РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

643/5573/14-ц

2/643/2731/14

26.06.2014 Московський районний суд м.
Харкова в складі:

головуючого
Скотаря А.Ю.

при секретарі
Кречетовій М.А.

за участю представника відповідача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові в приміщені суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про надання дозволу на
тимчасовий виїзд за кордон
неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною
заявою в обґрунтування якої зазначила,
що під час шлюбу з відповідачем
народили сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 10.01.2014 шлюб між сторонами
розірваний, дитина залишилась
проживати разом з позивачкою та
знаходиться на утриманні і вихованні
останньої. Родичі ОСОБА_2 мешкають на
території Росії, однак позивачка не
може разом з дитиною їх відвідати, так
як відповідач не надає згоди на виїзд
дитини з України.

Позивачка просить суд задовольнити
позов та надати дозвіл на виїзд за межі
України свого сина без згоди та
супроводу батька.

В суді позивачка підтримала позов, дала
пояснення відповідно до викладених в
ньому обставин, надавши докази
родинних зв'язків з особами, до яких
вона має намір виїхати з дитиною до
Російської Федерації. Зазначила, що має
постійне місце працевлаштування в
Україні та на літо планує відпустку з
метою відвідування разом з дитиною
своїх родичів, що робила й раніше, проте
відповідач відмовляється надати
необхідний дозвіл.

Представник відповідача проти позову
заперечував, пославшись на
неправдивість показань позивача щодо
неприймання відповідачем участі в
утриманні та вихованні сина, на користь
чого надав копії товарних чеків про
придбання іграшок, їжі та одягу для
дитини. Вважає, що відвідування дальніх
родичів по лінії матері позивачки не
може вплинути на моральний чи духовний
розвиток сина, а сам факт відвідування
країни, з якою Україна фактично
знаходиться в стані війни, загрожує
життю та здоров'ю останнього. Крім того,
в останній час позивачка перешкоджає
йому спілкуватись з дитиною, отже є
побоювання що син взагалі не
повернеться в Україну.

Суд, заслухавши сторони, розглянувши
надані докази, встановив наступні
обставини і відповідні їм
правовідносини: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є
сином ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (а.с. 5).

10.01.2014 шлюб між сторонами розірвано,
дитина проживає разом з матір'ю, що
сторонами не заперечується та
підтверджено відповідними доказами
(а.с. 4, 6).

Як вбачається з наданих суду копій
паспортів, свідоцтв про народження
бабуся, рідні тітки позивачки та їх
діти мешкають на території Російської
Федерації (а.с. 29-37).

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України
батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток.

Стаття 155 СК України передбачає, що
здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватись на повазі до прав дитини
та її людської гідності та не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

В ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини»
визначено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Отже, сімейне законодавство виходить
із принципу повної рівноправності обох
батьків у всіх правах і обов'язках
відносно своїх дітей. Законодавством
визначені права та обов'язки батьків
щодо виховання дитини, при цьому
пріоритетне та принципове значення
мають інтереси дитини, які є
непорушними незалежно від стосунків
батьків між собою, що закріплено і в
міжнародних нормах.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши сторони, суд вважає що
бажання позивачки повезти дитину до
родичів не суперечить інтересам
дитини, відповідає засадам сімейних
відносин та сприяє здійсненню
гарантованих дитині прав на належний
розвиток та виховання.

Посилання відповідача на те, що
відвідування дитиною родичів не може
сприяти її моральному, духовному чи
фізичному розвитку, що позивачка має
намір залишити дитину за кордоном, а
сама поїздка загрожує життю та здоров'ю
останньої безпідставні та суперечать
моральним засадам суспільства,
відповідних доказів суду не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» від 21.01.1994 за
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

З погляду на вищевикладене суд
приходить до висновку про можливість
задоволення позову, проте частково, так
як вимога про визнання безпідставною
відмову ОСОБА_3 надати дозвіл на виїзд
за кордон малолітнього ОСОБА_3 не є
способом захисту цивільних прав та
інтересів позивачки чи дитини, а
негайне виконання рішення суду в даній
справі не передбачено ст. 367 ЦПК
України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду
з України і в'їзду в Україну громадян
України», ст.ст. 150, 154, 155 СК України, ст. 48
Конституції України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з
України малолітнього ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди та супроводу
батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 у період до
31.08.2014.

В іншій частині в задоволенні позову
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Харківської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі протягом 10 днів з моменту
проголошення рішення апеляційної
скарги, а особами, що приймали участь у
справі, але не були присутніми під час
проголошення рішення - в той самий
строк з моменту отримання його копії.

Суддя
А.Ю. Скотар