Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/778/2693/14
Головуючий у 1-й інстанції: Рибалко Н.І.
Суддя-доповідач: Поляков О.З.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

суддів: Полякова О.З.

Бабак А.М.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 23 квітня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк» про визнання недійсним
кредитного договору та договору
поруки,-

ВСТАНОВИЛА :

В лютому 2014 року ОСОБА_3, ТОВ «Компанія
«Візард» звернулись до суду з позовом
до ПАТ «Універсал Банк» про визнання
недійсним кредитного договору та
договору поруки.

В обґрунтування позову позивачі
зазначали, що 08 вересня 2008 року між ТОВ
„Компанія „Візард" та ВАТ „Універсал
Банк" було укладено кредитний договір
№184/08, відповідно до якого ТОВ
„Компанія Візард" було надано грошові
кошти у розмірі 1150000 доларів США.

08 вересня 2008 року між ВАТ „Універсал
Банк" та ОСОБА_3 було укладено договір
поруки №SU-03/l 84/08, згідно якого
поручитель зобов'язався перед
кредитором відповідати за невиконання
ТОВ „Компанія „Візард" усіх його
зобов'язань перед кредитором, що
виникли з кредитного договору №184/08 від
08 вересня 2008 року Зазначений кредитний
договір, на думку позивача, повинен
бути визнаний недійсними на підставі
наступного:

- кредитний договір не був
затверджений рішенням загальних
зборів учасників ТОВ „Компаня
„Візард" та рішенням дирекції
товариства, тому були порушені вимоги
ч. 2 ст. 203 ЦК України;

- ТОВ „Компанія „Візард",
відповідно до умов кредитного
договору, було надано кредит у доларах
США, платежі по погашенню кредиту та
сплати відсотків за користування
кредиту передбачені також у доларах
США, що на думку позивача є порушенням
Конституції та ст. 524 ЦК України;

- умови кредитного договору
викладені з порушенням принципу
справедливості, передбаченого ст. 3 ЦПК
України, оскільки його наслідком є
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду ТОВ „Компанія
„Візард", як споживача кредитних
послуг.

Оскільки договір поруки має похідний
характер від основного зобов'язання і є
дійсним до припинення основного
зобов'язання позивач просить визнати
недійсним також договір поруки.

Ухвалою Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2014 року
позовні вимоги ТОВ «Компанія «Візард»
до ПАТ «Універсал Банк» про визнання
недійсним кредитного договору та
договору поруки залишено без розгляду
на підставі вимог п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК
України.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 23
квітня 2014 року позов ОСОБА_3 залишено
без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове про
задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду доповідь
судді-доповідача, пояснення учасників
процесу, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції і обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін,якщо
визнає,що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи
08.09.2008 року між ВАТ „Універсал Банк",
правонаступником якого є ПАТ
„Універсал Банк" та ТОВ „Компанія
„Візард", було укладено кредитний
договір №184/08, згідно якого ВАТ
„Універсал Банк" надало ТОВ „Компанія
„Візард" грошові кошти у сумі 1 150 000
доларів США. З моменту укладення
договору до кредитного договору між
сторонами було укладено 31 додаткову
угоду.

В забезпечення виконання зобов'язання
за кредитним договором 08.09.2008 року між
ВАТ „Універсал Банк" та ОСОБА_3 було
укладено договір поруки.

Щодо підстав недійсності правочину
(кредитного договору), зазначених
позивачем, суд першої інстанції
правомірно виходив з наступного :

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину сторонами
вимог, які встановлені ст. 203, 215, 1054-1055 ЦК
України. Позивач, ОСОБА_3 в позовній
заяві стверджує що при укладенні
кредитного договору сторонами було
порушено вимоги ст. 203 ЦК, а саме:
кредитний договір не був затверджений
рішенням загальних зборів учасників
ТОВ „Компанія „Візард" та рішенням
дирекції товариства, однак жодних
доказів на обгрунтування цього
твердження, а також затвердженого
статутними документами ТОВ „Компанія
„Візард" порядку прийняття рішень від
імені підприємства позивач не надав.
Натомість представником відповідача
було надано копії протоколу №02/08
засідання дирекції ТОВ „Компанія
„Візард" від 17.06.2008 року, на якому
членами дирекції було прийнято рішення
про укладення кредитного договору з
ВАТ „Універсал Банк" на суму 1150000
доларів США, з валютою кредиту у
доларах США та гривні. Також було
надано протоколи №01/11 загальних зборів
учасників ТОВ „Компанія „Візард" від
21.03.2011 року, №01/11 загальних зборів
учасників ТОВ „Компанія „Візард" від
22.03.2011 року, №01/11 загальних зборів
учасників ТОВ „Компанія „Візард" від
14.10.2011 року, протокол №03/12 загальних
зборів учасників ТОВ „Компанія
„Візард" від 22.03.2012 року, на яких
вирішувалось питання про продовження
строку дії кредитного договору та
укладення додаткових угод до
кредитного договору №184/08 від 08.09.2008р.
між товариством та ПАТ „Універсал
Банк".

Посилання позивача на те, що кредитний
договір був укладений з порушенням
вимог ст. 203 ЦПК України не відповідає
дійсності та спростовується доказами у
справі.

Згідно зі ст. 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня. Вказана стаття визначає
правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу, а статтею 192
ЦК передбачено, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа,
отримавши у встановленому законом
порядку (статті 19, 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»)
банківську та генеральну ліцензії на
здійснення валютних операцій або
письмовий дозвіл на здійснення
операцій із валютними цінностями, який
до переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року № 3
024-VI «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків» є генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, має право здійснювати
операції з надання кредитів у
іноземній валюті (пункт 2 статті 5
Декрету „Про систему валютного
регулювання і валютного контролю").

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4
статті 5 цього Декрету, який передбачає
наявність індивідуальної ліцензії
Національного банку України на
здійснення операцій щодо надання та
одержання резидентами кредитів у
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то,
оскільки на цей час законодавством
України не встановлено термінів і сум
кредитів у іноземній валюті як
критеріїв їх віднесення до сфери дії
режиму індивідуального ліцензування,
ця норма не може застосовуватись
судами.

При вирішенні спору щодо отримання
сторонами кредитного договору
індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
(підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету
про валютне регулювання) суд правильно
виходив з того, що Національним банком
України на виконання положень статті 11
цього Декрету, статті 44 Закону України
«Про Національний банк України» в
межах своїх повноважень прийнято
Положення про порядок видачі
Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з
пунктом 1.5 цього Положення
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями).

07.12.2007 року ВАТ „Універсал Банк"
отримано Банківську ліцензію №92 на
здійснення операцій, визначених ч. 1 та
п. 5-11 частини 2 ст. 47 Закону України „Про
банки і банківську діяльність".

07.12.2007 року ВАТ „Універсал Банк"
отримано Дозвіл НБУ №92-1 на право
здійснювати операцій, визначених п. 1-4
ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України „Про
банки і банківську діяльність".

У зв'язку з наведеним, та з урахуванням
положень Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин « суд обґрунтовано
виходив з того, що надання та одержання
кредиту в іноземній валюті, сплата
процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору.

Розглянувши справу ,вірно встановивши
характер спірних правовідносин, судом
правомірно визначено , що позивачем не
доведено підстав, передбачених ст. 203,
215, 1054-1055 ЦК України, які б були
підставою для визнання недійсним
кредитного договору №184/08, укладеного
08.09.2008 року між ВАТ „Універсал Банк" та
ТОВ „Компанія „Візард". В справі
відсутні жодні докази на підтвердження
підстав недійсності договору поруки,
укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ
„Універсал Банк" оскільки, як
зазначено в позові, позовні вимоги про
визнання недійсним договору поруки є
похідними від позовних вимог про
визнання кредитного договору
недійсним та окремому обгрунтуванню
причин відмови у задоволенні
зазначених вимог не потребують.

На підставі
вищенаведеного,судова колегія
вважає,що доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права,які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.307,308,317 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 23
квітня 2014 року у цій справі - залишити
без зміни.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: