АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-3863/14
Головуючий у 1 інстанції: Савицький О.А.
У Х В А Л А

Іменем України

15 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Соколової В.В.,
Усика Г.І.

при секретарі: Охневській Т.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 20 січня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про
виселення та за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи,
що не заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору: ОСОБА_3, приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 січня 2014 року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про виселення
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи, що не
заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору: ОСОБА_3, приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним задоволено.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_3 з квартири
АДРЕСА_1.

Відмовлено в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті
особи, що не заявляють самостійних
вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1
звернулася до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири від
31.05.2013 р. та відмовити у задоволенні
первісного позов в повному обсязі,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального
права.

Зокрема апелянт вказує на те, що вони
вселилися в спірну квартиру в 2000 році в
якості члена сім*ї ОСОБА_6 На час
укладання спірного договору у 2013 році,
квартира перебувала у спорі, чим були
порушені вимоги статей 42, 46 Закону
України «Про нотаріат», а також статті
203, 214, 215, 364 ЦК України. ОСОБА_3 є членом
сім*ї (сином) ОСОБА_7, згідно ст. 295 ЦК
України. Крім того, були порушені
вимоги ст. 822 ЦК України щодо наявності
між сторонами відносин найма
приміщення, за аналогією зі ст. 362 ЦК
України. Член сім*ї власника може бут
виселений із квартири лише на підставі
ст. 157 ЖК України.

В суді апеляційної інстанції апелянт
та його представник підтримали подану
скаргу, із викладених в ній підстав,
позивач проти задоволення апеляційної
скарги заперечувала, просила залишити
рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники судового процесу в
судове зсідання не з*явилися, будучи
повідомленими належним чином про час і
місце слухання справи.

Заява ОСОБА_3 про перенесення слухання
справи була залишена колегією суддів
без задоволення, з огляду на те, що
слухання справи вже один раз було
перенесено, в тому числі у зв*язку з
неявкою до нього ОСОБА_3

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд (ч. І ст. 319 ЦК України).

Відповідно до вимог статей 383, 150 ЖК
України, громадяни, які мають у
приватній власності жилий будинок
(частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Згідно ч. І ст. 156 ЖК України, члени
сім'ї власника житлового будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. А частиною 4 цієї статті
встановлено, що до членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
особи, зазначені в частині другій
статті 64 цього кодексу (дружина
наймача, їх діти і батьки, а також
членами сім'ї наймача можуть бути
визнані й інші особи, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство.).
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Згідно до п. З ст. 9 ЖК України, ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений в
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

З наведених норм закону вбачається, що
саме власнику квартири належить право
користування та розпорядження своєю
квартирою, а також поряд з ним мають
право користування цією квартирою і
члени його сім'ї. Право члена сім'ї
власника квартири на користування
квартирою існує лише до тих пір поки
право власника на квартиру не
припинене, а при втраті права власності
членом сім'ї на квартиру, у разі
відсутності відповідного договору з
новим власником. припиняється й право
членів сім*ї колишнього власника на
користування цією квартирою.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, починаючи з 2000 року
в квартира АДРЕСА_1 проживають і
зареєстровані ОСОБА_1, та ОСОБА_3, які
були членами сім'ї колишнього власника
квартири - ОСОБА_6, (а.с. 7- 37).

07.06.2011 р. ОСОБА_6, на підставі
укладеного договору дарування,
подарував спірну квартиру ОСОБА_4,
яка в подальшому, за договором
купівлі-продажу від 31.05.2013 р., продала її
ОСОБА_2 (а.с. 5, 6, 38,39).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

В червні 2013 року ОСОБА_2 звернулась в
суд із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3про
виселення їх з спірної квартири,
оскільки вони проживають в ній без
законних на те підстав.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2
суд першої інстанції виходив із того,
що оскільки право власності на спірну
квартиру від ОСОБА_6 на підставі
договору дарування від 07.06.2011 р.
перейшло до ОСОБА_4, то члени сім*ї
колишнього власника ОСОБА_6 - ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, з моменту втрати ним права
власності на квартиру втратили і право
користування в ній жилою площею.

Крім того, відсутність у ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 права користування жилою
площею в спірній квартирі,
підтверджено рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 18.02.2013 р., що
набрало законної сили, яким було
відмовлено у задоволені їхнього
позову до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання
права користування спірною квартирою.

Вказана обставина відповідно до ч. З ст.
61 ЦПК України, доказуванню при розгляді
інших справ, у яких беруть участь ті
самі особи або особа, щодо якої
встановлено ці обставини, не підлягає.

Враховуючи наведене, суд обгрунтовано
задовольнив первісний позов ОСОБА_2

При вирішенні справи за зустрічним
позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 31.05.2013 р., суд
виходив з наступного.

Відповідно до ч. І ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи (ч. І ст. 57
ЦПК України).

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Як зазначалося вище, право власності
на спірну квартиру на підставі
договору дарування від 07.06.2011 р.,
перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_4, а на
підставі договору купівлі-продажу від
31.05.2013 р. перейшло від ОСОБА_4 до ОСОБА_2

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 18.02.2013 р., яке набрало
законної сили, було відмовлено у
задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
3-тя особа приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання недійсним
договору дарування спірної квартири
від 07.06.2011 року, що свідчить про
правомірність набуття права власності
на спірну квартиру ОСОБА_4 - продавця за
оспорюваним правочином.

Тобто рішенням суду підтверджено
законність отримання у власність
спірної квартири ОСОБА_4, і ця обставина
відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України,
доказуванню не підлягає.

Згідно ч. І ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

ОСОБА_1 у своєму позові в якості
підстави визнання недійсним
оспорюваного договору купівлі-продажу
квартири від 31.05.2013 р., посилається на ч.
1 ст. 203 ЦК України, і зазначає, що на час
продажу квартири вони разом із ОСОБА_3
проживали та були зареєстровані в ній.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову суд першої інстанції правильно
зазначив про недоведеність ОСОБА_1
того, що обставина, на яку вона
посилається як на підставу свого
позову, суперечить вимогам закону, а
також не послалася на конкретну норму
закону, якій ця обставина суперечить.

Крім того, судом враховано, що у ОСОБА_1
і ОСОБА_3 відсутнє право проживання у
спірній квартирі, і тому воно не
піддягає захисту в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується із
висновками суду першої інстанції, які
відповідають з*ясованим обставинам у
справі, а також норам матеріального і
процесуального права.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги,
колегія суддів зазначає, що згідно
діючого законодавства, наявність осіб,
які мають користування жилою площею в
квартирі, само по собі не є перешкодою
власнику цієї квартири для її
відчуження на іншим особам.

Щодо посилання апелянтів на
безпідставне не застосування судом за
аналогією вимог статей 822 і 362 ЦК
України, то ці доводи також
відхиляються колегією суддів, оскільки
правила ст. 822 ЦК України
застосовуються до правовідносини, які
виникають між особами (сторонами) на
підставі відповідного договору
стосовно найму житла.

Як вбачається з матеріалів справи і
апелянт проти цього не заперечувала,
договір найму між власником квартири
ОСОБА_6 а (в подальшому ОСОБА_4) і членами
його сім*ї ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не
укладався, а останні набули права
користування жилою площею в квартирі в
силу вселення до неї в якості членів
сім*ї власника (ОСОБА_6), а не на
підставі окремого договору найму із
ним.

Посилання апелянта на ст. 157 ЖК України
також не можна визнати обгрунованими
щодо незаконності оскаржуваного
рішення, з огляду на те, що положення
вказаної статті закону поширюються на
випадку виселення за позовом власника
квартири з підстав передбачених ст. 116
ЖК, членів його сім*ї, в тому числі і
колишніх членів.

В даному випадку позов про виселення
пред*явлений новим власником квартири
до осіб, які не є і не були членами його
сім*ї, а тому на спірні правовідносини
між сторонами у справі не поширюються
правила статей 157 і 116 ЖК України.

Інші доводи апеляційної скарги на
законність ухваленого рішення не
впливають і до уваги колегією суддів не
приймаються.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що оскаржуване рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
і підстав для їх зміни або скасування
не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: