УХВАЛА

іменем україни

25 червня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про усунення перешкоду
користуванні будинком та вселення за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 28 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що їй належить 1/3 частина житлового
будинку АДРЕСА_1. Рішенням
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області від 23 жовтня 2009
року ОСОБА_4 було зобов'язано виплатити
їй грошову компенсацію вартості 1/3
частини цього будинку у розмірі 79 188 грн
30 коп. Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15
лютого 2012 року судові рішення
скасовані, а справу направлено на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції. Ухвалою Мукачівського
міськрайонного суду закарпатської
області від 18 липня 2012 року провадження
у справі за позовом ОСОБА_4 закрито у
зв'язку з відмовою від позову. Проте
ОСОБА_4 з метою позбавлення її права
власності на частину домоволодіння 31
жовтня 2011 року було укладено
договір купівлі-продажу вказаного
будинку з ОСОБА_5, якому було
відчужено весь будинок, у тому числі й
її частку у розмірі 1/3 частини будинку.
Вважала, що цей договір укладений з
порушенням норм цивільного права та є
таким, що не має на меті настання
реальних правових наслідків, а
укладався лише з метою порушення її
конституційного права на житло.

Позивачка просила, з урахуванням
змінених вимог, визнати договір
купівлі-продажу від 31 жовтня 2011 року
недійсним, зобов'язати ОСОБА_5 не чинити
їй перешкод у користуванні спірним
будинком та вселити її у цей будинок,
оскільки вона залишається
співвласником спірного житлового
будинку.

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від
15 жовтня 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено частково. Зобов'язано
ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у
користуванні 1/3 частиною
будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1
Вселено ОСОБА_3 у 1/3 частину
будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 У
решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 28 листопада
2013 року рішення суду першої
інстанції в частині позовних вимог
ОСОБА_3 про вселення скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовлено. У решті рішення суду
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Отже, рішення апеляційного суду
оскаржується тільки в частині
вселення, тому в іншій частині не
переглядається (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов про усунення
перешкод та вселення, суд першої
інстанції виходив із того, що
преюдиційним рішенням апеляційного
суду Закарпатської області від 24 липня
2013 року витребувано від ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_3 1/3 частку спірного
житлового будинку, чим порушені права
ОСОБА_3 відновлені. Проте ОСОБА_5
продовжує користуватися всім будинком,
фактично позбавляючи ОСОБА_3 належною
їй частиною будинку.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними.

Скасовуючи рішення та відмовляючи у
задоволенні позовних вимог про
усунення перешкод та вселення,
апеляційний суд виходив із того, що
реальна частка права власності
позивачки в спірному будинку не
виділена, тому її вселення в будинок
без визначення конкретних частин
житлових приміщень, куди її слід
вселити, суперечить вимогам ч. 2 ст. 358 ЦК
України, ст. 150 ЖК УРСР.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
були співвласниками будинками будинку
АДРЕСА_1. ОСОБА_3 належала 1/3
частина цього будинку, а ОСОБА_4 - 2/3
частини.

Відповідно до рішення Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 23 жовтня 2009 року,
залишеного без змін ухвалою
апеляційного суду Закарпатської
області від 28 квітня 2010 року, за ОСОБА_4
визнано право власності на весь
спірний будинок та зобов'язано її
виплатити ОСОБА_3 грошову
компенсацію вартості 1/3 частини
будинку у розмірі 79 188 грн 30 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
країни з розгляду цивільних і
кримінальних справі від 15 лютого 2012
року вказані судові рішення скасовані,
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвалою Мукачівського районного суду
Закарпатської області від 18
липня 2012 року провадження справі за
позовом ОСОБА_4 закрито у зв'язку з
відмовою від позову.

Однак 31 жовтня 2011 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 було укладено договір
купівлі-продажу спірного будинку, на
підставі якого останній став власником
усього будинку.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 24 липня 2013
року витребувано від ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_3 1/3 частину будинку, залишено у
власності ОСОБА_5 2/3 цього будинку.
Тобто, права ОСОБА_3 відновлені.
Зазначене рішення суду є преюдиційним
і в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не
підлягає доказуванню право власності
позивачки на частину житлового
будинку.

Незважаючи на вказане, ОСОБА_5
користується усім будинком, чим
позбавляє позивачку права вільного
доступу до належного їй майна та
користування ним для свого проживання,
чим порушує її право власності.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові
належить право користування та
розпоряджання своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

У ч. 1 ст. 319 ЦК України зазначено, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд і має право вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до ст. 391 цього Кодексу
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Суд першої інстанції правильно
врахував наведене та вірно вважав, що
позивачу на праві власності належить 1/3
частина спірного будинку, а відповідач,
користуючись усім будинком, позбавляє
її права володіння та користування
належною їй частиною, а тому позивач
має право вимагати усунення перешкод у
користуванні шляхом вселення до
будинку.

Скасовуючи правильне по суті рішення
та відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про усунення перешкод шляхом
вселення, апеляційний суд виходив із
того, що вселення громадянина можливе
тільки в жиле приміщення чи його
конкретно виділену частину, або після
встановлення конкретного порядку
користування жилим приміщенням.
Оскільки в спірному будинку реальна
доля позивачки не виділена, її вселення
суперечить вимогам ч. 2 ст. 358 ЦК України,
ст. 150 ЖК УРСР.

Такі висновки апеляційного суду є
необґрунтованими та такими, що не
відповідають нормам законодавства,
порушують права власника.

Відповідно до ст. 21 Конституції України
всі особи є рівними у своїх правах та
обов'язках, що є нормою прямої дії.

Так, ОСОБА_5 вселений до спірного
будинку та користується ним, а
позивачці у реалізації та захисті її
права щодо користування житлом, яке
включає вселення до будинку,
відмовлено без належного
обґрунтування.

Таким чином, апеляційний суд,
скасувавши законне та обґрунтоване
рішення суду, безпідставно відмовив
позивачці у вселенні у належну їй на
праві власності частину будинку, чим
порушив гарантоване їй законодавством
право на житло.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 28 листопада
2013 року скасувати, залишити в
силі рішення Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 15 жовтня 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко