У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ 26 червня 2014
року м.
Київ

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Журавель В.І., Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення
юридичного факту та визнання права
власності на частку у спільному майні,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду Харківської
області від 19 березня 2014
року та додаткове рішення апеляційного
суду Харківської області від 20 березня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом, у якому просила
встановити факт її проживання однією
сім'єю з ОСОБА_8 без шлюбу
з вересня 1996 року до 07 травня 2004 року,
визнати за нею право власності на 1/2
частку житлового будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог посилалась
на те, що починаючи з вересня 1996 року до
06 травня 2004 року вона перебувала у
фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_8,
проживала з ним однією сім'єю та вела
спільне господарство, а 07 травня 2004
року зареєстрували шлюб.

За час спільного проживання однією
сім'ю та перебування у шлюбі з ОСОБА_8
ними за спільні кошти придбано
житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними
будівлями за вказаною вище адресою,
проте правовстановлюючі документи
були оформлені на її чоловіка.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, після смерті
якого відкрилася спадщина на спірний
будинок.

Спадкоємцями першої черги за законом
є його діти ОСОБА_8 та ОСОБА_6, які не
визнають за нею право власності на Ѕ
частину вказаного вище будинку.

Посилаючись на те, що зазначене майно є
спільною сумісною власністю подружжя й
вона має право на Ѕ його частину, як
дружина, просила задовольнити позов.

Рішенням Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 10 вересня
2013 року позовну заяву ОСОБА_4
задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1,
вартістю 183 000 грн.

Додатковим рішенням Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 06 грудня 2013 року визнано
факт проживання однією сім'єю без шлюбу
ОСОБА_4 та ОСОБА_8 з 01 січня 2004 року до 07
травня 2004 року.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 19 березня
2014 року скасовано рішення суду
першої інстанції від 10 вересня 2013 року
скасовано та ухвалено нове, яким ОСОБА_4
відмовлено у задоволенні позовних
вимог.

Додатковим рішенням апеляційного суду
Харківської області від 20
березня 2014 року вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення та додаткове рішення
апеляційного суду, залишити в силі
рішення місцевого суду від 10 вересня 2013
року, мотивуючи свою вимогу порушенням
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324
ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, застосувавши норми ст.ст.
60-62, 69, 74 СК України, ст. 368 ЦК України,
виходив із того, що спірний будинок є
спільним майном подружжя ОСОБА_4 і
ОСОБА_8 й позивачка має право на його Ѕ
частину.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове,
апеляційний суд зазначив, що оскільки
ОСОБА_4 у період з 1980 року до 19 грудня 2003
року перебувала в іншому шлюбі, тому
відсутні правові підстави вважати
спірний житловий будинок спільною
власністю останньої та ОСОБА_8

Крім того, земельна ділянка для
будівництва житлового будинку була
надана ОСОБА_8 на підставі рішення
Ізюмської міськради від 28 березня 1992
року № 278.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками апеляційного суду.

Оцінивши всі зібрані у справі докази,
правильно встановивши характер
правовідносин та вірно застосувавши
норми матеріального права, суд
апеляційної інстанції з урахуванням
встановлених обставин справи
обґрунтовано дійшов висновку про
відмову в задоволенні позову.

Доводи скарги та матеріали
витребуваної справи не дають підстав
вважати, що судом при розгляді даної
справи допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які передбачені статтями
338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
вправі встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, а тому доводи касаційної
скарги не можуть бути визнані як
підстава для призначення справи до
судового розгляду.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332
ЦПК України, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити,
рішення апеляційного суду Харківської
області від 19 березня 2014 року та
додаткове рішення апеляційного суду
Харківської області від 20 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Журавель

Судді
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко