Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2014 р.
Справа153/1280/14

Ямпільський районний суд Вінницької
області

в складі головуючого судді Дзерина
М.М..

при секретарі
Гулковській Т.Т.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Ямполі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ майна, що є об»єктом
спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до
ОСОБА_2 про поділ майна, що є об»єктом
спільної сумісної власності, мотивуючи
тим, що 08 липня 1984 року вона
зареєструвала шлюб з відповідачем.
Сімейні стосунки між ними припинені. За
час спільного проживання ними було
нажито спільне майно: житловий будинок,
який розташований по АДРЕСА_1. Вказаний
будинок вони придбали разом із
чоловіком за спільні кошти на підставі
договору купівлі-продажу від 19
листопада 2005 року. Просить суд винести
рішення, яким розподілити між ними
вказаний будинок та визнати за нею
право власності на ? житлового будинку.

Представник позивача ОСОБА_1 -
адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримує та просить їх задовольнити,
про що суду надано письмову заяву.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з»явився, про день та час слухання
справи був повідомлений судовими
повістками, які повернулись до суду із
відміткою, що відповідач за своїм
місцем проживання тимчасово відсутній.
Однак, як встановлено з довідки про
реєстрацію місця проживання, ОСОБА_2
зареєстрований в АДРЕСА_1. Тому суд
вважає за можливе провести розгляд
справи за відсутності відповідача
ОСОБА_2

Згідно ст.158 ЦПК України особа, яка бере
участь у справі, має право заявити
клопотання про розгляд справи за її
відсутності.

Дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.

Встановлено, що сторони
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
08 липня 1984 року.

Згідно до договору
купівлі-продажу від 19 листопада 2005 року
сторони придбали житловий будинок з
надвірними будівлями, який
розташований за адресою АДРЕСА_1,
вартістю 22795 гривень. За договором
будинок оформлено на ОСОБА_2.

Статею 60 СК України встановлено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено,
що об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено,
що дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що
перебуває на праві спільної сумісної
власності подружжя, належить кожному з
них незалежно від того, в який момент
здійснюється поділ: під час шлюбу або
після його розірвання. Поділ може бути
здійснений як за домовленістю
подружжя, так і за судовим рішенням. В
основу поділу покладається презумпція
рівності часток подружжя, яка може бути
спростована домовленістю подружжя або
судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України
встановлено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Відповідно до п.23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» спільною
сумісною власністю подружжя, зокрема,
можуть бути: квартири, жилі й садові
будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Оцінюючи усі докази в їх
сукупності, суд вважає встановленим, що
житловий будинок із надвірними
будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 є
спільною сумісною власністю подружжя -
позивача та відповідача.

Згідно ст.71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі і частки майна є рівними.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.355 ЦК
України, майно, що є у власності двох
або більше осіб (співвласників),
належить їм на праві спільної
власності (спільне майно). Майно може
належати особам на праві спільної
часткової або на праві спільної
сумісної власності.

Відповідно до ст.368 ч.3 ЦК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Майно, набуте за спільні кошти
членів сім'ї є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлене
договором.

Таким чином встановлено, що
спірний житловий будинок з надвірними
будівлями є спільною сумісною
власністю подружжя, так як будинок був
збудований під час перебування сторін
у шлюбі, а тому позивач має право на
визнання за нею права власності на 1/2
частку вказаного будинку.

Виходячи із наведеного, суд
приходить до висновку про
обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1
і має підстави для задоволення позову у
повному обсязі.

Вимог про відшкодування з відповідача
судових витрат, понесених при
зверненні до суду, позивачем не
заявлено, у зв'язку з чим, керуючись ст.11
ЦПК України, яка визначає принцип
диспозитивності цивільного
судочинства, суд не стягує з
відповідача судові витрати на користь
позивача.

Керуючись ст.ст.10, 11, 31, 57, 60, 61, 64, 88,
212, 213, 214, 215, 292, 294 ЦПК України і на
підставі ст.ст.355, 357, 358, 360, 364, 367, 368, 369, 370,
372 ЦК України, ст.ст.60, 69, 70, 71, 72 СК
України, Постановою Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на ? частину житлового будинку з
надвірними будівлями, який
розташований по АДРЕСА_1 ( придбаний на
підставі договору купівлі-продажу від
19 листопада 2005 року).

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Вінницької області через
Ямпільський районний суд Вінницької
області. Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий
М.М.Дзерин