У Х В А Л А

іменем україни

10 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Мазур Л.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення пені за прострочення сплати
аліментів за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду
Полтавської області від 16 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що рішенням Октябрського районного
суду Полтавської області від 31 вересня
2011 року з ОСОБА_4 на її користь стягнуто
аліменти на утримання їхнього
повнолітнього сина, ОСОБА_5, який
продовжує навчання, у розмірі 1/6
частини від усіх видів заробітку
(доходу). Посилаючись на те, що у
результаті неналежного виконання
зазначеного рішення суду за
відповідачем утворилася
заборгованість за аліментами, яка
станом на 01 жовтня 2012 року складає 6 089
грн. 92 коп., позивачка просила стягнути
з нього пеню за прострочення сплати
аліментів у розмірі 33 433 грн.

Заочним рішенням Октябрського
районного суду м. Полтави від 21 жовтня
2013 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
неустойку (пеню) за прострочення сплати
аліментів у розмірі 33 433 грн.
Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 16 квітня 2014
року рішення районного суду скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й залишити рішення суду першої
інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із доведеності факту
порушення відповідачем обов'язку зі
сплати аліментів та наявності
заборгованості, що відповідно до ст. 196
СК України є підставою для нарахування
пені за прострочення сплати аліментів.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
заборгованість зі сплати аліментів
виникла не з вини відповідача, оскільки
позивачка невірно вказала адресу його
місця роботи, а державний виконавець
викликав боржника лише через рік після
отримання виконавчого листа. Крім того,
апеляційний суд послався на те, що
станом на 01 січня 2014 року
заборгованість зі сплати аліментів у
ОСОБА_4 відсутня.

Проте повністю з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що рішенням
Октябрського районного суду
Полтавської області від 31 вересня 2011
року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
стягнуто аліменти на утримання їхнього
повнолітнього сина, ОСОБА_5, який
продовжує навчання, у розмірі 1/6
частини від усіх видів заробітку
(доходу).

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась
на те, що у результаті неналежного
виконання зазначеного рішення суду за
відповідачем утворилася
заборгованість зі сплати аліментів, що
є підставою для нарахування пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 15 травня 2006 року № 3
«Про застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» роз'яснено, що
передбачена ст. 196 СК України
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках стягується неустойка за
весь час прострочення сплати
аліментів.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214,
303, 316 ЦПК України не звернув уваги та не
дав належної оцінки рішенню
Октябрського районного суду
Полтавської області від 31 жовтня 2011
року, в якому зазначено, що відповідач
частково визнав позов, тобто знав про
розгляд справи та був обізнаний про
ухвалення рішення про стягнення з
нього аліментів (а.с. 6).

Висновок суду апеляційної інстанції
про те, що заборгованість зі сплати
аліментів виникла не з вини
відповідача, так як ОСОБА_3 невірно
вказала адресу місця його роботи, а
державні виконавці не викликали його, є
помилковими, оскільки ОСОБА_4 знав про
ухвалення судом рішення, яким з нього
стягнуто аліменти, а, відтак, був
обізнаний про наявність у нього
обов'язку зі сплати цих аліментів і
незалежно від дій або бездіяльності
державних виконавців повинен був їх
сплачувати.

Крім того, суд апеляційної інстанції не
перевірив правильності нарахування
пені на аліменти з урахуванням того, що
зобов'язання зі сплати аліментів
носить періодичний характер і повинно
виконуватися щомісяця, а тому слід
з'ясовувати розмір несплачених
аліментів по кожному з цих періодичних
платежів, встановлювати строк, до якого
кожне із цих зобов'язань мало бути
виконано, та з урахуванням
встановленого обчислювати розмір пені,
виходячи із суми несплачених аліментів
за кожен місяць окремо від дня
порушення платником аліментів свого
обов'язку щодо їх сплати до дня
ухвалення судом рішення, підсумувавши
розміри нарахованої пені за кожен із
прострочених платежів та визначивши її
загальну суму.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції не встановлені, рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК України щодо
оцінки доказів та законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ух в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 16 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

Л.М. Мазур

О.В. Умнова