Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/2745/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Камінській О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 - в особі
представника ОСОБА_3 - на рішення
Запорізького районного суду
Запорізької області від 12 лютого 2014
року в справі за позовом ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що відповідно до
укладеного договору № б/н від 01.08.2006
року, відповідач отримала кредит у
розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 36,00% на рік на суму
заборгованості за кредитом. Відповідач
підтвердила свою згоду на те, що
підписана заява разом з Умовами
надання банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою
складає між нею та банком Договір.

Відповідач своєчасно не оплачувала
грошові кошти для погашення
заборгованості за кредитом,
відсотками, а також іншими витратами,
відповідно до умов договору. У зв'язку з
чим станом на 30.09.2013 року за кредитним
договором утворилася заборгованість у
розмірі 23063,81 грн., яка складається з
заборгованості за кредитом - 5460,38 грн.,
заборгованості по процентам за
користування кредитом - 16028,96 грн., штраф
(фіксована частина) - 500 грн., штраф
(процентна складова) - 1074,47 грн.

Посилаючись на ці обставини, просив
стягнути з відповідача на їх користь
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 23063,81 грн. та судові витрати.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 12 лютого 2014
року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» суму заборгованості за
кредитом - 23063,81 грн. та суму сплаченого
судового збору 230,64 грн.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
судового рішення, порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
представника апелянта - ОСОБА_3 та
представника позивача - Якушева С.О.,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої
інстанції вірно посилався на положення
статей 509, 525 ЦК України, якими визначені
поняття зобов'язання та підстави його
виникнення, а також те, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом та на частину 1
статті 526 ЦК України згідно якої
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України.

Судом вірно застосовано положення
частини 1 статті 634 ЦК України, згідно
якої договором приєднання є договір,
умови якого встановлені однією із
сторін у формулярах або інших
стандартних формах, який може бути
укладений лише шляхом приєднання
другої сторони до запропонованого
договору в цілому. Друга сторона не
може запропонувати свої умови
договору. Також суд правильно врахував
приписи статей 536, 625 ЦК України, згідно
яких за користування чужими грошовими
коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, розмір яких
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства,
а боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Задовольнивши позов, суд першої
інстанції виходив з того, що між
сторонами був укладений кредитний
договір, проте позичальник ОСОБА_2 не
своєчасно та не в повному обсязі
виконувала взяті на себе грошові
зобов'язання, розмір заборгованості
доведений наданими письмовими
доказами, а тому дійшов висновку про
стягнення з боржника на користь
позивача заборгованості за кредитним
договором б/н від 01.08.2006 року в
загальній сумі 23063,81 грн. та судового
збору 230,64 грн.

Основні доводи апеляційної скарги
полягають в тому, що відповідач ОСОБА_2
не визнає позовні вимоги, оскільки
01.08.2006 року вона лише заповнила заяву
позичальника, на підставі якої
отримала кредитну карту з кредитним
лімітом 3000 грн., а тому вважає, що
кредитний договір не укладала. Також
апелянт зазначає, що з умовами
кредитного договору та з Умовами
надання банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою, на які
посилається позивач, вона не
знайомилася.

Ці доводи апеляційної скарги
спростовуються наступним.

Згідно частини 2 статті 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Судом встановлено, що 01.08.2006 року
відповідач ОСОБА_2 (натепер змінила
прізвище на ОСОБА_2) заповнила заяву на
отримання кредиту. Відповідач своїм
підписом на цій заяві підтвердила свою
згоду на те, що підписана заява разом з
Умовами надання банківських послуг,
Правилами користування платіжною
карткою складає між нею та банком
Договір. За умовами договору б/н від
01.08.2006 року відповідач ОСОБА_2 отримала
кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді
встановленого ліміту на платіжну
картку зі сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 36,00% на
рік на суму заборгованості за кредитом
(а. с. 7; 55).

Тобто, при укладенні договору сторони
керувались частиною 1 статті 634 ЦК
України, згідно якої договором
приєднання є договір, умови якого
встановлені однією із сторін у
формулярах або інших стандартних
формах, який може бути укладений лише
шляхом приєднання другої сторони до
запропонованого договору в цілому.
Друга сторона не може запропонувати
свої умови договору.

Договором передбачено порядок та умови
погашення кредиту, погашення
заборгованості по кредиту, сплата
нарахованих за період користування
кредитом відсотків, комісії за
користування кредитом та інших витрат.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором кредитодавець
(в даній справі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»)
зобов'язується надати грошові кошти
позичальнику (ОСОБА_2) у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник в свою чергу,
зобов'язується повернути кредит та
сплатити відсотки.

За пунктом 6.5. Умов надання банківських
послуг даного договору, позичальник
зобов'язується погашати
заборгованість за кредитом, відсотками
за його використання, за перевитрати
платіжного ліміту, а також сплачувати
комісію на умовах, передбачених цим
договором.

У пункті п. 6.6. Умов надання банківських
послуг вказано, що позичальник
зобов'язаний у разі невиконання
зобов'язань за договором, на вимогу
банка виконати зобов'язання з
повернення кредиту (у тому числі
простроченого кредиту та овердрафту),
оплати винагороди банку.

Відповідно пункту 8.6. Умов надання
банківських послуг, при порушенні
позичальником строків платежів по
кожному з грошових зобов'язань,
передбачених цим договором більш ніж
на 120 (сто двадцять) днів, позичальник
зобов'язаний сплатити банку штраф в
розмірі 500 (п'ятсот) гривень + 5% від суми
позову. (а. с. 8-11).

З заяви позичальника від 01.08.2006 року
видно, що позичальнику ОСОБА_2 була
видана картка НОМЕР_1 (а. с. 57 - на
звороті)

18.09.2006 року за письмовою заявою ОСОБА_2,
в якій вона зазначала саме такий номер
кредитної картки, банком було
збільшено кредитний ліміт (а. с. 56).

З розрахунку заборгованості та з
виписки по особовому рахунку
вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово
отримувала кошти за цією кредитною
карткою, а також здійснювала часткове
погашення заборгованості, тобто, дії
ОСОБА_2 свідчать про те, що вона уклала
цей кредитний договір та визнавала
його (а. с. 4-6; 58-62; 106-111).

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» свої
зобов'язання за договором та угодою
виконав в повному обсязі, надавши
позичальнику кредит (відкрив
картковий рахунок) у розмірі
встановленому договором - в сумі 3000 грн.

Згідно статті 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а частиною 1
статті 625 ЦК України передбачено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Судом встановлено, що позичальник
ОСОБА_2 зобов'язання за договором
кредиту від 01.08.2006 року не виконувала
належним чином, станом на 30.09.2013 року за
цим кредитним договором утворилася
заборгованість в загальному розмірі
23063 грн. 81 коп., яка складається з
наступного: 5460 грн. 38 коп. -
заборгованість за кредитом; 16028грн. 96
коп. - заборгованість по процентам за
користування кредитом, та у
відповідності до пункту 8.6. Умов та
правил надання банківських послуг,
нараховані штрафи: 500, 00 грн. - штраф
(фіксована частина); 1074,47 грн. - штраф
(процентна складова), що підтверджено
належними та допустимими письмовими
доказами - розрахунком заборгованості
за кредитним договором, випискою по
особовому рахунку ОСОБА_2 (основна
карта договору № 917357) (а. с. 4-6; 58-62;
106-111). Оскільки між сторонами був
укладений кредитний договір, а
позичальник ОСОБА_2 не своєчасно та не в
повному обсязі виконувала взяті на
себе грошові зобов'язання, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
задоволення позовних вимог ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК».

Інший довід апеляційної скарги
полягає в тому, що суд першої інстанції
не застосував наслідки спливу позовної
давності, про застосування якої
відповідач заявляла письмово при
розгляді справи в суді першої
інстанції. Апелянт вказує, що строк дії
кредитного ліміту співпадає зі строком
дії картки, строк дії картки 3 роки,
тобто, діє до 01.08.2009 року. Банк звернувся
до суду після спливу трирічного строку
позовної давності - у жовтні 2013 року (а.
с. 76).

Такий довід апеляційної скарги є
неспроможним.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається з п. 9.12 Умов і правил
надання банківських послуг, договір
діє протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього строку
жодна з сторін не проінформує іншу
сторону про припинення дії Договору,
він автоматично лонгується на такий же
строк (а. с. 10).

Пунктом 9.3 Умов та правил надання
банківських послуг визначено, що
картковий рахунок відкривається на
невизначений строк. Строк дії картки
зазначений на лицьовій стороні Карти (3
роки). По закінченню строку дії картки
відповідна картка продовжується
Банком на новий строк, якщо раніше (до
початку місяця закінчення строку її
дії) не надійшла письмова заява
Держателя про закриття карткового
рахунку (а. с. 10).

Таким чином, картка НОМЕР_1, яку 01.08.2006
року отримала ОСОБА_2 , діяла до 01.08.2009
року (включно), а оскільки позичальник
не звертався до банку з письмовою
заявою про припинення договору і
закриття картрахунку, то по закінченню
строку дія картки була продовжена
Банком на новий строк (на 3 роки - до
серпня 2012 року), що підтверджено
наданими позивачем в якості доказу
виписками з особового рахунку ОСОБА_2
та скріншотами - розпечатками
зображення на моніторі з банківського
програмного комплексу «Приват 48+» та
«Приват 24» (а. с. 58-62; 106-111; 112-113).

Оскільки строк дії картки визначений
до 08.2012 року, то строк позовної
давності має закінчуватися 08.2015 року, а
відтак звернення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з
позовом у жовтні 2013 року відбулося в
межах строк позовної давності.

Крім того, вирішуючи питання щодо
строку позовної давності, слід
враховувати те, що згідно до ч. 1 ст. 261 і
ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила. Сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові. У
відповідності до ст. 264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею боргу або
іншого обов'язку. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново.

Судом було враховано, що протягом
всього часу користування кредитними
коштами (шляхом зняття грошей з
кредитної картки) ОСОБА_2 частково
погашала заборгованість. Зокрема, було
здійснено погашення кредитної
заборгованості 23.08.2012 року - на суму 500
грн., 26.09.2012 року - на суму 500 грн., 27.10.2012
року - на суму 100 грн. Останнє
часткове погашення заборгованості
відбулося 07.08.2013 року - на суму 100 грн.
(а. с. 61; 111).

З вищевикладеного вбачається, якщо б
навіть і мав місце сплив позовної
давності, то перебіг строку позовної
давності перервався при здійсненні
часткової оплати заборгованості за
даним картковим рахунком - 07.08.2013 року
і почав свій відлік заново, а тому
висновок суду першої інстанції щодо
відсутності підстав для відмови в
позові ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у зв'язку із
спливом позовної давності відповідає
вимогам закону та обставинам справи.

Із апеляційної скарги вбачається, що
інші доводи не мають належного
обґрунтування у чому полягає порушення
вимог матеріального і процесуального
права, а тому не дають підстав для
висновку щодо незаконності чи
неправильності оскаржуваного
судового рішення. За таких обставин
судова колегія вважає, що відсутні
підстави для скасування рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - в особі
представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 12 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: