У Х В А Л А

"14" серпня 2014 р. Франківський районний
суд м. Львова в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Радченко О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові заяву ОСОБА_1 про
забезпечення позову в цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Кредобанк» та
ТзОВ «ФК «Приватні інвестиції» про
визнання угоди факторингу недійсною, -

встановив:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду
із заявою про забезпечення позову в
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ПАТ «Кредобанк» та ТзОВ «ФК «Приватні
інвестиції» про визнання угоди
факторингу недійсною, шляхом
накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1,
що належить на праві приватної
власності ОСОБА_1, до розгляду справи по
суті.

В обґрунтування заяви
покликається на те, що у разі
застосування кредитором свого права на
продаж предмету застави від свого
імені іншій особі та у разі визнання
оспорюваного договору факторингу
недійсним, призведе до не уможливлення
повернення майна власнику та/або
утруднить повернення компенсації його
вартості оскільки дана нерухомість
може бути продана за заниженою ціною
від її ринкової вартості.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України,
заява про забезпечення позову
розглядається судом, у провадженні
якого перебуває справа, в день її
надходження без повідомлення
відповідача та інших осіб, які беруть
участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що у задоволенні
заяви про забезпечення позову слід
відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 ЦПК України
у заяві про забезпечення позову
повинно бути зазначено: причини, у
зв'язку з якими потрібно забезпечити
позов; вид забезпечення позову, який
належить застосувати, з обґрунтуванням
його необхідності; інші відомості,
потрібні для забезпечення позову.

Таким чином, розглядаючи заяву про
забезпечення позову, суд (суддя) має з
урахуванням доказів, наданих позивачем
на підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Заявником не надано належних
доказів того, що існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову.

Крім того, заявник не навів
причини, чому невжиття заходів
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на майно може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
суду.

Разом з тим, зі змісту заяви про
забезпечення позову реальної загрози
невиконання чи утруднення виконання
відповідачем можливого рішення суду
про задоволення позову не вбачається.

Судом встановлено, що заявник,
звертаючись до суду із заявою про
забезпечення позову, не навів належних
обґрунтувань того, які обставини дають
підстави вважати, що існує небезпека
заподіяння шкоди правам, свободам та
інтересам позивача до ухвалення
рішення, або захист цих прав, свобод та
інтересів стане неможливим без вжиття
таких заходів, або для їх відновлення
необхідно буде докласти значних зусиль
та витрат.

Стаття 152 ЦПК України не
передбачає такий вид забезпечення
позову як накладення арешту на майно
або грошові кошти, що належать
позивачу.

Відповідно до п.4 Постанови ВСУ №9
від 22.12.2006 року (із змінами, внесеними
згідно з Постановою Пленуму
Верховного Суду України №2 від 12.06.2009
року) «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» роз’яснив,
розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд має з урахування доказів,
доданих позивачем на підтвердження
своїх вимог, пересвідчитися, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення
позову……… Вирішуючи питання про
забезпечення позову, суд має брати до
уваги не тільки інтереси позивача, а й
інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв’язку із застосуванням
відповідних заходів.

Суд вважає, що заява ОСОБА_1 про
забезпечення позову ґрунтується лише
на припущеннях.

Слід звернути увагу на ч.4 ст.60 ЦПК
України, яка вказує на те, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст..ст.152, 153 ЦПК України:

ухвалив:

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про
забезпечення позову в цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Кредобанк» та
ТзОВ «ФК «Приватні інвестиції» про
визнання угоди факторингу недійсною –
відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя

ОСОБА_2