У х в а л а

іменем україни

3 вересня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І.,
Журавель В.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
комунального підприємства
Дніпропетровської обласної ради
«Аульський водовід» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку за касаційною скаргою
ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, на
рішення Баглійського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 2 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 19
травня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом, в обґрунтування якого
зазначала, що судовим рішенням з
відповідача на її користь стягнуто
заборгованість по заробітній платі у
сумі 2 239 грн. 41 коп. за період з 1 лютого
2009 року по 3 березня 2009 року та
компенсацію за шість днів
невикористаної щорічної відпустки у
сумі 595 грн. 40 коп.

Оскільки відповідачем з нею по
теперішній час не проведено повного
розрахунку при звільненні, а саме не
сплачено їй компенсацію за шість днів
невикористаної щорічної відпустки у
сумі 595 грн. 40 коп., просила стягнути з
відповідача середній заробіток за весь
час затримки розрахунку у розмірі 61 150
грн. 74 коп.

Рішенням Баглійського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 2 грудня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 19
травня 2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_3, просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, посилаючись на їх
необґрунтованість та неправильне
застосування норм матеріального права
й порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у
справі судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 1 лютого
2009 року по 3 березня 2009 року
працювала у комунальному підприємстві
Дніпропетровської обласної ради
«Аульський водовід».

Рішенням Баглійського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 24 жовтня
2011 року стягнуто з КП «Аульський
водовід» на користь ОСОБА_3
заборгованість по заробітній платі за
період з 1 лютого 2009 року по 3 березня 2009
року у сумі 2 239 грн. 41 коп., компенсацію
за шість днів невикористаної щорічної
відпустки за період з 1 грудня 2008 року
по 3 березня 2009 року у сумі 595 грн. 40 коп.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 4 квітня
2012 року рішення суду першої інстанції в
частині відмови у стягненні
компенсації скасовано і ухвалено нове
рішення, яким стягнуто з КП «Аульський
водовід» на користь ОСОБА_3 компенсацію
втрати частини доходів у зв'язку із
порушенням строків їх виплати у
розмірі 696 грн. 11 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції, з висновком
якого погодився апеляційний суд,
виходив з того, що вини відповідача у
виплаті компенсації за невикористану
відпустку у сумі 595 грн. 40 коп. немає,
оскільки саме ВДВС Криничанського
районного управління юстиції не
проведено стягнення коштів.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з огляду на наступне.

За правилами ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки до дня фактичного розрахунку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 20 постанови № 13 від 24
грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
до дня постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Та обставина, що відповідач визнаний
банкрутом, не може безумовно свідчити
про відсутність його вини у невиплаті
працівникові належних при звільненні
коштів, як і сама по собі їх відсутність
у роботодавця не виключає його
відповідальності.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012
вирішено, що в аспекті конституційного
звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП
України у взаємозв'язку з положеннями
ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід
розуміти так, що для звернення
працівника до суду з заявою про
вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Суди дійшли помилкового висновку, що
даний спір виник з приводу виконання
судового рішення, оскільки невиплата
належних звільненому працівникові сум
є триваючим порушенням, яке не
припиняється у результаті ухвалення
рішення суду про їх стягнення з
відповідача, а тому у випадку несплати
заборгованості після ухвалення такого
судового рішення, середній заробіток
продовжує нараховуватись до дня
фактичного розрахунку на підставі ч. 1
ст. 117 КЗпП України.

Оскільки судами першої та апеляційної
інстанцій не встановлено фактичні
обставини справи, що унеможливлює
виправлення допущених ними помилок,
так як суд касаційної інстанції,
відповідно до вимог ч. 1 ст.
335 ЦПК України не може встановлювати
або (та) вважати доведеними обставини,
що не були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, рішення суду
першої та ухвала суду апеляційної
інстанцій підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3,
задовольнити частково.

Рішення Баглійського
районного суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 2 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19 травня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель