АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 2-2137/2010
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження 22ц/774/1345/к/14
Доповідач - Остапенко
У Х В А Л А

Іменем України

27 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі :

головуючого судді: Остапенко В.О.

суддів: Турік В.П.,
Чорнобука В.І.

при секретарі: Чубіній А.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Кривому Розі
відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України без
фіксації судового засідання
технічними засобами цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 22 квітня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний
нотаріус Криворізького міського
нотаріального округу, ОСОБА_5, про
встановлення факту, що мають юридичне
значення, визнання договору недійсним,
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя та його поділі, -

Особи, які беруть участь у справі,
в судове засідання не з`явилися про час
та місце розгляду справи належним
чином повідомлені.

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2012 року ОСОБА_2. звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл
майна, посилаючись на те, що з 04 липня 1994
року він перебував у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_3, відповідно до рішення
Жовтневого районного суду м. Кривого
Рогу від 19.02.2010 року шлюб між сторонами
розірвано.

В період шлюбу ними за спільні кошти
було придбано у вересні 2009 року
домоволодіння АДРЕСА_1, у грудні 2009 року
автомобіль Мерседес Бенц С 230,
державний номер НОМЕР_1 дане майно
зареєстроване на ім`я відповідача.

15 січня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з зустрічною заявою, яка ухвалою
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 06 лютого 2013 року на
підставі заяви відповідача залишена
без розгляду.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги
в останній редакції позовної заяви від
13 листопада 2013 року позивач просив суд
встановити факт проживання однією
сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 04.06.1994 року по
19.01.2010 року. Визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
укладений 25 жовтня 2010 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, визнати земельну ділянку
розміром 0, 1000 га, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль
Мерседес Бенц 230, державний номер
НОМЕР_1 2002 року випуску спільною
сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частки автомобіля Мерседес Бенц 230,
державний номер НОМЕР_1 2002 року випуску
та на ? земельної ділянки розміром 0, 1000
га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 22
квітня 2014 року в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
ставить питання про скасування рішення
суду та ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Зокрема, судом не застосовано ст..
61 СК України та не взято до уваги, що
майно є спільною сумісною власністю.

Крім того, посилання суду на те, що
позивач має право вимагати від
відповідача відшкодування вартості
знесеного домоволодіння не
ґрунтується на вимогах діючого
законодавства, оскільки при поділі
майна суд повинен виходити із дійсної
вартості майна на момент його поділу,
оскільки не можливо встановити
вартість майна, яке не існує а тому і
позивач не мав можливості вимагати
відшкодування вартості знесеного
домоволодіння.

Судом не надано належної оцінки
доказам, які підтверджують, що спірний
автомобіль є спільною сумісною
власністю, що суперечить вимогам ст..ст.
212-214 ЦПК України.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і
заявлених позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що з 04.06.1994 року
сторони у справі перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають двох дітей,
одна з яких ІНФОРМАЦІЯ_1, є
неповнолітньою.

Як вбачається з рішення Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу від
19.02.2010 року про розірвання шлюбу між
подружжям шлюбні стосунки між
сторонами припинено у січні 2009 року (т.1
а.с. 4).

23.09.2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було
укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку з господарчими
спорудами АДРЕСА_1 ( т.1 а.с. 91-92)

Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 від
23.09.2009 року, він, як чоловік ОСОБА_3, дав
згоду на купівлю його дружиною
зазначеного домоволодіння, підтвердив,
що гроші, витрачені на придбання
об'єкта нерухомості, є спільною
власністю подружжя, придбаний будинок
також буде об'єктом права спільною
сумісної власності як такий, що
набувається ними за час шлюбу (том 2
а.с.132).

На підставі рішення Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу від
19.02.2010 року шлюб між сторонами було
розірвано та після реєстрації
розірвання шлюбу відповідач присвоїла
прізвище «ОСОБА_3» ( т.1 а.с. 94).

Згідно Державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯЛ
№929911, ОСОБА_3, на підставі рішення
Криворізької міської ради від 26.01.2011
року, за №168, є власником земельної
ділянки, площею 0,1000 га, у межах згідно з
планом, за адресою: АДРЕСА_1.

25 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
було укладено договір купівлі продажу
земельної ділянки площею 0.1000 га. надану
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 (т.1 98).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що домоволодіння АДРЕСА_1, яке є
спільною сумісною власністю подружжя
на момент розгляду справи судом
знесене, позовні вимоги щодо розподілу
будинку або стягнення 1/2 частини його
вартості, позивачем не заявлено.

Колегія судді погоджується з висновком
суду першої інстанції з огляду на
наступне.

Так, згідно ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважних
причин самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст.ст.69-70 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. У разі поділу майна,
що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.п.23-24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановити обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело та
час його придбання.

Як вбачається з матеріалів справи. що
сторони у справі з 04.06.1994 року
перебували у зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до рішення Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу від
19.02.2010 року про розірвання шлюбу шлюбні
стосунки між сторонами припинено у
січні 2009 року (т.1 а.с. 4).

Рішення суду про розірвання шлюбу не
оскаржено та не скасовано, крім того,
встановлено, що позивач не звертався з
заявою про виключення з мотивувальної
частини посилання на те, що шлюбні
відносини припинені між сторонами в
січні 2009 року, тобто до придбання
спірного майна.

23.09.2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було
укладено договір купівлі-продажу
житловий будинок з господарчими
спорудами АДРЕСА_1 ( т.1 а.с. 91-92)

Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 від
23.09.2009 року, він як чоловік ОСОБА_3, дав
згоду на купівлю його дружиною
зазначеного домоволодіння, підтвердив,
що гроші, витрачені на придбання
об'єкта нерухомості, є спільною
власністю подружжя, придбаний будинок
також буде об'єктом права спільною
сумісної власності як такий, що
набувається ними за час шлюбу (том 2
а.с.132).

Згідно відповіді начальника Відділу
РЕР ДАЇ з обслуговування міста Кривого
Рогу та Криворізького району, вих.№14/4
ЦНП-4071 від 17.12.2013 року, зазначено, що
автомобіль Мерседес Бенц С230, номерний
знак НОМЕР_1, в період з 01.01.2009 року по
21.12.2009 року за гр.. ОСОБА_2 або ОСОБА_3 не
був зареєстрований.

Зазначений автомобіль був
зареєстрований на підставі біржової
угоди №51/3 від 12.01.2010 року, 12.01.2010 року, та
перереєстрований 07.08.2010 року, у зв'язку
зі зміною анкетних даних власника на
ОСОБА_3 (том 2 а.с.75).

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що придбання
транспортного засобу здійснено
особисто ОСОБА_3 після припинення
подружжям Сарана спільного ведення
господарства.

Щодо вимог позивача про визнати
недійсним договіру купівлі-продажу
земельної ділянки укладеного 25 жовтня
2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнати
земельну ділянку розміром 0, 1000 га,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що об'єктом
права спільної сумісної власності є
домоволодіння, а не земельна ділянка.
Вимог щодо стягнення на його користь
вартості ? частини спірного
домоволодіння позивачем не ставилось.

Доводи апеляційної скарги що оскільки
не можливо встановити вартість майна,
яке не існує а тому і позивач не мав
можливості вимагати відшкодування
вартості знесеного домоволодіння
спростовуються матеріалами справи та
встановленими обставинами.

Відповідно положень ч. 1 ст. 234 та ч. 2 ст.
256 ЦПК України у судовому порядку суд
розглядає справи про встановлення
фактів, зокрема і факту проживання
однією сім'єю, якщо цей факт має
значення для охорони прав та інтересів
особи або створення умов здійснення
нею особистих немайнових чи майнових
прав або підтвердження наявності чи
відсутності неоспорюваних прав, тобто
такі факти, від яких залежить
виникнення, зміна, або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб.

Цивільний процесуальний кодекс
України передбачає право суду
встановлювати факти, що мають юридичне
значення відповідно до положень ст.. 256
цього Кодексу, але це можливо за певних
умов, а саме: факти, що підлягають
встановленню, повинні мати юридичне
значення, тобто від них мають
безпосередньо залежати виникнення,
зміна або припинення особистих чи
майнових прав фізичної особи без
повторного звернення до суду на
підставі цього рішення.

Стаття 10 ЦПК України передбачає
обов'язок кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, установлених ст.. 61 цього
Кодексу..

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Як вбачається з рішення Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу від
19.02.2010 року шлюб зареєстрований між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Таким чином, виходячи з встановлених
обставин та положень ч.1 ст. 234, п.5 ч.1 ст.
256 ЦПК України, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про
встановлення юридичного факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
оцінка доказів є виключною
компетенцією суду, переоцінка доказів
діючим законодавством не передбачена.
Судом першої інстанції повно та
всебічно досліджені обставини справи,
перевірені письмові докази та надано
їм належну оцінку, що спростовує доводи
апеляційної скарги в цій частині.

З вищевикладеного вбачається, що
висновки суду обґрунтовані і
підтверджуються письмовими
матеріалами справи, суд перевірив
доводи і дав їм належну правову оцінку,
ухвалив рішення, яке відповідає
вимогам закону; рішення суду
постановлено з дотриманням норм
матеріального і процесуального
законодавства, у зв'язку із чим
апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 22 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/