АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4854/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Тананайська Ю. А. Доповідач -
Петешенкова М.Ю. Категорія 55
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

16 червня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Петешенкової М.Ю.

суддів - Дерев'янка
О.Г., Черненкової Л.А.,

при секретарі - Кириченко
М.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» на
рішення Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 02 квітня
2014 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
до Публічного акціонерного товариства
«Марганець кий гірничо-збагачувальний
комбінат» про визнання наказу
незаконним та стягнення незаконно
утриманих виплат із заробітної плати, -

В С
Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року позивачі ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
звернулися до суду з вищезазначеним
позовом, посилаючись на те, що наказом
№ 460 від 21 березня 2013 року на них
покладено дисциплінарне стягнення та
матеріальна відповідальність за
порушення робочих інструкцій, у зв'язку
із чим виникла недостача дизельного
палива в кількості 2542 літрів на суму 20768
грн.14 коп. Вважають, що недостача
виникла не з їхньої вини, оскільки
керівництвом не було організовано
роботу, не було створено умов для праці,
стрілок ОСОБА_4 здав об'єкт механіку та
водію, а вони встановили недостачу.
Після уточнення позовних вимог просили
визнати наказ незаконним, стягнути з
відповідача стягнути кошти в рахунок
відшкодування матеріальної шкоди..

Рішенням Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 02 квітня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволені
частково.

Визнано п. 10 наказу ПАТ «МГЗК» за № 460
від 21 березня 2013 р. в частині оголошення
догани ОСОБА_5 незаконим.

Визнано п. 10.2 наказу ПАТ «МГЗК» за № 460
від 21 березня 2013 р. в частині стягнення
матеріальної шкоди в розмірі одного
середньомісячного заробітку з ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
незаконним.

Стягнуто з ПАТ «МГЗК» на користь ОСОБА_2
2119 грн. 72 коп. - утримані кошти із
заробітної плати на відшкодування
матеріальної шкоди.

Стягнуто з ПАТ «МГЗК» на користь ОСОБА_3
1662 грн. 15 коп. - утримані кошти із
заробітної плати на відшкодування
матеріальної шкоди.

Стягнуто з ПАТ «МГЗК» на користь ОСОБА_5
2191 грн. 96 коп. - утримані кошти із
заробітної плати на відшкодування
матеріальної шкоди.

Стягнуто з ПАТ «МГЗК» на користь ОСОБА_4
1501 грн. 61 коп. - утримані кошти із
заробітної плати на відшкодування
матеріальної шкоди.

Стягнуто з ПАТ «МГЗК» на користь ОСОБА_6
2212 грн. 35 коп. - утримані кошти із
заробітної плати на відшкодування
матеріальної шкоди.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач
посилаючись на порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції - залишити без змін з
наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України -
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема
питання про те, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до спірних правовідносин.

Як встановлено судом та вбачається
з матеріалів справи, ОСОБА_2 29 листопада
2004 року переведений у ВВО ВАТ «МГЗК»
стрілком. ОСОБА_3 16 травня 2011 року
прийнятий на ВАТ «МГЗК» стрілком ВВО.
ОСОБА_4 26 листопада 2009 року переведений
у ВВО ВАТ «МГЗК» стрілком. 20 серпня 2013
року звільнений за власним бажанням.
ОСОБА_5 4 грудня 2000 року прийнятий у ВВО
ВАТ «МГЗК» стрілком. ОСОБА_6 9 липня 2010
року переведений у ВВО ВАТ «МГЗК»
стрілком.

При прийнятті (переведенні) на роботу
всі позивачі ознайомленні з робочою
інструкцією.

Відповідно до п.4.8 робочої
інструкції стрілка ВВО ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 повинні перед
прийняттям зміни перевіряти
цілісність та справність пломб,
печаток, замків, дверей, вікон, решіток,
стіг, покрівлі, люків і запорів
охоронюваних об'єктів. При виявленні
недоліків терміново сповістити
начальнику караулу та внести запис до
книжки приймання-передачі посту.

При притягненні до дисциплінарної
відповідальності ОСОБА_5 відповідачем
допущено порушення ст.149 КЗпП, а саме не
витребувано пояснення, оскільки воно
надавалося 25 березня 2013 року, тобто
після видачі наказу № 460 від 21 березня
2013 року. Проте витребування пояснення
працівника є обов'язковою вимогою, яка
порушена роботодавцем.

Приймаючи до уваги викладене,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
незаконність наказу в частині
притягнення ОСОБА_5 до дисциплінарної
відповідальності.

Наказом № 460 від 21 березня 2013 року
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
було позбавлено 100% виробничої премії
за березень 2013 року та 100% винагороди за
вислугу років за березень 2013 року,
кожного, за порушення покладених на них
трудових обов»язків.

Оскільки позивачі не заперечують
факт неналежного виконання ними своїх
трудових обов»язків, покладених на них,
оскаржуваний наказ в частині
позбавлення премії та винагороди за
вислугу років є правомірним.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29 грудня 1992
року № 14 «Про судову практику в справах
про відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками», суд у кожному випадку
зобов'язаний вживати передбачених
законом заходів до всебічного, повного
й об'єктивного з'ясування обставин, від
яких згідно зі ст. ст. 130, 135-1, 135-3, 137 КЗпП
України залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
що підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясовувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника. Якщо шкоду заподіяну
кількома працівниками, в рішенні суду
має бути зазначено, які конкретно
порушення трудових обов»язків допусти
кожен працівник, ступінь його вини та
пропорційна частка їй частка загальної
шкоди, за яку до нього може бути
застосовано відповідний вид і межі
матеріальної відповідальності.

Згідно з частиною 1 ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

За приписами ст. 138 КЗпП України
передбачено, що для покладення на
працівника матеріальної
відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен
довести наявність умов, передбачених
статтею 130 цього Кодексу

Оскільки, в трудовому праві діє
презумпція невинуватості працівника і
на відповідачі лежить тягар доводити
провину працівника та розмір шкоди.
Тому обов'язок доказування наявності
умов для покладення матеріальної
відповідальності на працівника за
шкоду, передбачену ст.130 КЗпП України,
покладається на власника або
уповноважений ним орган ( 138 КЗпП
України ).

Таким чином, судом першої
інстанції, вірно зазначено, що оскільки
доказів вини позивачів у виявленій
недостачі не надано та не встановлено,
які дії (бездіяльність) кожного з
позивачів призвели до недостачі та не
зазначено причинний зв'язок між діями
та недостачею та дати недостачі, то
підстави для відшкодування шкоди
позивачами - відсутні, а сума утримана в
рахунок відшкодування шкоди
відповідачеві повинна бути повернута
позивачам.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
позивачів, не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення апелянтами норм
права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування судового
рішення, судом апеляційної інстанції
не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В
А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» -
відхилити.

Рішення Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 02 квітня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

Судді: