ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8673/13-ц
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва у складі:

головуючого судді: Дубаса
В.А.,

при секретарі:
Ридзель О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за первісним позовом
ОСОБА_2 до комунального підприємства з
експлуатації і ремонту житлового фонду
«Житло-сервіс» про встановлення факту
того, що договори втратили чинність та
за зустрічним позовом комунального
підприємства з експлуатації і ремонту
житлового фонду «Житло-сервіс» до
ОСОБА_2 про визнання договорів
укладеними, -

в с т а н о в
и в:

ОСОБА_2 (далі - позивач) у травні 2013 року
звернувся до суду з позовом до
комунального підприємства з
експлуатації і ремонту житлового фонду
«Житло-сервіс» (далі - КП «Житло-сервіс»
або відповідач) про встановлення факту
того, що договір від 15.04.2002 року втратив
чинність з 01.01.2006 року. Позивач свої
вимоги обґрунтовує тим, що 15.04.2002 року
між КП «Житло-сервіс» та ОСОБА_2
укладено договір про участь у витратах
на утримання будинку та прибудинкової
території.

Згідно з п. 1 Прикінцевих положень
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги» договори про надання
житлово-комунальних послуг, укладені
до набрання чинності цим Законом, мають
бути приведені у відповідність із ним
до 1 січня 2006 року. Договори, що не
приведені у відповідність із цим
Законом у зазначений строк, втрачають
чинність.

Однак, ні до 01.01.2006 року ні до
теперішнього часу відповідач так і не
уклав з позивачем договору нового
зразка, який би відповідав приписам
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги», і тим самим відповідач, на
думку позивача, висловив своє
небажання щодо обслуговування будинку
АДРЕСА_1, у якому проживає позивач.

ОСОБА_2 неодноразово змінював вимоги,
остаточні позовні вимоги ним викладено
у заяві від 28.04.2013 року (а.с.206, т.1), згідно
яких просив суд : визнати, що договір
від 15.04.2002 року укладений між КП
«Житло-сервіс» та власником квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_2 втратив чинність з
01.01.2006 року, на підставі набрання
чинності Законом України «Про
житлово-комунальні послуги»;
встановити, що з 01.01.2006 року по день
подання вказаного позову до суду
договірні відносини між КП
«Житло-сервіс» та ОСОБА_2 відсутні;
встановити, що з дня подання вказаного
позову укладення договорів між КП
«Житло-сервіс» та ОСОБА_2 не відбулось;
визнати, що з 01.01.2006 року договірні
відносини між КП «Житло-сервіс» та
ОСОБА_2 відсутні; стягнути з
відповідача сплачені судові витрати.

Ухвалою суду, яка занесена до журналу
судового засідання, від 15.08.2013 року
прийнято до спільного розгляду та
об'єднано у одне провадження первісний
позов із зустрічною позовною заявою
(яку у подальшому уточнено остаточною
заявою від 14.05.2014 року) КП
«Житло-сервіс» до ОСОБА_2 про визнання
договорів укладеними.

Обґрунтовуючи зустрічний позов КП
«Житло-сервіс» посилалось на те, що КП
«Житло-сервіс» утримує та проводить
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1. Квартира АДРЕСА_1, що
складається з трьох кімнат, загальною
площею 83,00 кв.м., належить ОСОБА_2 на
праві власності, що підтверджується
договором купівлі-продажу квартири від
27.02.2002 року.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» споживач зобов»язаний
укласти договір на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору.

Власникам квартир, які знаходяться на
обслуговуванні у КП «Житло-сервіс»
було офіційно через консьєржа або
вкинуто у поштову скриньку підписані з
боку КП «Житло-сервіс» два оригінали
договорів: про надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення і про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій з метою
підписання договорів іншою стороною
(споживачем). Одночасно, власникам
квартир, які не уклали (підписали)
згадані договори після роздачі їх
через консьєржа та поштову скриньку,
разом з квитанціями на оплату
житлово-комунальних послуг, які
надходять на адресу споживача
(власника квартири) було прикріплено
запрошення, щоб власник квартири
прийшов за адресою відділення КП
«Житло-сервіс» для переукладення
договору.

У червні 2013 року КП «Житло-сервіс» на
виконання вимог Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» знову
ініціювало укладення з ОСОБА_2 двох
заначених договорів, у зв»язку з чим за
місцем реєстрації ОСОБА_2 було повторно
направлено рекомендованою
кореспонденцією два примірники
вказаних договорів, які запропоновано
до укладення, однак ці поштові
відправлення повернулись без вручення
адресату за закінченням терміну
зберігання, що підтверджується
поштовими відмітками на конверті.

Проте, ОСОБА_2 до цього дня не з'явився
до КП «Житло-сервіс» для переукладання
договорів, які б відповідали по формі
та за змістом як Типовому договору про
надання послуг з централізованого
опалення так і Типовому договору про
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій, що
затверджені постановами Кабінету
Міністрів України №529 від 20.05.2009 року та
№630 від 21.07.2005 року.

На підставі викладеного, КП
«Житло-сервіс» просило суд вважати
укладеним договір між КП
«Житло-сервіс» та ОСОБА_2 «Про надання
послуг з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води і
водовідведення» від 20.06.2013 року, який
відповідає Правилам надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення та відповідає по формі
та змістом Типовому договору про
надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення, які
затверджено постановою Кабінету
Міністрів України від 21.07.2005 року № 630.
Також позивач просив вважати укладеним
договір між КП «Житло-сервіс» та ОСОБА_2
«Про надання послуг з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій» №100 від 20.06.2013 року, який
відповідає Порядку формування тарифів
на послуги з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій і по
формі та за змістом відповідає
Типовому договору про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, що
затверджено постановою Кабінету
Міністрів України №529 від 20.05.2009 року.

У судове засідання позивач з'явився,
первісний позов підтримав та просив
суд його задовольнити, проти
задоволення зустрічного позову
заперечував.

Представник відповідача у судовому
засіданні вимоги первісного позову не
визнала, просила суд залишити його без
задоволення, крім того, оголосила заяву
про застосування строку позовної
давності. Вимоги зустрічного позову
представник підтримала.

Заслухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що первісний
позов не підлягає задоволенню, а
зустрічний позов необхідно
задовольнити виходячи з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві
власності належить квартира АДРЕСА_1,
що складається з трьох кімнат,
загальною площею 83,00 м2, що
підтверджується договором
купівлі-продажу квартири від 27.02.2002
року (а.с.3, т.1).

Відповідно до ч. 2 ст. 322 ЦК України
власник зобов'язаний утримувати майно,
що йому належить, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно акту державної приймальної
комісії указаний будинок по АДРЕСА_1,
прийнятий в експлуатацію з 30.12.1999 року,
а згідно наказу Головного управління
житлового забезпечення КМДА №111 від
12.09.2000 року переданий в експлуатацію
позивачу КП «Житло-Сервіс», наведені
обставини встановлені рішенням
Дарницького районного суду м. Києва від
21.01.2013 року у справі №2-4923/12, яке набрало
законної сили, тому відповідно до ст.61
ч.3 ЦПК України, ці обставини не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини (а.с. 63-69, т.1).

Таким чином, судом встановлено, що саме
КП «Житло-сервіс» утримує та проводить
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.19 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» відносини між учасниками
договірних відносин у сфері
житлово-комунальних послуг
здійснюються виключно на договірних
засадах. Учасниками відносин у сфері
житлово-комунальних послуг є: власник,
споживач, виконавець, виробник.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»
виконавець зобов'язаний підготувати та
укласти із споживачем договір на
надання житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.20 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»
споживач зобов'язаний укласти договір
на надання житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору.

Частиною 3 статті 26 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» договір на
надання житлово-комунальних послуг
набирає чинності з моменту його
укладення.

Згідно зі ст. 29 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» договір на
надання житлово-комунальних послуг у
багатоквартирному будинку укладається
між власником квартири, орендарем чи
квартиронаймачем та
балансоутримувачем або уповноваженою
ним особою.

На виконання приписів п. 3 ч. 2 ст. 21
зазначеного Закону КП «Житло-сервіс»
підготувало з метою укладення з ОСОБА_2
два договори: «Про надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення» від 20.06.2013 року та «Про
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій» №100
від 20.06.2013 року, що відповідають
приписам постанов Кабінету Міністрів
України №529 від 20.05.2009 року та №630 від
21.07.2005 року.

У червні 2013 року КП «Житло-сервіс» на
виконання вимог Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» надіслало
рекомендованою кореспонденцією на
адресу реєстрації ОСОБА_2 два згадані
вище договори з метою їх укладення
шляхом підписання споживачем (від КП
«Житло-сервіс» договори вже було
підписано уповноваженою особою), однак
згадане поштове відправлення
повернулись відповідачу без вручення
адресату за закінченням терміну
зберігання, що підтверджується
поштовими відмітками на конверті (а.с.39,
т.1).

Згідно ч. 3 ст. 29 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» процедура
погодження умов договору відбувається
протягом одного місяця з дня внесення
проекту договору однією із сторін.

Водночас судом встановлено, що ОСОБА_2
наполягаючи на тому, що договір від
15.04.2002 року втратив чинність з 01.01.2006
року, проте від житлово-комунальних
послуг не відмовляється, та частково
після 2006 року оплачував спожиті
послуги, а саме: в лютому 2010 року - 314,19
грн., в квітні 2010 року - 732,15 грн., в
жовтні 2010 року - 939,29 грн. та в листопаді
2010 року - 371,12 грн. (а.с.70-71, т.1).

Окрім того, як споживання ОСОБА_2
житлово-комунальних послуг так і
наявність у нього заборгованості по їх
оплаті у період 01.01.2010 року по 30.09.2011
року встановлені рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 21.01.2013 року у
справі №2-4923/12, яке набрало законної
сили, тому ці обставини не підлягають
повторному доказуванню при розгляді
інших справ, у яких беруть участь ті
самі особи або особа, щодо якої
встановлено ці обставини (а.с. 63-69, т.1).

Таким чином, вчиняючи дії, щодо оплати
отриманих та спожитих
житлово-комунальних послуг ОСОБА_2
фактично визнавав наявність
договірних зобов'язань з КП
«Житло-сервіс».

Отже, судом встановлено, що матеріали
цивільної справи містять письмові
докази на підтвердження намагання КП
«Житло-сервіс» вирішення питання щодо
укладання наведених двох договорів у
позасудовому порядку, однак у такий
спосіб сторони не змогли досягнути
згоди.

Законодавчі обмеження
матеріально-правових способів захисту
цивільного права чи інтересу
підлягають застосуванню з дотриманням
положень ст. 55, 124 Конституції України
та ст.13 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод,
відповідно до яких кожна особа має
право на ефективний засіб правового
захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції
України та Конвенції мають вищу
юридичну силу (ст.8, 9 Конституції
України), а обмеження матеріального
права суперечать цим положенням, то
порушення цивільного права чи
цивільного інтересу підлягають
судовому захисту й у спосіб, не
передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК
України, але який є ефективним
способом захисту, тобто таким що
відповідає змісту порушеного права,
характеру його порушення та
наслідкам, спричиненим цим порушенням
(справа № 6 -32 цс13).

Кожна особа у відповідності до ст. 3
ЦПК України має право в порядку
установленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За положенням ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі порушення чи реальної небезпеки
такого порушення.

Порушення права пов'язано з
позбавленням його володільця
можливості здійснити (реалізувати)
своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права. Під
способом захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально - правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (спорюваних) прав та вплив
на порушника.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
визначений у ст. 16 ЦК України. Суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3
ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Відповідно
до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, зважаючи на те,
що обов'язок по доведенню обставин
справи покладено на кожну із сторін,
суд приходить до висновку про
наявність правових підстав для
задоволення зустрічних позовних вимог
про визнання договорів укладеними,
оскільки КП «Житло-сервіс» доведено
суду належними та допустимими доказами
намагання вирішення питання щодо
укладання наведених двох договорів у
позасудовому порядку, у строк та у
спосіб визначений законом, однак у
такий спосіб сторони за договорами не
змогли досягнути згоди.

Щодо вимог первісного позову ОСОБА_2
про визнання договору від 15.04.2002 року
таким, що втратив чинність з 01.01.2006 року,
про встановлення, що з 01.01.2006 року по
день подання позову до суду договірні
відносини між КП «Житло-сервіс» та
ОСОБА_2 відсутні; про встановлення, що з
дня подання позову укладення договорів
між КП «Житло-сервіс» та ОСОБА_2 не
відбулось; про визнання того, що з 01.01.2006
року договірні відносини між КП
«Житло-сервіс» та ОСОБА_2 відсутні; то
суд вважає за необхідне позов
відхилити виходячи з підстав та
обгрунтувань викладених вище, окрім
того суд також виходить з наступних
підстав.

Частиною 1 стаття 11 ЦК України
передбачено, що цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права
та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та
інші правочини; 2) створення
літературних, художніх творів,
винаходів та інших результатів
інтелектуальної, творчої діяльності; 3)
завдання майнової (матеріальної) та
моральної шкоди іншій особі; 4) інші
юридичні факти. Цивільні права та
обов'язки можуть виникати
безпосередньо з актів цивільного
законодавства, як це випливає з ч.ч. 2,3
ст. 11 ЦК України.

Статтею 4 частинами 1,2 ЦК України
передбасчено, що основу цивільного
законодавства України становить
Конституція України. Основним актом
цивільного законодавства України є
Цивільний кодекс України. Актами
цивільного законодавства є також інші
закони України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
цього Кодексу (далі - закон).

Згідно з п. 1 Прикінцевих положень
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги» договори про надання
житлово-комунальних послуг, укладені
до набрання чинності цим Законом, мають
бути приведені у відповідність із ним
до 1 січня 2006 року. Договори, що не
приведені у відповідність із цим
Законом у зазначений строк, втрачають
чинність.

З огляду на те, що договір про участь у
витратах на утримання будинку та
прибудинкової території від 15.04.2002
року, який укладено між КП
«Житло-сервіс» та ОСОБА_2 не був
приведений у відповідність до Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги», тому він утратив чинність на
підставі згаданого акту цивільного
законодавства і додаткове визнання
цієї осбставини ще й рішенням суду
чинне законодавство не вимагає.

Саме втрата чинності цього договору
внаслідок ухвалення Закону України
«Про житлово-комунальні послуги» не
потребує визнання також і
встановлення, що з 01.01.2006 року по день
подання позову до суду договірні
відносини між КП «Житло-сервіс» та
ОСОБА_2 відсутні; не потребує визнання
того, що з 01.01.2006 року договірні
відносини між КП «Житло-сервіс» та
ОСОБА_2 відсутні тощо.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Зважаючи на викладене, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 131, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд-

в и р і
ш и в:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_2
до комунального підприємства з
експлуатації і ремонту житлового фонду
«Житло-сервіс» про встановлення факту
того, що договори втратили чинність -
відмовити.

Зустрічний позов комунального
підприємства з експлуатації і ремонту
житлового фонду «Житло-сервіс» до
ОСОБА_2 про визнання договорів
укладеними - задовольнити.

Визнати укладеним договір між
комунальним підприємством з
експлуатації і ремонту житлового фонду
«Житло-сервіс» та ОСОБА_2 «Про надання
послуг з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води і
водовідведення» від 20.06.2013 року, який
відповідає Правилам надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення та відповідає по формі
та змістом Типовому договору про
надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення, які
затверджено постановою Кабінету
Міністрів України від 21.07.2005 року № 630.

Визнати укладеним договір між
комунальним підприємством з
експлуатації і ремонту житлового фонду
«Житло-сервіс» та ОСОБА_2 «Про надання
послуг з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій» №100 від 20.06.2013
року, який відповідає Порядку
формування тарифів на послуги з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій і по формі та
за змістом відповідає Типовому
договору про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, що
затверджено постановою Кабінету
Міністрів України №529 від 20.05.2009 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця м. Києва, зареєстрованого за
адресою: АДРЕСА_1; індивідуальний
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь комунального підприємства з
експлуатації і ремонту житлового фонду
«Житло-сервіс» (,
розташованого за адресою: м. Київ, вул.
Дніпровська набережна, 25-б) сплачений
судовий збір у сумі 229 грн. 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: