Провадження № 22-ц/779/1420/2014
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Пнівчук О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Беркій О.Ю.,
Проскурніцького П.І.

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні квартирою і вселення, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила
право на користування жилим
приміщенням, за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського
міського суду від 30 квітня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні квартирою і
вселення. Позовні вимоги
обгрунтовуваав тим, що йому на праві
спільної сумісної власності належить
1/3 частина квартири АДРЕСА_1 згідно
розпорядження міського голови від
02.07.2003 року №332-р. Іншими співвласниками
є колишня дружина позивача - ОСОБА_3 та
дочка - ОСОБА_4 Після розірвання шлюбу у
2007 році відповідач чинить перешкоди у
користуванні спільною квартирою, що
підтверджується матеріалами
Івано-Франківського МВ УМВС.
Посилаючись на вказані обставини,
ОСОБА_2 просив суд зобов'язати
відповідачку не чинити перешкод у
користуванні спірною квартирою, а
також вселити його в дану квартиру.

ОСОБА_3 в свою чергу звернулась до суду
із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
на користування жилим приміщенням.
Вказала, що після розлучення у 2007 році
ОСОБА_2 як колишній член сімї наймача
квартири не проживає у спірній
квартирі і відповідно до ст.ст.71,72 ЖК
України втратив право на користування
даним житлом. Просила суд визнати
ОСОБА_2 таким, що втратив право на
користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 30 квітня 2014 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про усунення перешкод в користуванні
квартирою і вселення та задоволено
зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
на користування жилим приміщенням.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням, а
саме квартирою АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 на вказане рішення подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
і процесуального права.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції
помилково застосував до спірних
правовідносин положення ст.405 ЦК
України, оскільки норми цієї статті
стосуються прав членів сім'ї власника
квартири. В даному ж випадку, як
встановлено судом, право власності на
спірну квартиру не зареєстровано, отже
ОСОБА_3 не є власником квартири, а є
основним квартиронаймачем. Відтак, до
спірних правовідносин слід
застосовувати положення ст.ст.71,72 ЖК
України.

Крім того, вирішуючи справу в порушення
вимог житлового законодавства, суд не
з'ясував причини непроживання апелянта
у спірній квартирі. Зокрема, суд не взяв
до уваги фактів перешкоджання у
доступі до приміщення, яке
підтверджено висновками
правоохоронних органів.

Посилаючись на вказані обставини,
ОСОБА_2 просив скасувати оскаржуване
рішення та ухвалити нове, яким
задовольнити його позов до ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
квартирою і вселення та відмовити у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

У засіданні апеляційного суду апелянт
ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6
доводи скарги підтримали з наведених в
ній мотивів.

Представник відповідача ОСОБА_7
заперечив доводи апеляційної скарги,
посилаючись на обґрунтованість
висновків суду першої інстанції.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2 та задовольняючи зустрічний
позов ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що позивач ОСОБА_2 не
довів свого права власності на спірну
квартиру, не проживав у цій квартирі
тривалий час (протягом 7 років), а тому
втратив право на користування нею.

Однак, колегія суддів з таким висновком
не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» (далі - Закон), (в ред. станом на
час видачі розпорядження міського
голови від 02.07.2003 року ), приватизація
державного житлового фонду
здійснюється уповноваженими на це
органами, створеними місцевою
державною адміністрацією, та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд. Передача займаних квартир
(будинків) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають в
даній квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку). Передача квартир (будинків) у
власність громадян здійснюється на
підставі рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не
пізніше місяця з дня одержання заяви
громадянина.

Як роз'яснив Пленум ВСУ у п.5 постанови
«Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності» від 22 грудня 1995 року N 20,
розглядаючи позови, пов'язані з
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є квартира
(будинок), кімнати в квартирах та
одноквартирних будинках, передані при
приватизації з державного житлового
фонду за письмовою згодою членів сім'ї
наймача у їх спільну сумісну власність
(ст. 8 Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду").

Як вбачається з матеріалів справи,
09.09.1998 року виконкомом
Івано-Франківської міської ради видано
ордер №004485 на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_3, сім'я якої складалася з трьох
осіб (ОСОБА_3, її чоловіка - ОСОБА_2 та
дочки), (а.с.5).

Розпорядженням міського голови від
02.07.2003 року №332-р затверджено перелік
приватизованих квартир. В даному
переліку числиться і квартира АДРЕСА_1,
однак у прізвищі власника допущено
помилку, а саме вказано - «ОСОБА_3»
замість «ОСОБА_3» (а.с.7-9).

Згідно довідки Департаменту
комунального господарства, транспорту
і зв'язку від 29.10.2013 року, квартира
АДРЕСА_1 приватизована згідно
розпорядження міського голови №334-р
від 02.07.2003 року і належить на праві
спільної сумісної власності гр. ОСОБА_3,
гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_4 (а.с.17).

За даними довідки Департаменту
комунального господарства, транспорту
і зв'язку від 28.01.2014 року №К/1476,
свідоцтво на право власності на
вищевказану квартиру отримано 22.08.2003
року уповноваженим власником - ОСОБА_3

ОСОБА_3 також було рекомендовано
звернутись до Департаменту із
свідоцтвом про право власності на
квартиру та паспортом громадянина
України з метою розгляду питання щодо
внесення відповідних змін до
розпорядження міського голови від
02.07.2003 року(а.с.49).

Згідно довідки Івано-Франківського
обласного бюро технічної
інвентаризації від 14.10.2013 року №4290, в
архівах ОБТІ наявна приватизаційна
справа на квартиру АДРЕСА_1. У вказаній
справі другий примірник свідоцтва про
право власності відсутній. Станом на
31.12.2012 року право власності на дану
квартиру не зареєстровано (а.с.62).

Таким чином, спірна квартира АДРЕСА_1
пройшла процедуру приватизації в
порядку, встановленому Законом України
"Про приватизацію державного житлового
фонду" і згідно довідки Департаменту
комунального господарства, транспорту
і зв'язку від 29.10.2013 року дана квартира
числиться як приватизована.
Уповноважений власник - ОСОБА_3
отримала свідоцтво про право власності
на квартиру. Відтак особи, проживаючі у
даній квартирі на момент приватизації
(ОСОБА_3, гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_4) набули
права спільної сумісної власності на
вказане житлове приміщення.

Факт неотримання ОСОБА_2 другого
примірника свідоцтва про право
власності на спірну квартиру,
непредставлення суду такого свідоцтва
ОСОБА_3 та відсутність реєстрації права
власності в органах БТІ (на що
посилається суд першої інстанції) не є
підставами вважати, що сторони не
набули права спільної сумісної
власності на спірну квартиру шляхом
приватизації на підставі Закону.

Як визначено у ст.41 Конституції України
право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності.

Згідно ст.ст.369,383 ЦК України,
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Відповідно до ст.155 ЖК України, жилі
будинки (квартири), що є в приватній
власності громадян, не може бути в них
вилучено, власника не може бути
позбавлено права користування жилим
будинком (квартирою), крім випадків,
установлених законодавством Союзу РСР
і Української РСР.

Враховуючи вищевказане, правові
підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування квартирою -
відсутні, оскільки він є співвласником
спірного житла, а не наймачем.

Натомість, як вбачається з матеріалів
справи, а саме з листів та висновків МВ
УМВС України в Івано-Франківській
області, складених за результатами
розгляду звернень ОСОБА_2 (а.с.10-16), його
дружина ОСОБА_3 систематично чинить
йому перешкоди у користуванні спільним
житлом. Тому в силу дії правових норм
про захист права приватної власності,
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні квартирою і
вселення - підлягає до задоволення.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції на зазначені обставини уваги
не звернув, не встановив, чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи та докази на їх
підтвердження. Тому судове рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК щодо
законності й обгрунтованості, а
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 309 ЦПК є підставою для
скасування рішення з ухваленням нового
рішення про задоволення первісного
позову та відмову у задоволенні
зустрічного позову.

Керуючись ст. ст. 307,309, 313-314,316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 30 квітня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкод
ОСОБА_2 у користуванні квартирою
АДРЕСА_1 та вселити його в дану
квартиру.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила
право на користування жилим
приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 229
грн. понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча:
Пнівчук О.В.

Судді: Беркій О.Ю.

Проскурніцький П.І.