Справа № 359/2360/13-ц Головуючий у І
інстанції Туманова К.Л.Провадження №
22-ц/780/3299/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

18 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді: Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Києві
матеріали цивільної справи за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 07 квітня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа: управління
Держземагенства у Бориспільському
районі Київської області, про визнання
земельної ділянки та будинку спільним
сумісним майном подружжя та поділ
спільного сумісного майна по 1/2 частині
кожному з подружжя.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи та доводи скарги,
колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без шлюбу, визнання будинку та
земельної ділянки спільним сумісним
майном подружжя та визнання права
власності на ? частину нерухомого
майна.

В обгрунтування позову послався на
наступні обставини.

В період з 2003 року він разом з
відповідачкою ОСОБА_3 та її дочкою
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав однією
сім'єю у АДРЕСА_1, яку орендували у гр-на
ОСОБА_5

03 листопада 2011 року під час спільного
проживання ними була придбана земельна
ділянка площею 0,2499 га, кадастровий
номер :01:009:0260, в с. Вишеньки
Бориспільського району Київської
області. За їх спільною згодою,
земельна ділянка була оформлена на
відповідачку - ОСОБА_3 Державний акт на
право власності на вказану земельну
ділянку був виданий 10 березня 2005 року.

01 березня 2005 року між позивачем ОСОБА_2
та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб.

Після реєстрації шлюбу позивач
розпочав будувати житловий будинок на
придбаній земельній ділянці. 21 червня
2007 року будинок за адресою: АДРЕСА_2 був
введений в експлуатацію. За спільною
домовленістю, будинок також був
зареєстрований на ім'я відповідачки
ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом
про право власності.

Посилаючись на положення ст. ст. 60, 63, 74
Сімейного кодексу України, а також ст.
392 ЦК України, позивач просив
встановити факт проживання однією
сім'єю з відповідачкою ОСОБА_3 з січня
2004 року по 01 березня 2005 року; визнати
спірну земельну ділянку та будинок
спільним сумісним майном подружжя;
визнати за ним право власності на ?
частину земельної ділянки та ? частину
будинку; стягнути з відповідачки на
його користь судовий збір та витрати на
правову допомогу.

У липні 2013 року позивач ОСОБА_2 подав
заяву про зміну позовних вимог, яка
була прийнята судом.

Змінюючи позовні вимоги, позивач
зазначив, що вважає спірну земельну
ділянку площею 0,2499 га, кадастровий
номер :01:009:0260, в с. Вишеньки
Бориспільського району Київської
області спільним сумісним майном
подружжя, оскільки право власності на
неї виникло з моменту видачі
Державного акту на право власності на
земельну ділянку - 10.03.2005 року, тобто під
час проживання сторін в
зареєстрованому шлюбі.

Крім того, зазначив, що оскільки
будинок збудовано та введено в
експлуатацію під час проживання в
зареєстрованому шлюбі, відповідно до
положень ст. 63 СК України, позивач має
рівні права з відповідачем на
володіння, користування та
розпорядження цим майном. Оскільки
відповідачка ОСОБА_3 заперечує права
позивача на будинок, посилаючись на
норми ст. 392 ЦК України, ОСОБА_2 просив
суд юридично оформити його право на
нерухоме майно, визнавши за ним право
власності на ? частину спірного
будинку.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 07 квітня 2014 року позов ОСОБА_2
задоволено в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення скасувати з підстав
порушення судом першої інстанції норм
процесуального та матеріального права,
невідповідності висновків суду
обставинам справи, та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовити. Зокрема, в
обгрунтування апеляційної скарги
ОСОБА_1 зазначила, що задовольняючи
вимоги позивача в частині визнання
спірної земельної ділянки спільним
сумісним майном, суд порушив вимоги ст.
57 Сімейного кодексу України, та не дав
належної оцінки тій обставині, що
спірна земельна ділянка була придбана
ОСОБА_1 на підставі Договору
купівлі-продажу від 03.11.2004 року, тобто
до укладення шлюбу з позивачем. Та
обставина, що державний акт на право
власності на земельну ділянку був
отриманий нею у шлюбі, не є підставою
для визнання земельної ділянки
спільним сумісним майном, оскільки
Державний акт лише посвідчує право
власності, яке виникло на підставі
правочину. Вважає, що судом першої
інстанції було надано невірну оцінку
доказам, поданим нею на підтвердження
того, що спірний будинок був
побудований на її особисті кошти. Крім
того, зазначила, що вимоги позивача
щодо визнання за ним права на ? частину
спірного майна не грунтуються на
нормах чинного законодавства.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та
ухвалюючи рішення про визнання
спірного майна спільним сумісним, а
також визнання в порядку поділу
спільного майна подружжя за ОСОБА_2
права власності по ? частині земельної
ділянки та будинку, суд першої
інстанції виходив з того, що майно
набуте сторонами під час шлюбу та у
відповідності до ст. 60, 70 СК України, ст.
368, 370 ЦК України, належить сторонам на
праві спільної сумісної власності та
підлягає поділу в рівних частках.

Однак, такі висновки суду не
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Так, судом встановлено, що 01.03.2005 року
між сторонами по справі було
зареєстровано шлюб. (т. 1, а.с. 17)

Майно, що є предметом спору складається
з наступного:

- земельна ділянка площею 0,2499 га
для будівництва та обслуговування
житлового будинку в с. Вишеньки
Вишеньківської сільської ради
Бориспільського району Київської
області, кадастровий номер
:01:099:0260;

- житловий будинок АДРЕСА_2.

Подаючи в липні 2013 року заяву про
зміну позовних вимог, позивач ОСОБА_2
просив суд визнати вказані земельну
ділянку та будинок спільним майном
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, а також визнати за ним
право власності на ? частину земельної
ділянки та ? частину будинку,
посилаючись на ст.60, 63 Сімейного
кодексу України, а також ст. 392 ЦК
України, оскільки відповідачка таке
право заперечує.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_2
зазначив, що земельна ділянка є
спільним майном, оскільки була
придбана ним з відповідачкою під час
спільного проживання 03 листопада 2004
року, а державний акт на право
власності на земельну ділянку був
виданий ОСОБА_1 10 березня 2005 року, тобто
вже під час зареєстрованого шлюбу.

Задовольняючи позов в цій
частині, суд першої інстанції, в
порушення вимог ст. 11 ЦПК України,
вийшовши за межі позовних вимог,
встановив, що сторони з початку 2002 року
проживали однією сім'єю, вели спільний
побут і між ними склались усталені
відносини, що притаманні подружжю, а
тому земльна ділянка, придбана на
підставі договору купівлі-продажу 03
листопада 2004 року відповідно до
положень ст. 74 СК України є спільним
сумісним майном.

Колегія суддів з такими
висновками не погоджується, оскільки
вони спростовуються матеріалами
справи та не грунтуються на вимогах
чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається,
що земельна ділянка площею 0,2499 га для
будівництва та осблуговування
житлового будинку в с. Вишеньки
Вишеньківської сільської ради
Бориспільського району Київської
області, кадастровий номер :01:099:0260
була придбана ОСОБА_1 на підставі
договору купівлі-продажу від 03
листопада 2004 року, тобто до моменту
реєстрації шлюбу.

Встановлення факту проживання
однією сім'єю без шлюбу та встановлення
належності сторонам майна на праві
спільної сумісної власності на
підставі ст. 74 СК України пов'язується
лише з набранням законної сили
рішенням суду, яким такі юридичні факти
встановлені.

Оскільки позивач ОСОБА_2 не
звертався до суду з вимогою про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без шлюбу, а також відсутнє
рішення суду що набрало законної сили
щодо встановлення такого факту, суд
першої інстанції, вийшовши за межі
своїх повноважень, безпідставно
задовольнив позовну вимогу ОСОБА_2 про
визнання земельної ділянки спільним
сумісним майном та її поділу.

Крім того, обгрунтованими є також
доводи апеляційної скарги щодо
порушення судом норм процесуального та
матеріального права при ухваленні
рішення в частині визнання будинку
спільним сумісним майном та визнанні
на позивачем права на ? частину будинку.

Так, виходячи із змісту позову,
вбачається, що позивач ОСОБА_2 заявив
свої вимоги про визнання за ним права
на ? частину спірного майна, оскільки
таке право оспорюється відповідачкою
ОСОБА_1

Однак, такі вимоги не можуть бути
задоволені судом, з огляду на їх
суперечиливість діючому
законодавству.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності, є спільною сумісною
власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦК України,
співвласники мають право на виділ в
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Способи та порядок поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності передбачено ст. 71 СК України.

Так, згідно положень ч. 1 ст. 71 СК
України, майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. Відповідно до ч. 2 ст. 71
СК України, неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними.

Аналогічні положення містяться у ч. 1
ст. 370 ЦК України, якими встановлено, що
співвласники мають право на виділ в
натурі частки майна, що є у спільній
сумісній власності, що згідно ст. 364 ЦК
України, є підставою для припинення
спільної сумісної власності.

Право подружжя на поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, закріплено у
статті 69 СК України. Поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, здійснюється
шляхом виділення його в натурі, а у разі
неподільності присуджується одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними (частини перша,
друга статті 71 СК України), або
реалізується через виплату грошової чи
матеріальної компенсації вартості
його частки (частина друга статті 364 ЦК
України).

Позовні вимоги ОСОБА_2 не
стосуються поділу майна подружжя, а
заявлені з метою визнання за позивачем
права власності на ? частину спірного
майна, без відповідного виділу в
натурі, без внесеня грошової
компенсації вартості його часки, що не
грунтується на вимогах чинного
законодаства.

Вирішуючи питання щодо визнання
за позивачем права на ? частину будинку,
суд, знову ж таки, в порушення вимог ст.
11 ЦПК України, фактично вийшов за межі
позовних вимог та в порушення положень
положень п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", не встановив
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, не з'ясував джерело і час
його придбання, безпідставно
задовольнив вимоги, які не грунтуються
на законі.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів апеляційного суду дійшла
висновків про обгрунтованість доводів
апеляційної скарги, у зв'язку з чим
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 21 березня 2014 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа: управління
Держземагенства у Бориспільському
районі Київської області, про визнання
земельної ділянки та будинку спільним
сумісним майном подружжя та поділ
спільного сумісного майна по 1/2 частині
кожному з подружжя - відмовити у
повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: