Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №1023/1993/12

Провадження №2/377/13/14

23 червня 2014 року Славутицький
міський суд Київської області в
складі головуючої - судді
Теремецької Н.Ф.,

при секретарях: Прядко Н.М.,
Купрієнко В.О., Ярмоленко Є.Ю.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката
Прокопенка О.П.,

відповідачки ОСОБА_3,

представника відповідачки ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5,

представника третьої особи Теплова
О.Ю.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у залі суду в м.
Славутичі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя
особа без самостійних позовних вимог
- Автогаражний кооператив "Ластівка",
про розподіл майна подружжя, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
третя особа без самостійних позовних
вимог - Автогаражний кооператив
"Ластівка", про розподіл майна подружжя,
за позовом третьої особи з
самостійними позовними вимогами
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про
визнання права власності на 1/3 частину
майна, що є у спільній сумісній
власності членів сім'ї, -

УСТАНОВИВ

У листопаді 2012 року до суду звернувся
ОСОБА_1 з вищевказаним позовом, в якому
з урахуванням доповнень та уточнень( т.
4 а.с. 178-180) просив :

1. Визнати незакінчений будівництвом
житловий будинок, розташований на
земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3,
у вигляді будівельних матеріалів і
конструктивних елементів будинку,
вкладених у його будівництво, об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

2. Провести поділ спільного майна
подружжя та виділити йому у
користування:

- транспортний засіб марки "OPEL
MERIVA", 2006 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1, номер
шасі/кузова, рами/ НОМЕР_2, придбаний на
підставі довідки-рахунку 11 вересня 2006
року, вартістю 97413 гривень;

- садовий будинок, розташований
за адресою: АДРЕСА_4, вартістю 92470
гривень право власності на який
зареєстроване на нього на підставі
Свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 19.05.2010 року, виданого
на підставі рішення виконкому
Неданчицької сільської ради
Ріпкинського району Чернігівської
області за № 14 від 21.01.2010 року;

- земельну ділянку площею 0,12 га, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_4,
вартістю 3931 гривня, право власності на
яку зареєстроване на нього на підставі
Державного акту на право приватної
власності на землю серії НОМЕР_4,
виданого на підставі рішення
Неданчицької сільської ради
Ріпкинського району Чернігівської
області № 28 від 29 травня 1995 року.

Всього майна загальною вартістю
193814 гривень.

Виділити ОСОБА_3:

- капітальний гараж АДРЕСА_5,
Київська область, вартістю 37316 гривень;

- незакінчений будівництвом
житловий будинок, розташований на
земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3,
у вигляді будівельних матеріалів і
конструктивних елементів будинку,
вкладених у його будівництво, вартістю
235685 гривень 65 копійок.

Всього майна загальною вартістю
273001 гривня 65 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на його користь
грошову компенсацію різниці у вартості
поділеного між ними спільного майна
подружжя з врахуванням рівності часток
кожної сторони в сумі 39 593 гривні 82
копійки, судові витрати по оплаті
судового збору в сумі 1587 гривень 21
копійку, судові витрати, пов'язані із
залученням спеціалістів по оцінці
майна в сумі 1350 гривень та проведенням
судової будівельно-технічної
експертизи в сумі 5086 гривень 20 копійок,
витрати на правову допомогу в сумі 6000
гривень.

В обґрунтування позовних вимог
позивач послався на те, що з 18 червня 1977
року по 18 червня 2002 року та з 18 червня 2005
року по 29 березня 2013 року перебував у
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.
За період проживання у шлюбі ним було
отримано у власність шляхом
приватизації земельну ділянку площею
0, 12 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4,
для ведення садівництва, яка
відповідно до п.5 ч.1 ст. 57 СК України, ст.
81, 116 Земельного кодексу України (2001
року), ст.ст. 6, 57 Земельного кодексу УРСР
(1990 року) як набута за час шлюбу
внаслідок приватизації, є його
особистою власністю. На цій земельній
ділянці за рахунок коштів сімейного
бюджету побудовано садовий будинок,
який є об'єктом їх спільної сумісної
власності з відповідачкою. Під час
шлюбу також було придбано за спільні
кошти транспортний засіб марки "OPEL
MERIVA", 2006 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1 та капітальний
гараж АДРЕСА_5, а також було розпочато
будівництво житлового будинку,
розташованого на земельній ділянці за
адресою: АДРЕСА_3. Всього було придбано
майна за час шлюбу на суму 466815,65
гривень. З посиланням на ст.ст. 60, 61,69-71
СК України та ст. ст. 235, 368, 364, 372 ЦК
України просив поділити майно, яке є їх
спільною сумісною власністю з
відповідачкою, та виділити у
користування йому - транспортний засіб
марки "OPEL MERIVA", садовий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_4,
земельну ділянку площею 0,12 га, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_4, всього
майна загальною вартістю 193814 гривень,
а відповідачці виділити у користування
інше майно, а саме капітальний гараж
АДРЕСА_5, незакінчений будівництвом
житловий будинок, розташований на
земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3,
у вигляді будівельних матеріалів і
конструктивних елементів будинку,
вкладених у його будівництво, всього
майна на загальну суму 273001 гривні 65
копійок. З врахуванням рівності часток
кожної сторони стягнути з
відповідачки на його користь грошову
компенсацію різниці у вартості
поділеного між ними спільного майна в
сумі 39593 гривні 82 копійки.

10 січня 2013 року відповідачка
ОСОБА_3 звернулась із зустрічними
позовними вимогами до ОСОБА_1, третя
особа без самостійних позовних вимог
- Автогаражний кооператив "Ластівка",
про поділ спільного майна подружжя,
яка з врахуванням доповнень і уточнень
( т.4 а.с.175-176) просила:

1. Визнати садовий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_4,
вартістю 92470 гривень, об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_3;

2. Визнати транспортний засіб марки "OPEL
MERIVA", 2006 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1, номер
шасі/кузова, рами/ НОМЕР_2, вартістю 97 413
гривень, об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_3.

3. Поділити майно, набуте ОСОБА_3 та
ОСОБА_1, наступним чином:

А) визнати за ОСОБА_3:

- право приватної власності на
садовий будинок, розташований за
адресою: АДРЕСА_4, право власності на
який зареєстроване на ОСОБА_1 на
підставі Свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 19.05.2010 року,
виданого на підставі рішення виконкому
Неданчицької сільської ради
Ріпкинського району Чернігівської
області за № 14 від 21.01.2010 року вартістю
92470 гривень;

- на приватизовану земельну ділянку
для ведення садівництва площею 0,12 га
за оціночною вартістю 3931 гривня, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_4, право
власності на яку зареєстроване на
ОСОБА_1 на підставі Державного акту на
право приватної власності на землю
серії НОМЕР_4, виданого на підставі
рішення Неданчицької сільської ради
Ріпкинського району Чернігівської
області № 28 від 29 травня 1995 року.

Всього на загальну суму 96401
гривню.

Б) Залишити ОСОБА_1 у власності
транспортний засіб марки "OPEL MERIVA", 2006
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, номер шасі/кузова, рами/
НОМЕР_2, вартістю 97 413 гривень.

4. Визнати об'єктом права
спільної сумісної власності сім"ї
ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 будівельні
матеріали та конструктивні елементи,
обладнання, використані на будівництві
незакінченого будівництвом житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_3 вартістю
235685,65 гривень.

5. Визнати право власності
ОСОБА_3 на 1/3 частину спільної сумісної
власності сім'ї, - будівельних
матеріалів і конструктивних
елементів, обладнання використаних на
будівництві незакінченого
будівництвом житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_3 вартістю 78561,88
гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на її користь
понесені судові витрати.

У зустрічній позовній заяві
відповідачка посилалася на те, що
спільним майном подружжя є
транспортний засіб марки "OPEL MERIVA", 2006
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, який повинен бути виділений у
користування позивачеві, та садовий
будинок, розташований за адресою:
АДРЕСА_4, побудований на земельній
ділянці, яка була отримана ОСОБА_1 у
власність шляхом приватизації, який
повинен бути виділений їй. З переходом
до неї права власності на садовий
будинок відповідно до ч.1 ст. 377 ЦК
України, ч.1 ст.120 ЗК України до неї
повинно перейти право власності на
земельну ділянку площею 0, 12 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_4, в
зв'язку з чим вона повинна буде
сплатити ОСОБА_1 грошову суму в розмірі
1459 гривень 50 копійок, які вона внесла на
депозитний рахунок суду. Капітальний
гараж АДРЕСА_5 не належить їй на праві
власності, а знаходиться у її володінні
на підставі ордера, виданого АГК
«Ластівка», тому виходячи з положень
ст. 181-182, 331 ЦК України не є об'єктом
спільного сумісного майна подружжя.
Будівельні матеріали і конструктивні
елементи, обладнання, використані на
будівництві незакінченого
будівництвом житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_3 є відповідно до ч.4 ст.
368 ЦК України об'єктом спільної
сумісної власності членів сім'ї: її,
ОСОБА_1, позивача, та повнолітнього
сина ОСОБА_7, оскільки на час
будівництва вказаного будинку вони
проживали однією сім'єю з сином, син
ОСОБА_7 надавав грошові кошти в розмірі
200000 гривень для будівництва даного
житлового будинку, наймав за свої кошти
будівельну техніку, завозив на
будівельний майданчик будматеріали.
Тому, кожному із членів сім'ї належить
по 1/3 частці вказаних будівельних
матеріалів.

Ухвалою суду від 6 лютого 2013 року
зустрічна позовна заява прийнята до
спільного розгляду з первісним позовом
та об'єднана в одне провадження(т.2 а.с.
123-126).

25 липня 2013 року до суду надійшла
позовна заява третьої особи з
самостійними позовними вимогами
ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання
права власності на частку в праві
спільної сумісної власності членів
сім'ї на незакінчений будівництвом
житловий будинок, в якій він з
урахуванням доповнень та уточнень
просив(т.2 а.с.205-209, т.4 а.с. 85) : визнати
його право власності на 1/3 частину
спільної сумісної власності сім'ї -
будівельних матеріалів і
конструктивних елементів, обладнання,
використаних на будівництві
незакінченого будівництвом житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_3.

Позовні вимоги третьої особи з
самостійними позовними вимогами
обґрунтовувались тим, що в серпні 2009
року за його ініціативою сім'я: він,
його батько ОСОБА_1, його мати ОСОБА_3
отримали в користування земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_3. Він
надавав сім'ї грошові кошти в розмірі
200000 гривень для будівництва даного
житлового будинку, які ОСОБА_3
використовувала на будівельні
матеріали, обладнання та наймала
будівельників для будівництва
житлового будинку. Факт отримання
ОСОБА_3 грошей на будівництво будинку
підтверджується розпискою, яку вона
надала йому при отриманні грошей. Крім
того, він надавав фізичну допомогу при
будівництві житлового будинку,
контролював роботу найманих
працівників-будівельників при
будівництві житлового будинку, наймав
за свої кошти будівельну техніку,
завозив на будівельний майданчик
будматеріали. Оскільки будівництво не
завершено, тому відповідно до ч.4 ст. 368
ЦК України будівельні матеріали і
конструктивні елементи, обладнання,
використані на будівництві
незакінченого будівництвом житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_3, є спільною
сумісною власністю сім'ї, а він має
право власності на 1/3 частину цих
будівельних матеріалів і
конструктивних елементів.

Ухвалою суду від 2 липня 2013 року
позовну заяву третьої особи з
самостійними позовними вимогами
ОСОБА_5 об'єднано в одне провадження з
первісним та зустрічним позовом(т.3 а.с.
67-68).

У судовому засіданні позивач
первісний позов підтримав та просив
задовольнити в повному обсязі,
зустрічний позов визнав частково в
частині виділення йому транспортного
засобу марки "OPEL MERIVA". Позов третьої
особи з самостійними позовними
вимогами не визнав в повному обсязі.
Суду пояснив, що спільним майном
подружжя, яке придбане за кошти
сімейного бюджету, є транспортний
засіб, придбаний за час шлюбу, гараж,
садовий будинок, побудований на
земельній ділянці в АДРЕСА_4. Земельна
ділянка в АДРЕСА_4 отримана у власність
ним шляхом приватизації, тому є його
особистою власністю. Будівельні
матеріали і конструктивні елементи,
використані на будівництві житлового
будинку в м. Славутичі є також спільною
сумісною власністю подружжя, а не
власністю сім'ї, як стверджує третя
особа з самостійними позовними
вимогами ОСОБА_7, членом якої він себе
вважає. Ніякої угоди про створення
спільної сумісної власності вони з
сином не укладали. Будинок будувався
за рахунок їхніх з ОСОБА_3 сімейних
коштів, які були накопичені з його та її
заробітної плати і пенсії, а також за
рахунок отриманого ним кредиту за
кредитним договором з ПАТ АТ
«УкрСиббанк» кредиту в сумі 100000
гривень, які він повністю погасив в
лютому 2013 року. Від сина ОСОБА_5 вони
отримали допомогу в оплаті за
транспортні послуги в сумі біля 60000
гривень при постачанні будівельних
матеріалів на будівництво за рахунок
його взаємовідносин з певним
підприємством, яке мало борги перед
ним. Про отримані начебто грошові
кошти відповідачкою від третьої особи
з самостійними позовними вимогами в
сумі 200000 гривень на будівництво
житлового будинку, йому стало вперше
відомо під час розгляду цієї справи.

Відповідачка та її
представник у судовому засіданні
первісний позов не визнали, зустрічний
позов просили задовольнити в повному
обсязі. Позов третьої особи з
самостійними позовними вимогами
визнали в повному обсязі. Відповідачка
суду пояснила, що земельна ділянка та
садовий будинок, побудований на ній,
повинні бути виділені їй, а позивачу -
автомобіль. Гараж не перебуває у їх
власності, а лише у володінні на
підставі ордеру АГК «Ластівка» , тому
не є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя. Будівельні
матеріали і конструктивні елементи,
використані при будівництві житлового
будинку в м. Славутичі, є спільною
сумісною власністю сім'ї, тобто
позивача, її та їх сина, третьої особи з
самостійними позовними вимогами. Так, в
2009 році їх сім'я, членом якої є також
син, бо проживав разом з ними, отримала
в користування земельну ділянку для
будівництва житлового будинку. Договір
оренди був оформлений на неї, оскільки
знаходячись на пенсії вона мала змогу
будувати даний житловий будинок і
добре розбирається в будівництві. Син
надавав грошові кошти в розмірі 200000
гривень для будівництва, які вона
використала на будівельні матеріали та
розраховувалась за роботу з
будівельниками. Факт отримання
грошових коштів від сина в сумі 200000
гривень підтверджується розпискою.
Крім того, факт участі сина у
будівництві будинку підтверджується
тим, що він передав свою особисту
квартиру в іпотеку ПАТ АТ «УкрСиббанк»
в забезпечення виконання позивачем
кредитного договору, укладеного з цим
банком, відповідно до якого позивач
отримав 100000 гривень для будівництва
будинку. Вона не згодна з варіантом
поділу майна, запропонованим
позивачем, та не згодна сплачувати
йому грошову компенсацію різниці у
вартості майна, яке є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Представник третьої особи
АКГ «Ластівка» в судове засідання не
з'явився, надавши заяву про розгляд
справи за його відсутності.

Третя особа з самостійними
позовними вимогами ОСОБА_5 та його
представник підтримали заявлені
позовні вимоги та просили
задовольнити. Суду пояснили, що
будівельні матеріали, обладнання, які
використані для будівництва будинку в
м. Славутичі, є об'єктом спільної
сумісної власності сім'ї, членом якої
він є. Він надавав сім'ї грошові кошти
в розмірі 200000 гривень для будівництва
даного житлового будинку, крім того,
він надавав фізичну допомогу при
будівництві житлового будинку,
контролював роботу найманих
працівників-будівельників, придбавав
будівельні матеріали, наймав за свої
кошти будівельну техніку, завозив на
будівельний майданчик будматеріали,
тому він має право власності на 1/3
частку будівельних матеріалів,
конструктивних елементів,
використаних на будівництві спірного
будинку .

Вислухавши пояснення сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
показання свідків, перевіривши та
оцінивши надані сторонами докази, суд
вважає правильним первісний і
зустрічний позови задовольнити
частково, а у задоволенні позову
третьої особи з самостійними позовними
вимогами відмовити з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, - сторони по справі, з 18 червня
1977 року перебували у шлюбі, розірвання
якого було зареєстровано 18 червня 2002
року у відділі реєстрації актів
громадянського стану Славутицького
міського управління юстиції Київської
області за актовим записом № 78, що
підтверджено копію свідоцтва про
укладення шлюбу та копією свідоцтва
про розірвання шлюбу (т.2 а.с. 34, 35).

18 червня 2005 року між сторонами
був повторно зареєстрований шлюб у
відділі реєстрації актів цивільного
стану Славутицького міського
управління юстиції Київської області,
актовий запис № 75, який був розірваний
згідно рішення Славутицького міського
суду Київської області від 29 березня 2013
року, яке набрало законної сили, що
підтверджено копією свідоцтва про шлюб
та копією рішення Славутицького
міського суду Київської області від
29.03.2013 року (т. 1 а.с. 11, т. 3 а.с. 22).

За час спільного проживання у
сторін народилося двоє дітей: син
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджено
свідоцтвами про їх народження( т.2 а.с.
37).

Згідно довідки форми 3 з КП «ЖКЦ»
ОСОБА_1, ОСОБА_3 та їх повнолітні діти:
ОСОБА_5 і ОСОБА_9 зареєстровані за
адресою: АДРЕСА_1(т.2 а.с. 33).

В період шлюбу сторонами було
придбано наступне майно.

Згідно Державного акту на право
приватної власності на землю, виданого
на підставі рішення Неданчицької
сільської Ради народних депутатів № 28
від 29 травня 1995 року, ОСОБА_1 була
передана у приватну власність земельна
ділянка площею 0,12 га для садівництва,
розташована на АДРЕСА_4. Акт
зареєстровано в Книзі записів
державний актів на право приватної
власності на землю за № 724 ( т.1 а.с. 28).

Відповідно до Звіту про
експертно-грошову оцінку земельної
ділянки, ринкова вартість вказаної
земельної ділянки станом на 26
листопада 2012 року становить 3931 гривня,
що сторонами не оспорюється ( т.1 а.с.
115-141).

Згідно свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 19.05.2010
року, виданого виконавчим комітетом
Неданчицької сільської ради на
підставі рішення виконкому
Неданчицької сільської ради від 21.10.2010
року, та зареєстрованого в
електронному Реєстрі прав власності
на нерухоме майно 19.05.2010 року, копія
якого долучена до матеріалів справи,
садовий будинок разом з
господарськими спорудами та будівлями,
що розташований за адресою: АДРЕСА_4
належить на праві приватної власності
ОСОБА_1, позивачу у справі( т.1 а.с. 21, 22).

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
573-576/13 від 29 травня 2013 року, вартість
садового будинку, господарських
споруд і будівель, розташованих за
адресою: АДРЕСА_4, ( без вартості
земельної ділянки) станом на час
складання висновку становить 92470
гривень( т.2 а.с. 173-185).

Згідно свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_3, яке
видане як дублікат свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу 11.09.2006
року, за ОСОБА_1, який проживає за
адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано 05.09.2012
року транспортний засіб марки "OPEL
MERIVA", 2006 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1( т.1 а.с. 13).

Відповідно до Звіту про оцінку майна
ТОВ фірма «Влата ріелтер» від 23.11.2012
року вартість автомобіля марки "OPEL
MERIVA", 2006 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1, становить 97413
гривень, що сторонами не оспорюється(
т.1 а.с. 32-54).

Згідно ордера, виданого 29
вересня 2004 року, ОСОБА_1 був
володільцем гаража АДРЕСА_5 (т.1 а.с. 14).

На підставі заяви ОСОБА_1 зборами
уповноважених представників боксів
Облуговуючого кооперативу
Автогаражного кооперативу «Ласточка»
від 26 жовтня 2012 року його було
виключено з членів Автогаражного
кооперативу «Ласточка» та прийнято до
його членів ОСОБА_3 (а. с.16).

Згідно посвідчення АГК «Ласточка» від
26 жовтня 2012 року ОСОБА_3 є членом АГК
«Ласточка» та володільцем гаража
АДРЕСА_5 (т.1 а.с. 15).

Рішенням виконавчого комітету
Славутицької міської ради Київської
області від 5 вересня 2005 року № 429 «Про
оформлення права власності на об'єкт
нерухомого майна» визначено оформити
право власності автогаражному
кооперативу «Ласточка»( т.1 а.с. 216).

Як зазначено у рішенні виконавчого
комітету Славутицької міської ради
Київської області від 27.10. 2010 року «Про
внесення змін до рішення виконавчого
комітету від 05.09.2005 року № 429»,
Відокремленому підрозділу «Бюро
технічної інвентаризації»
комунального підприємства «Агентство
з розвитку бізнесу в м. Славутич»
реєструвати право приватної власності
на індивідуальні гаражі
обслуговуючого кооперативу гаражів
«Ласточка» площею 9430,1 кв.м. на підставі
заяв від членів вищевказаного
кооперативу( т.2 а.с. 97).

Згідно Звіту ТОВ «Влата ріелтор» про
проведення оцінки вартості приміщення
гаража АДРЕСА_5 вартість гаражу
становить 37316 гривень, що сторонами не
оспорюється (т.1 а.с. 85-114).

Рішенням Славутицької міської ради
Київської області від 17.02.2012 року №
567-16-VI «Про затвердження технічної
документації із землеустрою та
передачу земельної ділянки в оренду
ОСОБА_3» відповідачці була передана в
оренду на два роки земельна ділянка
загальною площею 0, 0424 га, розташована
за адресою: АДРЕСА_3 та надана для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка)
(т.1 а.с. 18).

На підставі зазначеного рішення між
ОСОБА_3 та Славутицькою міською радою
Київської області було укладено
договір оренди земельної ділянки від 29
лютого 2012 року. Відповідно до п.1.1 цього
договору земельна ділянка передана в
строкове платне користування для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, додаткову угоди до
договору оренди (т.3 а.с. 134-143).

Згідно висновку додаткової судової
будівельно-технічної експертизи №
2375/2377/13 від 25.03.2014 року та додатку до
нього станом на день проведення
експертизи будівельна готовність
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_3, у відсотковому відношенні
становить 47,69 %. В будинку відсутнє
оздоблення, не підведені інженерні
комунікації. Він не введений в
експлуатацію, відсутня реєстрація та
технічний паспорт МБТІ. Недобудований
житловий будинок за адресою АДРЕСА_3
розподілити в натурі неможливо. Під час
будівництва житлового будинку
використані будівельні матеріали і
конструктивні елементи (які
підтверджені видатковими накладними)
на суму 235685,65 гривень. Імовірна
вартість будівельних матеріалів та
робіт, витрачених на будівництво
житлового будинку (будівельна позиція
АДРЕСА_3 станом на час складання
висновку становить 435266 гривень ( т.3 а.с.
120-129, 147-149).

Як пояснив в судовому засіданні
експерт ОСОБА_11, вартість будівельних
матеріалів і конструктивних елементів,
які використані при будівництві
спірного житлового будинку і які
підтверджені видатковими накладними,
становить 235685,65 гривень, а вартість
будівельних матеріалів і
конструктивних елементів разом з
виконаною роботою становить 435266
гривень.

Вирішуючи спір відповідно до
встановлених обставин та відповідних
їм правовідносин, суд виходить з
положень Сімейного та Цивільного
кодексів України, інших актів
цивільного законодавства, які
регулюють спірні відносини.

Відповідно до ст. 60 Сімейного
кодексу України (чинного з 1 січня 2004
року) майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Як визначено ч. 1 ст. 61 цього
Кодексу об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту. Згідно ч. 2 цієї
статті об'єктом права спільної
сумісної власності є заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані одним із подружжя.

Відповідно до ст. 68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. Розпоряджання
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності, після розірвання
шлюбу здійснюється співвласниками
виключно за взаємною згодою,
відповідно до Цивільного кодексу
України.

Як передбачено ч. 1 ст. 69 цього
Кодексу, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР,
чинного на час передачі у приватну
власність ОСОБА_1, позивачу, земельної
ділянки, площею 0, 12 га, розташованої
за адресою: АДРЕСА_4, для ведення
садівництва, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю.

Передача вищезазначеної
земельної ділянки у власність
позивачеві шляхом приватизації була
здійснена згідно з положеннями ст. ст.
6, 57 Земельного кодексу України ( в
редакції 1990 року), чинного на час
передачі земельної ділянки у
власність.

Як зазначено у ст. 6 цього Кодексу
громадяни України мають право на
одержання у власність земельних
ділянок для садівництва.

Частиною 6 ст.57 цього Кодексу
передбачено, що розмір цих ділянок не
повинен перевищувати 0,12 гектара.

Таким чином, виходячи із змісту
ст. 22 КпШС УРСР, спільним майном
подружжя може бути лише майно, яке
нажите подружжям за час шлюбу.

Аналізуючи зазначені норми
закону, які регулюють спірні відносини,
суд виходить з того, що земельна
ділянка площею 0, 12 га, розташована за
адресою: АДРЕСА_4, передана ОСОБА_1 у
власність шляхом приватизації для
ведення садівництва, не належить до
об'єктів спільної сумісної власності
сторін і не підлягає поділу, оскільки є
об'єктом права особистої приватної
власності набувача, тобто ОСОБА_1,
позивача у справі, оскільки йдеться не
про майно, нажите подружжям за час
шлюбу, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду.

Враховуючи зазначене, вимоги
відповідачки, зазначені в зустрічному
позові, в частині визнання за нею права
власності на земельну ділянку, набуту
позивачем у приватну власність шляхом
приватизації, задоволенню не
підлягають.

В судовому засіданні встановлено,
що на вищевказаній земельній ділянці,
побудовано садовий будинок разом з
господарськими спорудами та будівлями,
що розташований за адресою: АДРЕСА_4,
право приватної власності на який
зареєстровано на ОСОБА_1, позивача у
справі, в електронному Реєстрі прав
власності на нерухоме майно 19.05.2010 на
підставі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 19.05.2010
року, виданого виконавчим комітетом
Неданчицької сільської ради на
підставі рішення виконкому
Неданчицької сільської ради від 21.10.2010
року. Вартість садового будинку
визначена висновком судової
будівельно-технічної експертизи №
573-576/13 від 29 травня 2013 року, та
становить станом на час складання
висновку становить 92470 гривень, що
сторонами не оспорюється.

Виходячи з наведеного,
вищезазначений садовий будинок разом з
господарськими спорудами та
будівлями є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя та підлягає поділу,
що сторонами не заперечується.

Підлягає поділу також як майно,
набуте подружжям за час шлюбу, та
належить позивачу і відповідачці на
праві спільної сумісної власності,
транспортний засіб марки "OPEL MERIVA", 2006
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, вартістю 97413 гривень, який
згідно свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_3
зареєстрований за ОСОБА_1, та придбаний
сторонами за рахунок спільних коштів в
2006 році.

Згідно ч.1 ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Як зазначено у ч.2 цієї статті державна
реєстрація прав на нерухомість є
публічною, здійснюється відповідним
органом, який зобов'язаний надавати
інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

В судовому засіданні з пояснень
сторін встановлено, що ними за спільні
кошти побудовано капітальний гараж
АДРЕСА_5.

Передача нерухомого майна у
вигляді гаражу у власність члену АГК
передбачена пунктом 5.5 Статуту
Обслуговуючого кооперативу
«Автогаражний кооператив
«Ласточка»,зареєстрованого 03.02.2011 року,
відповідно до якого передання
нерухомого майна у власність члену АГК
здійснюється у відповідності до вимог
закону на підставі рішення загальних
зборів(зборів уповноважених
представників боксів). Член АГК набуває
право власності на гараж після
оформлення свідоцтва про право
власності на гараж, державної
реєстрації права власності на об'єкт
нерухомого майна та оформлення і
підписання акту приймання-передачі
гаражу між членом кооперативу та АГК
«Ласточка»(т.1 а.с.217-244).

З долученого до справи
посвідчення вбачається, що ОСОБА_3,
відповідачка, на час розгляду справи в
суді є членом АГК «Ластівка» та
користується гаражем АДРЕСА_5 цього
автогаражного кооперативу,
правовстановлюючого документу на
спірний гараж у сторін немає.

Виходячи з цього, спірний
гараж не є об'єктом права спільної
сумісної власності сторін і не
підлягає поділу між ними.

В судовому засіданні
встановлено, що на земельній ділянці
загальною площею 0, 0424 га, розташованій
за адресою: АДРЕСА_3 та наданій в оренду
ОСОБА_3 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
розпочато будівництво житлового
будинку. Як зазначено у висновку
додаткової судової
будівельно-технічної експертизи №
2375/2377/13 від 25.03.2014 року та додатку до
нього станом на день проведення
експертизи будівельна готовність
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_3, у відсотковому відношенні
становить 47,69 %. В будинку відсутнє
оздоблення, не підведені інженерні
комунікації. Він не введений в
експлуатацію, відсутня реєстрація та
технічний паспорт МБТІ. Під час
будівництва житлового будинку
використані будівельні матеріали і
конструктивні елементи (які
підтверджені видатковими накладними)
на суму 235685,65 гривень.

Згідно ч.1 ст. 331 ЦК України право
власності на нову річ, яка виготовлена
(створена) особою, набувається нею, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Особа, яка виготовила
(створила) річ зі своїх матеріалів на
підставі договору, є власником цієї
речі.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна).

Якщо договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч.3 вказаної статті до
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Таким чином, враховуючи, що будівництво
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_3 не завершено, згідно
висновку судової будівельно-технічної
експертизи ступінь готовності у
відсотковому відношенні становить 47,69
%, то об'єктом права власності є
будівельні матеріали, обладнання, які
були використані в процесі цього
будівництва.

Вирішуючи спір щодо визнання
будівельних матеріалів і
конструктивних елементів,
використаних при будівництві
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_3 об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, суд
виходить з наступного.

В судовому засіданні встановлено,
що в 2009 році було прийнято рішення
сторонами розпочати будівництво
житлового будинку на орендованій
земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно наданого суду рішення
Славутицької міської ради Київської
області від 17.02.2012 року № 567-16-VI «Про
затвердження технічної документації
із землеустрою та передачу земельної
ділянки в оренду ОСОБА_3», відповідно
до якого відповідачці була передана в
оренду на два роки земельна ділянка
загальною площею 0, 0424 га, розташована
за адресою: АДРЕСА_3 та надана для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка)
та копію договору оренди земельної
ділянки від 29 лютого 2012 року,
укладеного ОСОБА_3 та Славутицькою
міською радою Київської області ( т.1
а.с. 18. т.3 а.с. 134-144).

Виходячи з наведеного, будівництво
житлового будинку здійснювалось на
земельній ділянці, яка передана в
оренду одному з подружжя ОСОБА_3,
відповідачці у справі.

Відповідно до п.4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок», яку суд застосовує до спірних
відносин, у приватній власності
громадян можуть знаходитись жилі
будинки, збудовані на відведеній у
встановленому порядку

земельній ділянці або придбані на
законних підставах.

Оскільки земельна ділянка для
будівництва жилого будинку і
господарських будівель надається
громадянину у приватну власність,
участь інших осіб у будівництві
не створює для них права приватної
власності на жилий будинок, крім
випадків, коли це передбачено законом.

Коли будівництво велось подружжям в
період шлюбу - жилий будинок у
зв'язку з цим є їх спільною сумісною
власністю, або велось за рахунок
спільної праці членів сім'ї - жилий
будинок стає їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не було
встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь
у будівництві жилого будинку (його
купівлі) не на підставі угоди про
створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, вправі
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
затрат на будівництво (купівлю
будинку), якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали не безоплатно.

В судовому засіданні встановлено,
що угоди про створення спільної
власності сторони та третя особа з
самостійними позовними вимогами не
укладали.

Як пояснила в судовому засіданні
відповідачка, ОСОБА_5, третя особа з
самостійними позовними вимогами,
надавав грошові кошти в розмірі 200000
гривень для будівництва, які вона
використала на придбання будівельних
матеріалів та розраховувалась за
роботу з будівельниками. Крім того,
ОСОБА_5 передав свою особисту квартиру
в іпотеку ПАТ АТ «УкрСиббанк» в
забезпечення виконання позивачем
кредитного договору, укладеного з цим
банком, відповідно до якого позивач
отримав 100000 гривень для будівництва
будинку.

З показань свідка ОСОБА_12
вбачається, що він, працюючи прорабом в
ПП «Абсолютбуд», більше двох років
працював на будівництві спірного
житлового будинку. Всі розрахунки за
виконані роботи велися ОСОБА_5 та
ОСОБА_3.

Розпискою, копія якої додана до
матеріалів справи, підтверджено факт
отримання в борг грошових коштів
ОСОБА_3 від ОСОБА_5 в сумі 200000 гривень
на будівництво житлового будинку( т.2
а.с. 216).

На підтвердження участі ОСОБА_5 у
будівництві житлового будинку в м.
Славутичі суду надано квитанції про
сплату ним орендної плати, накладні,
рахунки-фактури із зазначенням його
прізвища як одержувача доставлених
будівельних матеріалів (т.3 а.с. 201-216), а
також договір про надання
будівельних послуг від 15.10.2009 року,
укладений між ФОП ОСОБА_5 та ТОВ
«Спецтехнологія-СЛ» в особі ОСОБА_14,
предметом якого є виконання
будівельних робіт і акти виконаних
робіт по будівництву житлового будинку
за адресою: АДРЕСА_3, підписані ОСОБА_5
та ОСОБА_14, яка діяла в особі директора
ТОВ «Спецтехнологія-СЛ» за листопад 2009
року, травень, червень, липень 2010 року (
т.4 а.с.88-101).

Разом з тим, надані третьої особою
з самостійними позовними вимогами як
доказ його участі в будівництві
житлового будинку, вищезазначені
договір про надання будівельних
послуг від 15.10.2009 року та акти
виконаних робіт, суд до уваги не
приймає, оскільки допитана в судовому
засіданні свідок ОСОБА_14 показала, що
вона вказані документи не підписувала,
кому належить підпис їй невідомо. Крім
того, з копії трудової книжки ОСОБА_14
вбачається, що на посаду директора
ТОВ «Спецтехнологія -СЛ» вона була
прийнята лише 16.06.2010 року ( т 4 а.с. 194).

При цьому позивачем не
заперечується отримання матеріальної
допомоги від ОСОБА_5 в оплаті за
транспортні послуги в сумі біля 60000
гривень при постачанні будівельних
матеріалів на будівництво за рахунок
його взаємовідносин з певним
підприємством, яке мало борги перед
ним, проте про отримані начебто
грошові кошти відповідачкою від
третьої особи з самостійними позовними
вимогами в сумі 200000 гривень на
будівництво житлового будинку йому
стало вперше відомо під час розгляду
цієї справи.

З урахуванням наведеного, суд
приходить до висновку, що будівельні
матеріали і конструктивні елементи,
використані при будівництві житлового
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_3, є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя. ОСОБА_5, третя особа
у справі з самостійними позовними
вимогами, приймав участь у будівництві
вказаного житлового будинку, але не
на підставі угоди про створення
спільної власності, тому він вправі
вимагати не визнання права власності
на будівельні матеріали, а на
відшкодування своїх затрат на
будівництво.

Доводи відповідачки та третьої
особи з самостійними позовними
вимогами про те, що будівельні
матеріали і конструктивні елементи,
використані при будівництві
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_3, є об'єктом спільної
сумісної власності сім'ї, а не
подружжя, оскільки повнолітній син
проживав разом з ними, вів з ними
спільне господарство, тому є членом
їхньої сім'ї, суд до уваги не приймає,
виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу
України сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і
тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку
з навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Дитина належить до сім'ї своїх
батьків і тоді, коли спільно з ними не
проживає.

Як зазначено у ч.3 цієї статті, права
члена сім'ї має одинока особа.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що
сім'я створюється на підставі шлюбу,
кровного споріднення, усиновлення, а
також на інших підставах, не
заборонених законом і таких, що не
суперечать моральним засадам
суспільства.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_5 є повнолітньою особою та має
своє окреме житло - однокімнатну
квартиру за адресою: АДРЕСА_1( т.2 а.с.
105-110).

Спільне проживання ОСОБА_5 разом з
батьками не створювало як для нього,
так і для батьків, сторін у справі,
взаємних прав та обов'язків, а відтак
вони не є сім'єю в розумінні ст. 3 СК
України.

Обов'язок сплачувати комунальні
платежі ОСОБА_5 за проживання в
квартирі за адресою: Київська область,
АДРЕСА_1 викликаний тим, що він є
співвласником даної квартири, тому
даний обов'язок передбачений ст. 369
Цивільного кодексу України.

Показання свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17 щодо спільного проживання
ОСОБА_5 разом з батьками та веденням ним
разом з ним спільного господарства не
спростовують висновків суду про те, що
ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не є членами
однієї сім'ї в розумінні ст. 3 СК
України, в зв'язку з чим позовні вимоги
третьої особи задоволенню не
підлягають.

Таким чином, майном, яке є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, та підлягає поділу, є
садовий будинок з господарськими
спорудами та будівлями, розташований
за адресою: АДРЕСА_4, вартістю 92470
гривень; транспортний засіб марки "OPEL
MERIVA", 2006 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1, вартістю 97413
гривень; будівельні матеріали і
конструктивні елементи, використані
при будівництві житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_3,
вартістю 235685 гривень 65 копійок.

За правилом ч. 1 ст. 70 цього
Кодексу у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

За правилом ч. 2 ст. 71 СК України
неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
573-576/13 від 29 травня 2013 року, враховуючи
фактичне розміщення будівель та
споруд на земельній ділянці за адресою:
АДРЕСА_4 надати варіант окремого
користування кожній із сторін по 1/2
частині земельної ділянки, на яких
були б розташовані будівлі: першій
стороні садового будинку, гаражу та
сараю, другій стороні бані та туалету
не надається можливим( т.2 а.с. 173-185).

Проти виділення садового будинку
одному із подружжя, сторони
заперечували. Вносити відповідно
грошову компенсацію на рахунок суду
вони відмовились. Іншого рівноцінного
неподільного майна, яке з врахуванням
положень ч. 1 ст. 70 СК України можливо
було б виділити кожній стороні, немає.

Виходячи з наведеного,
транспортний засіб та садовий будинок
є неподільними речами, вони є різними
за призначенням і не є рівноцінними, а
тому вони відповідно до ч.2 ст. 71 СК не
можуть бути виділені в натурі будь-якій
зі сторін, оскільки жодна з них на
порушення вимог ч.5 зазначеної статті
не внесла попередньо на депозитний
рахунок суду відповідну грошову
компенсацію. Присудження судом одному
з подружжя грошової компенсації
замість його частки в праві спільної
сумісної власності на неподільну річ
(квартиру, автомобіль, земельну
ділянку) допускається за його згодою за
умовою попереднього внесення другим
подружжям відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце на підставах, передбачених
ст. 365 ЦК України, за умови звернення
подружжя до суду з таким позовом.

У тому разі, коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі, не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток без застосування грошової
компенсації і припинення права
власності одного з подружжя на його
частку в такому майні, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Виходячи з цього, кожна
сторона спору має право на одну другу
частину майна, яке є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
тобто садового будинку з
господарськими спорудами та будівлями,
і транспортного засобу.

Не підлягають і поділу в натурі
будівельні матеріали і конструктивні
елементи, використані при будівництві
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_3, виходячи з
наступного.

Згідно висновку додаткової
судової будівельно-технічної
експертизи № 2375/2377/13 від 25.03.2014 року та
додатку до нього, визначено перелік
будівельних матеріалів і
конструктивних елементів,
використаних при будівництві
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3
на підставі наданих відповідачкою
накладних та рахунків-фактур. Проте,
виходячи із вказаного висновку
додаткової судової
будівельно-технічної експертизи
поділити в натурі зазначені в ньому
будівельні матеріали не можливо,
оскільки експерт, зазначаючи по
накладним, товарним чекам та
рахункам-фактурам вартість і перелік
будівельних матеріалів, по деяким з
них, зокрема, товарний чек від 27.04.2010
року, товарний чек від 30.07.2010 року,
зазначивши вартість, не зазначив їх
перелік ( т.3 а.с.147-149), що виключає
можливість точного розподілу
будівельних матеріалів в натурі між
сторонами, але не впливає на їх
вартість.

У зв'язку з цим суд вважає
правильним задовольнити частково
первісний позов і зустрічний позов та
визнати право власності за позивачем
та відповідачкою на одну другу частину
садового будинку з господарськими
спорудами та будівлями, розташованого
за адресою: АДРЕСА_4, транспортного
засобу марки "OPEL MERIVA", 2006 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, будівельних матеріалів і
конструктивних елементів,
використаних при будівництві
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_3, і залишенням їх у
спільній частковій власності та
відмовити у задоволенні позову
третьої особи з самостійними позовними
вимогами.

Доводи відповідачки та її
представника про те, що згідно ст. 377 ЦК
України, ст. 120 ЗК України при переході
до ОСОБА_3 права власності на садовий
будинок повинно розглядатись право
власності на земельну ділянку у
розмірі частки права власності у
спільному майні - будинку, на якій
розташований даний садовий будинок,
суд до уваги не приймає, виходячи з
наступного.

Згідно п. 18-2 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 7 від 16.04.2004
року «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ»

( із змінами та доповненнями)
передбачено, що відповідно до положень
ст. 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка,
одержана громадянином у період шлюбу в
приватну власність шляхом
приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя.

Якщо на такій земельній ділянці
знаходиться будинок, будівля, споруда,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, то у разі поділу будинку,
будівлі, споруди між подружжям та
виділу конкретної частини будинку,
будівлі, споруди до особи, яка не мала
права власності чи користування
земельною ділянкою переходить це право
у розмірі частки права власності у
спільному майні будинку, будівлі,
споруди у відповідності до статей 120 ЗК,
377 ЦК України.

Враховуючи, що за позивачем та
відповідачкою визнано право власності
на одну другу частину садового
будинку з господарськими спорудами та
будівлями, розташованого за адресою:
АДРЕСА_4, без виділу конкретної частини
будинку, то норми ст. 120 Земельного
кодексу України та ст. 377 ЦК України
застосуванню до спірних відносин не
підлягають.

За таких обставин внесені
відповідачкою ОСОБА_3 грошові кошти на
депозитний рахунок суду в сумі 1459
гривень 50 копійок згідно квитанцій №
20/20 від 10.01.2013 року та квитанції 5955.69.1
від 23.06.2014 року необхідно повернути
останній.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

За правилами ч.1, 2 ст. 79 ЦПК України
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. До витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, належать:
витрати на правову допомогу; витрати
сторін та їх представників, що
пов'язані з явкою до суду; витрати,
пов'язані із залученням свідків,
спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз;
витрати, пов'язані з проведенням огляду
доказів за місцем їх знаходження та
вчиненням інших дій, необхідних для
розгляду справи; витрати, пов'язані з
публікацією в пресі оголошення про
виклик відповідача.

Матеріалами справи підтверджено,
що позивачем ОСОБА_1 було сплачено за
подачу позовної заяви судовий збір в
сумі 1587 гривень (т.1 а.с.2), за проведення
судової будівельно-технічної
експертизи № 573-576/13-24 - 3763,20 гривень ( т.4
а.с. 192-193), за проведення додаткової
судової будівельно-технічної
експертизи - 1323 гривні( т.4 а.с. 191).

Відповідно до ч.1 ст. 84 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, які надають правову допомогу за
договором, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної
правової допомоги.

В частині 2 цієї статті зазначено,
що граничний розмір компенсації витрат
на правову допомогу встановлюється
законом.

Відповідно до ст.1 Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову
допомогу, зокрема, у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза
судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді, що визначається у відповідному
судовому рішенні.

Оплата витрат за надання правової
допомоги ОСОБА_1 та надання послуг за
цим договором підтверджується актом
виконаних робіт, квитанціями до
прибуткових касових ордерів (т.4 а.с.
184-190) .

Як вбачається з акту виконаних робіт,
представником позивача - адвокатом
Прокопенком О.П. було затрачено 12 годин
на участь у судовому процесі під час
розгляду даної справи, тривалість
судового засідання підтверджена
журналом судового засідання.

Згідно квитанцій до прибуткових
касових ордерів, які долучені до
матеріалів справи, ОСОБА_1 оплачено
адвокату Прокопенко О.П. за надання
правової допомоги згідно договору про
надання правової допомоги від 15.11.2012
року, та додаткової угоди до даного
договору від 09.04. 2014 року, долучених
до матеріалів справи, 6000 гривень.

Даний розмір судових витрат суд вважає
обґрунтованим, враховуючи час,
затрачений адвокатом на надання
консультацій позивачу ОСОБА_1,
вивчення матеріалів справи, підготовку
до суду та участь в якості представника
в судовому процесі та відповідає
граничному розміру, встановленому
Закону України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах».

Відповідачкою ОСОБА_3 було сплачено
судовий збір за подачу зустрічного
позову в загальній сумі (1005,90 +744) 1749,90
гривень ( т.2 а.с. 15-16, т.3 а.с. 177). За
проведення додаткової судової
будівельно - технічної експертизи
відповідачкою ОСОБА_3 сплачено 1323
гривні, що підтверджено актом
здачі-приймання висновку судового
експерта № 2375/2376/2377/13-24( т.3 а.с. 128-129).

Враховуючи, що позовні вимоги
первісного та зустрічного позовів
задоволені частково з визначенням за
кожною стороною право власності на
одну другу частину майна, що є об'єктом
спільного майна подружжя, то судові
витрати повинні бути розподілені між
ними порівну.

Судові витрати за проведення
додаткової судової
будівельно-технічної експертизи
сторони понесли порівну в сумі 1323
гривні кожний, тому вони стягненню не
підлягають.

Понесені витрати позивачем, пов'язані
із залученням спеціалістів по оцінці
майна в сумі 1350 гривень, не підлягають
стягненню з відповідачки з наступних
підстав.

Згідно ч.1 ст.86 ЦПК України витрати,
пов'язані з переїздом до іншого
населеного пункту свідків,
спеціалістів, перекладачів, експертів,
найманням ними житла, а також
проведенням судових експертиз, несе
сторона, яка заявила клопотання про
виклик свідків, залучення спеціаліста,
перекладача та проведення судової
експертизи.

Як зазначено у ч.3 цієї статті
добові (у разі переїзду до іншого
населеного пункту), а також компенсація
за втрачений заробіток чи відрив від
звичайних занять свідкам,
спеціалістам, перекладачам, експертам
сплачуються стороною, не на користь
якої ухвалено судове рішення.
Компенсація за втрачений заробіток
обчислюється пропорційно від розміру
середньомісячного заробітку, а
компенсація за відрив від звичайних
занять - пропорційно від розміру
мінімальної заробітної плати. У такому
самому порядку компенсуються витрати
на оплату послуг експерта, спеціаліста,
перекладача.

Враховуючи, що позивачем надано
лише квитанції про сплату 1350 гривень
за послуги спеціаліста( т.1 а.с.1, 114), але
не надано обґрунтованого розрахунку
витрат за ці послуги, як передбачено ч.3
ст. 86 ЦПК України, то ці вимоги позивача
про стягнення витрат, пов'язаних з
залученням спеціаліста, не підлягають
задоволенню.

За таких обставин з відповідачки
підлягають стягненню на користь
позивача половина понесених ним
судових витрат по оплаті судового
збору в сумі 793 гривні 50 копійок,
витрати, пов'язані з проведенням
судової експертизи, в сумі 1881 гривня 60
копійок, витрати на правову допомогу в
сумі 3000 гривень, в загальній сумі 5675
гривень 10 копійок.

Стягненню з позивача на користь
відповідачки підлягає половина
понесених нею судових витрат по оплаті
судового збору в сумі 874 гривні 95
копійок.

На підставі викладеного, керуючись ст.
209, 213-215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Первісний позов та
зустрічний позов задовольнити
частково.

Визнати об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 наступне майно:

- садовий будинок з
господарськими спорудами та будівлями,
розташований за адресою: АДРЕСА_4,
вартістю 92470 гривень;

- транспортний засіб марки "OPEL
MERIVA", 2006 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1, вартістю 97413
гривень;

- будівельні матеріали і
конструктивні елементи, використані
при будівництві житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_3,
вартістю 235685 гривень 65 копійок.

Визнати право власності ОСОБА_1
на одну другу частину:

- садового будинку з
господарськими спорудами та будівлями,
розташованого за адресою: АДРЕСА_4,
вартістю 46235 гривень;

- транспортного засобу марки "OPEL
MERIVA", 2006 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1, вартістю 48 706
гривень 50 копійок;

- будівельних матеріалів і
конструктивних елементів,
використаних при будівництві
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_3, вартістю 117842 гривні
82 копійки.

Визнати право власності ОСОБА_3 на
одну другу частину:

- садового будинку з
господарськими спорудами та будівлями,
розташованого за адресою: АДРЕСА_4,
вартістю 46235 гривень;

- транспортного засобу марки "OPEL
MERIVA", 2006 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1, вартістю 48 706
гривень 50 копійок;

- будівельних матеріалів і
конструктивних елементів,
використаних при будівництві
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_3, вартістю 117842 гривні
82 копійки.

В іншій частині позовних вимог
первісного позову та зустрічного
позову відмовити.

В задоволенні позову третьої
особи з самостійними позовними
вимогами відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 судові витрати по оплаті
судового збору в сумі 793 гривні 50
копійок, витрати, пов'язані з
проведенням судової експертизи, в сумі
1881 гривня 60 копійок, витрати на правову
допомогу в сумі 3000 гривень, в загальній
сумі 5675 гривень 10 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_3 судові витрати по оплаті
судового збору в сумі 874 гривні 95
копійок.

Повернути ОСОБА_3 1459 гривень 50
копійок, сплачених нею на депозитний
рахунок Славутицького міського суду
Київської області згідно квитанцій №
20/20 від 10.01.2013 року та квитанції 5955.69.1
від 23.06.2014 року.

Рішення може бути оскаржено
до Апеляційного суду Київської області
через Славутицький міський суд.
Апеляційна скарга може бути подана
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на апеляційне
оскарження, якщо апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи Апеляційним судом.

Повне рішення виготовлено 28 червня 2014
року.

Суддя
Н. Ф. Теремецька