У х в а л а

01 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Гончара В.П.,
Журавель В.І.,

Карпенко С.О.,
Маляренка А.В.,

розглянувши заяву Генеральної
прокуратури України про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 03 липня 2013 року
у справі за позовом Дніпровського
екологічного прокурора в інтересах
держави в особі Державного агентства
земельних ресурсів України, Державної
інспекції сільського господарства
України до Бориспільської районної
державної адміністрації, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконним
розпорядження державної
адміністрації, державних актів на
право власності на землю, повернення
земельних ділянок,

в с т а н о в и в:

У травні 2012 року Дніпровський
екологічний прокурор в інтересах
держави в особі Державного агентства
земельних ресурсів України, Державної
інспекції сільського господарства
України звернувся до суду з позовом,
посилаючись на те, що розпорядженням
Бориспільської районної державної
адміністрації від 22 січня 2010 року № 118
затверджено проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки площею
1,5223 га у власність громадянину України
ОСОБА_3 для ведення особистого
селянського господарства на території
Вишеньківської сільської ради
Бориспільського району Київської
області за межами населеного пункту.
Цим же розпорядженням вказану земельну
ділянку передано у власність

ОСОБА_3 для ведення особистого
селянського господарства та
зобов'язано Бориспільський районний
відділ СВП «Київський обласний
реєстраційний центр» ДП «Центр
державного земельного кадастру»
зареєструвати його у книзі реєстрації
державних актів на право власності на
землю. На підставі вказаного
розпорядження ОСОБА_3 видано державні
акти на право власності на земельні
ділянки серії ЯИ № 450523, ЯИ № 450524,
зареєстровані у Державному земельному
кадастрі 17 березня 2010 року.

Позивач зазначав, що передані у
власність ОСОБА_3 земельні ділянки
належать до земель водного фонду та не
можуть передаватись у власність
громадянам. Зазначене прокурор
обґрунтовував тим, що згідно з
висновком Дніпровського басейнового
управління водних ресурсів від 22
березня

2012 року земельні ділянки, розташовані в
адміністративних межах Вишеньківської
сільської ради в Бориспільському
районі Київської області, надані
ОСОБА_3 (державні акти ЯИ № 450523, ЯИ №
450524) знаходяться в прибережно-захисній
смузі Канівського водосховища та
частково на водній акваторії. Також
віднесення земельних ділянок,
переданих у власність

ОСОБА_3, до земель водного фонду
підтверджується схемами розташування
земельних ділянок, що містяться у
проекті відведення, який на замовлення
відповідача розроблявся ПП «Земля 2009».
Із зазначеної схеми вбачається, що
земельні ділянки перебувають у межах
земель водного фонду.

Позивач просив визнати незаконним та
скасувати розпорядження
Бориспільської районної державної
адміністрації від 22 січня 2010 року

№ 118 у частині затвердження проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки громадянину ОСОБА_3 для ведення
особистого селянського господарства в
адміністративних межах Вишеньківської
сільської ради; визнати недійсними
державні акти на право власності на
земельні ділянки серії ЯИ № 450523 та ЯИ №
450524 з кадастровим номером відповідно
:04:001:3350 та :04:001:3351, загальною
площею 0,6785 га та 0,8438 га, з цільовим
призначенням - для ведення особистого
селянського господарства, що
розташовані в адміністративних межах
Вишеньківської сільської ради
Бориспільського району. Повернути
вказані земельні ділянки до власності
держави в особі Бориспільської
районної державної адміністрації.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області

від 13 листопада 2012 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Київської області від 13 лютого 2013 року,
в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 03 липня 2013 року касаційну скаргу
Дніпровського екологічного прокурора,
що діє в інтересах держави в особі
Державного агентства земельних
ресурсів України, Державної інспекції
сільського господарства України,
відхилено. Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 13 листопада 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 13 лютого 2013 року залишено без змін.

У липні 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява Генеральної
прокуратури України про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 03 липня 2013 року
з підстав неоднакового застосування
судами касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, а
саме: ст. ст. 3, 4, 87−?89 ВК України,

ст. ст. 19−?21, 58, 84, 60, 61 ЗК України, ст. ст.
50−?54 Закону України «Про землеустрій»,
п. п. 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і
меж водоохоронних зон та режиму
ведення господарської діяльності в
них, затвердженого постановою КМУ від 08
травня 1996 року № 486 (далі - Постанова №
486),

п. 2.9 Порядку погодження
природоохоронними органами матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання
земельних ділянок, затвердженого
наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України

від 05 листопада 2004 року (далі −? Наказ №
434).

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що, на
думку заявника, потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах, заявник
надав:

- ухвалу колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 28 травня 2014 року;

- постанову Судової палати у цивільних
та адміністративних справах
Верховного Суду України від 21 травня 2014
року.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Згідно з п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» під судовими рішеннями у
подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Проте, зі змісту наданих судових рішень
не вбачається передбаченої

ч. 1 ст. 355 ЦПК України підстави для
перегляду ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 03 липня 2013 року, оскільки у
зазначених судових рішеннях предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог і фактичні обставини справи не є
тотожними у порівнянні із судовим
рішення, про перегляд якого подано
заяву.

Зокрема, як вбачається зі змісту ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ про перегляд якої подано заяву,
суд виходив із недоведеності вимог
прокурора щодо того, що спірна земельна
ділянка належить до земель водного
фонду відповідно до Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 травня 1996 року № 486 ( у редакції
чинній на час виникнення спірних
правовідносин). Натомість зі змісту
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 травня 2014 року
на яку здійснюється посилання,
вбачається, що суд при вирішенні справи
виходив з того, що земельна ділянка
розташована в зоні прибережної смуги
та на час прийняття рішення про її
виділення не була повністю вільною, а
тому не могла бути передана у власність
відповідача. Крім того знаходилась у
постійному користуванні на підставі
державного акта ДП «Очаківське
лісомисливське господарство», в якого
не вилучалась, а також за межами
населеного пункту.

Посилання заявника на постанову
Судової палати у цивільних та
адміністративних справах Верховного
Суду України від 21 травня 2014 року як на
приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах не можна
визнати обґрунтованим.

Відповідно до п. 9 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» судовими рішеннями, на які
заявник посилається на підтвердження
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 355 ЦПК, можуть
бути рішення: Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ; Вищого
адміністративного суду України; Вищого
господарського суду України; Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України, ухвалені як судом
касаційної інстанції; апеляційних
судів загальної юрисдикції як судів
касаційної інстанції в цивільних
справах, яким право на перегляд у
касаційному порядку цивільних справ
було надано Законом «Про внесення змін
до Закону України «Про судоустрій
України щодо забезпечення касаційного
розгляду цивільних справ» від 22 лютого
2007 року № 697-V.

Зазначений перелік таких судових
рішень є вичерпним.

Обов'язковою є умова, щоб цими
рішеннями, які набрали законної сили,
вирішено спір по суті, та в них судом
(судами) касаційної інстанції
неоднаково застосовано одні й ті самі
норми матеріального права.

Постанова Верховного Суду України від
21 травня 2014 року прийнята в порядку
глави 3 розділу У ЦПК України за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, і ця
постанова Верховного Суду України не є
рішенням касаційного суду, а тому на
неї не може здійснюватись посилання як
на приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах.

Із урахуванням вищевказаного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що у
допуску до провадження Верховного Суду
України справи необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 353, 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом
Дніпровського екологічного прокурора
в інтересах держави в особі Державного
агентства земельних ресурсів України,
Державної інспекції сільського
господарства України до
Бориспільської районної державної
адміністрації, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання незаконним розпорядження
державної адміністрації, державних
актів на право власності на землю,
повернення земельних ділянок, за
заявою Генеральної прокуратури
України про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 03 липня 2013 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: В.П. Гончар В.І. Журавель С.О.
Карпенко А.В. Маляренко Головуючий
Г.В. Юровська Судді: В.П. Гончар В.І.
Журавель С.О. Карпенко А.В. Маляренко
Головуючий Г.В. Юровська Судді: В.П.
Гончар В.І. Журавель С.О. Карпенко
А.В. Маляренко