Справа № 375/596/13-ц Головуючий у І
інстанції Потеряйко С.А.Провадження №
22-ц/780/3857/14 Доповідач у 2 інстанції
КашперськаКатегорія 19
РІШЕННЯ

Іменем України

24 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді
Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О.,
Яворського М.А.,

за участю секретаря Безвюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Таращанського районного суду
Київської області від 06 травня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватний
нотаріус Рокитнянського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_5 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири та
скасування його державної реєстрації,

заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири та скасування
його державної реєстрації. Заявлені
вимоги мотивував тим, що із 1990 року
перебуває в шлюбі із ОСОБА_3 Згідно
договору довічного утримання від 20
травня 2004 року його дружина набула
права власності на квартиру АДРЕСА_1. В
2006 році вони із дружиною домовилися, що
її родичка ОСОБА_2 буде проживати у їх
спільній квартирі за вказаною адресою,
доглядатиме за квартирою та
сплачуватиме комунальні послуги,
оскільки у них є інше окреме житло. На
початку грудня 2012 року дружина
повідомила його, що 17 квітня 2006 року
уклала із ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу квартири, а 20 квітня 2006
року - договір довічного утримання,
оскільки таким чином ОСОБА_2 була
впевненою, що зможе мешкати у їхній
квартирі, а ОСОБА_3 залишилася
власником тієї ж квартири. Під час
укладення його дружиною ОСОБА_3
договору купівлі-продажу від 17 квітня
2006 року без його згоди, всупереч
вимогам ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК
України, було порушено вимоги чинного
законодавства. Уточнивши позовні
вимоги у березні 2014 року, просив
визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_5; скасувати державну реєстрацію
даного договору.

Рішенням Таращанського районного суду
Київської області від 06 травня 2014 року
в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із
рішенням Таращанського районного суду
Київської області від 06 травня 2014 року,
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення та
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення, виходячи із
наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої
інстанції даним вимогам не відповідає.

З матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що 27 жовтня 1990 року укладено
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, що
підтверджується копією свідоцтва про
шлюб серії НОМЕР_1.

Спірна квартира АДРЕСА_1 належала на
праві власності ОСОБА_7, діду ОСОБА_3, що
підтверджується копією свідоцтва про
право власності № 103 від 28 грудня 1992
року.

20 травня 2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3
було укладено договір довічного
утримання, за умовами якого ОСОБА_7
передав у власність ОСОБА_3 належну
йому квартиру АДРЕСА_1, взамін чого
ОСОБА_3 зобов'язався надавати
відчужувачеві довічно матеріальне
забезпечення. Ціна відчужуваного
домоволодіння сторонами оцінюється в
сумі 8464 грн. При цьому ОСОБА_3
зобов'язується довічно повністю
утримувати ОСОБА_7, забезпечуючи його
харчуванням, одягом, доглядом,
необхідною допомогою, зберігати в його
безоплатному користуванні квартиру в
цілому. Вартість матеріального
забезпечення (харчування, одягу,
догляду та необхідної допомоги)
визначена сторонами в розмірі 140 грн. на
місяць. За згодою сторін обов'язок
набувачів майна по наданню
відчужувачам довічного забезпечення
визначається у вигляді: забезпечення
їх житлом шляхом збереження права
безоплатного довічного проживання у
квартирі, забезпечення щоденним
триразовим калорійним харчуванням,
забезпечення придатним для носіння
одягом та взуттям, здійснення догляду
та надання необхідної допомоги,
надання побутових послуг, постільної
білизни, послуг перукарні, ремонт
побутової, а також аудіо-відеотехніки,
забезпечення радіо, телебаченням та
телефонним зв'язком, забезпечення
належними лікувальними засобами,
забезпечення послугами адвокатів та
нотаріусів. Договір посвідчено
приватним нотаріусом Рокитнянського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_5 20 травня 2004
року, зареєстровано в реєстрі за № 2033.
Реєстрацію права власності на квартиру
за ОСОБА_3 проведено 24 травня 2005 року.

В подальшому 17 квітня 2006 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за
яким одна сторона продала, а інша
купила вищевказану квартиру за 9000 грн.
Договір посвідчено приватним
нотаріусом Рокитнянського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_5 17 квітня 2006 року,
зареєстровано в реєстрі за № 1455.

20 квітня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
укладено договір довічного утримання,
за умовами якого ОСОБА_2 передала у
власність ОСОБА_3 належну їй квартиру
АДРЕСА_1, ціна якої визначена у сумі 9459
грн. При цьому ОСОБА_3 зобов'язалася
довічно повністю утримувати ОСОБА_2,
забезпечуючи її харчуванням, одягом,
доглядом, необхідною допомогою,
зберігши в її безоплатному довічному
користуванні квартиру в цілому, а також
надати можливість проживати в цій
квартирі ОСОБА_4 до дня його смерті.
Вартість матеріального забезпечення
(харчування, одягу, догляду та
необхідної допомоги) визначена
сторонами в розмірі 140 грн. на місяць.
Договір посвідчено приватним
нотаріусом Рокитнянського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_5 20 квітня 2006 року,
зареєстровано в реєстрі за № 1503.

Наведені обставини стверджуються
наявними в матеріалах справи доказами

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно роз'яснень в п. 7 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Звертаючись із даним позовом, ОСОБА_1
вказував, що при укладенні спірного
договору купівлі-продажу нотаріусом не
було витребувано його згоди на
вчинення даного правочину.

Дані обставини були встановлені
рішенням суду першої інстанції. Так,
згідно книги щодо відчуження
нерухомого майна № 2-03 від 17 квітня 2006
року за реєстром № 1455, від ОСОБА_4
приватним нотаріусом Рокитнянського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_5 була взята
заява про те, що останньому відомо
намір його дружини ОСОБА_2 купити
квартиру АДРЕСА_1, але відповідної
заяви не було взято від ОСОБА_1

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово. Згода на
укладення договору, який потребує
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Разом із тим суд першої інстанції
вважав, що в судовому засіданні
позивачем не надано належних та
допустимих доказів того, що договір
довічного утримання виконувався за
рахунок спільного майна подружжя, не
надано доказів джерел та розміру їх
доходів з 2004 року, а тому спірна
квартира, набута на підставі договору
довічного утримання, не є спільним
майном подружжя.

Однак колегія суддів не може цілком
погодитися із даним висновком,
враховуючи наступне.

Відповідно до ст. ст. 744, 749 ЦК України, за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно. У договорі
довічного утримання (догляду) можуть
бути визначені всі види матеріального
забезпечення, а також усі види догляду
(опікування), якими набувач має
забезпечувати відчужувача.

Відповідно до ст. 748 ЦК України, набувач
стає власником майна, переданого йому
за договором довічного утримання
(догляду), відповідно до статті 334 цього
Кодексу, а саме права на нерухоме майно,
які підлягають державній реєстрації,
виникають з дня такої реєстрації
відповідно до закону.

Ст. 60 СК України презюмує виникнення
права спільної сумісної власності
подружжя на майно, якщо воно набуте
ними за час шлюбу.

Перелік майна, яке є особистою
приватною власністю дружини, чоловіка,
визначено статтею 57 СК України.
Зокрема, особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є майно, набуте нею,
ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто; речі індивідуального
користування, в тому числі коштовності,
навіть тоді, коли вони були придбані за
рахунок спільних коштів подружжя, тощо.

Відповідно до ч. 7 ст. 57 ЦК України, якщо
у придбання майна вкладені крім
спільних коштів і кошти, що належали
одному з подружжя, частка у цьому майні
відповідно до розміру внеску є його
особистою приватною власністю за умови
доведеності вказаних обставин із
застосуванням правил ст. 60 ЦПК України.

Відтак, суд першої інстанції не
врахував, що договір довічного
утримання укладено під час перебування
сторін у зареєстрованому шлюбі, тому з
огляду на норми ст. 57, 60 СК України, ст. 744
ЦК України квартира, що набута у
власність одним із подружжя під час
перебування у шлюбі на підставі
договору довічного утримання,
вважається майном, набутим подружжям
під час шлюбу, отже презюмується, що
вона є спільною сумісною власністю
цього подружжя.

Судом першої інстанції не було
належним чином оцінено показання
свідків. Зокрема, як вбачається із
рішення суду, свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6 не підтвердили
факту використання спільних коштів
подружжя ОСОБА_9 на утримання ОСОБА_7,
однак саме ці свідки, окрім свідка
ОСОБА_9, якраз стверджували в судовому
засіданні, що подружжя ОСОБА_9
утримувало ОСОБА_7 за спільні сімейні
кошти, а свідок ОСОБА_9 з цього приводу
взагалі жодних показань не надавав.

Таким чином позивачем було доведено
належними та допустимими доказами і ті
обставини, що договір довічного
утримання виконувався за рахунок
спільного майна подружжя.

Також колегія суддів враховує, що
позивачем були надані докази спільної
господарської діяльності із його
дружиною ОСОБА_3 та докази, які
підтверджують платоспроможність
подружжя.

Згідно довідки Управління
ветеринарної медицини в
Рокитнянському районі від 19 травня 2014
року № 10-12/114, ОСОБА_1 дійсно займався
підприємницькою діяльністю по
вирощуванню, забою та реалізації
свиней, та отримував ветеринарні
свідоцтва Ф№2 в Рокинтянській районній
державній лікарні ветеринарної
медицини для продажі в м. Києві, на
ринок ТОВ «Полісся» та згідно записів
журналу реєстрації видачі
ветеринарних документів Форми № 2 з 2004
року по 2006 рік, які зберігаються в
архіві Рокитнянської районної
державної лікарні ветеринарної
медицини. З 2012 року підприємницьку
діяльність зареєстровано на ОСОБА_12

За довідкою ТОВ «Полісся» № 238 від 19
травня 2014 року, ОСОБА_3 разом зі своїм
чоловіком ОСОБА_1, починаючи з 1997 року,
по даний час займаються реалізацією на
ринку ТОВ «Полісся» за адресою м. Київ,
вул. Автозаводська, 78 м'ясної продукції
- поголів'я свиней, вирощених власним
підсобним господарством.

Актом обстеження
матеріально-побутових умов від 19
травня 2014 року, складеним депутатом
Рокитнянської селищної ради за участю
сусідів ОСОБА_13 ОСОБА_10, встановлено, що
ОСОБА_3 проживає по АДРЕСА_2 зі своєю
сім'єю, має у приватній власності 0,12 га.
землі і разом із чоловіком ОСОБА_1 з 1999
року ведуть спільне селянське
господарство. Сім'я займається
вирощуванням свиней та реалізацією на
базарі в м. Києві.

Довідками Миронівського РЕВ ДАІ при
УДАІ ГУМВС України в Київській області
№ 991 від 17 вересня 2013 року, Центру
надання послуг, пов'язаних з
використанням автотранспортних
засобів з обслуговування
Богуславського, Миронівського та
Рокитнянського районів при УДАІ ГУМВС
України в Київській області № 11 від 24
травня 2014 року, та № 10 від 24 травня 2014
року, встановлено наявність у ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 транспортних засобів, а згідно
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯИ № 821069, ОСОБА_3
є власником земельної ділянки пл. 0,1200
га. для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд на підставі рішення
Рокитнянської селищної ради від 10
грудня 2009 року.

Даним доказам суд першої інстанції
належної оцінки не дав.

Таким чином, враховуючи, що в судовому
засіданні було встановлено, що спірна
квартира була набута подружжям на
підставі договору довічного утримання
і є спільною сумісною власністю
подружжя, яка не могла відчужуватися
без згоди позивача, договір довічного
утримання виконувався за рахунок
спільного майна подружжя, а укладення
договору купівлі-продажу такої
квартири без згоди позивача порушує ст.
65 СК України, суд першої інстанції
безпідставно відмовив в задоволенні
позову ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 17 квітня 2006 року.

Колегія суддів враховує, що після
уточнення позовних вимог позивач
відмовився від вимог щодо формальності
укладення спірного договору без наміру
створення відповідних правових
наслідків, однак суд першої інстанції
не звернув на це увагу і відмовив в
задоволенні позову також і з цих
підстав.

Перевіряючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення судом
заяви ОСОБА_2 про застосування
наслідків спливу позовної давності,
колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст. ст. 257, 261 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

07 червня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із заявою про застосування
позовної давності (а. с. 89 т. 1).

Як вказував ОСОБА_1 при звернення до
суду із даним позовом, йому стало
відомо про укладення його дружиною
договору купівлі-продажу спірної
квартири в грудні 2012 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції вважав, що ОСОБА_1
пропустив строк позовної давності щодо
захисту своїх прав.

При цьому першої інстанції судом не
було прийнято до уваги показань
свідків ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_6, ОСОБА_15 про те, що позивач
дізнався про порушення свого права у
грудні 2012 року. Замість цього суд
протипоставив цим показанням
пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_15 та
інших. Разом із тим, сама ОСОБА_2
стверджувала в судовому засіданні, що у
2012-2013 роках звернулась до
Рокитнянського районного суду із
позовом про розірвання договору
довічного утримання, внаслідок чого
ОСОБА_3 із побоювань втратити квартиру
зізналася ОСОБА_1 про укладення
спірного договору купівлі-продажу.

Відповідачем також не доводилось факту
відвідування ОСОБА_1 в 2006 році
приватного нотаріуса з будь-якого
приводу.

Крім того, приєднані до матеріалів
справи ухвали Рокитнянського
районного суду Київської області за
2012-2013 роки свідчать про те, що дійсно
ОСОБА_2 зверталася до Рокитнянського
районного суду із позовом про
розірвання договору довічного
утримання, які свідчать про
правдивість пояснень позивача, третьої
особи, свідків, що саме з цього часу у
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникли напружені
відносини, що потягло за собою
пред'явлення позовів.

Сам факт допомоги здійснення ремонту у
родички дружини ОСОБА_2 та перевезення
її речей не може бути належним та
допустимим доказом того, що ОСОБА_16
знав про укладення у 2006 році договору
купівлі-продажу квартири, а є лише
припущенням відповідача та її
чоловіка.

Інших доказів на спростування доводів
позивача та підтвердження тих
обставин, що ОСОБА_1 міг знати про
укладення такого договору,
відповідачем не надано.

Не є беззаперечними пояснення
відповідача про те, що ОСОБА_1 знав про
посвідчення договору купівлі-продажу
від 17 квітня 2006 року, оскільки підвозив
їх до нотаріуса. Колегія суддів
враховує, що при самому посвідченні
вказаного договору позивач присутній
не був, а факт його приїзду до
нотаріальної контори в судовому
засіданні спростовували ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_15

Отже, помилковими є висновки суду
першої інстанції щодо пропуску
позивачем строку позовної давності для
звернення до суду із даним позовом.

Оцінюючи обґрунтованість позовних
вимог в частині скасування державної
реєстрації договору купівлі-продажу,
колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень», державна реєстрація прав
проводиться на підставі рішень судів,
що набрали законної сили.

Виходячи із вищевикладеного, колегія
суддів вважає достатньою мірою захисту
прав позивача задоволення позову в
частині визнання недійсним договору
купівлі-продажу, оскільки Закон
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень» передбачає позасудову
процедуру державної реєстрації, яка не
може підмінюватися судовим рішенням.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції ухвалене за неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи та
зроблені із порушенням та неправильним
застосуванням судом норм
матеріального та процесуального права,
що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України є підставами для його
скасування із ухваленням нового
рішення про часткове задоволення
позову в частині визнання недійсним
договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України
колегія суддів здійснює розподіл
судових витрат та стягує із
відповідача на користь позивача
судовий збір в розмірі 243,60 грн.
пропорційно до задоволених позовних
вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Таращанського районного суду
Київської області від 06 травня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватний
нотаріус Рокитнянського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_5 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири та
скасування його державної реєстрації
задовольнити частково.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу серії ВСР № 919503
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_2 та посвідчений приватним
нотаріусом Рокитнянського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_5 17 квітня 2006 року,
реєстровий № 1455.

В іншій частині позову ОСОБА_1
відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в розмірі 243,60 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Кашперська Т.Ц.

Судді :
Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.