Ухвала

іменем україни

20 серпня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Наумчука М.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на майно та
виселення, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 27 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 20 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 12 вересня 2007 року
між ним та ОСОБА_3 укладено кредитний
договір на суму 40 000 доларів США зі
сплатою 15% річних з кінцевим терміном
повернення 25 серпня 2010 року. На
забезпечення виконання умов
кредитного договору у той же день між
сторонами укладено договір іпотеки,
відповідно до якого ОСОБА_3 передала в
іпотеку банку житловий будинок
АДРЕСА_1. Посилаючись на неналежне
виконання позичальником умов
кредитного договору, у зв'язку з чим
утворилась заборгованість перед
банком, позивач просив суд в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором звернути стягнення на
предмет іпотеки шляхом його продажу
ПАТ КБ «ПриватБанк» та виселити
відповідачів із зазначеного будинку.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 27
вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 20 січня 2014 року, у
задоволенні позову ПАТ
КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
оскаржувані судові рішення та справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині звернення стягнення на предмет
іпотеки, суд першої інстанції виходив
із того, що судовим рішенням, яке
набрало законної сили, стягнуто з
позичальника заборгованість за
кредитним договором, а тому при
зверненні стягнення на предмет іпотеки
відбудеться подвійне стягнення боргу.

Апеляційний суд не погодився з
висновками районного суду в цій
частині, зазначивши, що позивач просив
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом продажу предмету іпотеки
банком, що передбачено договором
іпотеки як позасудовий спосіб
звернення стягнення, а тому підстав для
задоволення позову немає.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині виселення відповідача та
зняття з реєстраційного обліку, суд
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
позивачем не надано доказів того, що
відповідач не звільнив житловий
будинок у добровільному порядку.

Проте погодитись з такими висновками
апеляційного суду не можна з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справ судом першої інстанції, за
результатами якого апеляційний суд
ухвалює рішення або постановляє ухвалу
за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього
Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної
інстанції повинно відповідати вимогам
ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній
повинні бути зазначені мотиви, з яких
апеляційний суд виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами установлено, що 12 вересня 2007
року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є позивач, та
ОСОБА_3 укладено кредитний договір на
суму 40 000 доларів США зі сплатою
15% річних з кінцевим терміном
повернення 25 серпня 2010 року.

На забезпечення виконання умов
кредитного договору між банком та
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 12 вересня 2007 року
укладено договір іпотеки, предметом
якого є належний останнім житловий
будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
жовтня 2009 року стягнуто солідарно з
ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на
користь ЗАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
від 12 вересня 2007 року у розмірі 315 810 грн
29 грн.

Постановою державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області
від 28 березня 2012 року відкрито
виконавче провадження з примусового
виконання зазначеного судового
рішення, однак наразі рішення не
виконано та заборгованість ОСОБА_3 за
кредитним договором від 12 вересня 2007
року не погашена.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про
іпотеку», якщо рішення суду або договір
про задоволення вимог
іпотекодержателя передбачає право
іпотекодержателя на продаж предмета
іпотеки будь-якій особі-покупцеві,
іпотекодержатель зобов'язаний за 30
днів до укладення договору
купівлі-продажу письмово повідомити
іпотекодавця та всіх осіб, які мають
зареєстровані у встановленому законом
порядку права чи вимоги на предмет
іпотеки, про свій намір укласти цей
договір.

Пунктом 29 договору іпотеки передбачено
звернення стягнення на предмет іпотеки
у позасудовому порядку шляхом продажу
предмету іпотеки будь-якій особі та
будь-яким способом, в тому числі на
біржі, на підставі договору
купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону
України «Про іпотеку», для чого
іпотекодавець надає іпотекодержателю
право укласти такий договір за ціною та
на умовах, визначених на власний розсуд
іпотекодержателя, і здійснити всі
необхідні дії від свого імені.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п. 38 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
у випадку якщо іпотекодержатель не
реалізував способів позасудового
врегулювання звернення стягнення на
предмет іпотеки, зокрема, шляхом
укладення договору про задоволення
вимог іпотекодержателя, який
передбачав би передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки у рахунок виконання
основного зобов'язання (стаття 37 Закону
України «Про іпотеку»), він має право
звернутися до суду з позовом про
звернення стягнення на предмет іпотеки
відповідно до статті 39 цього
Закону, а не з позовом про визнання
права власності на нерухоме майно.

Наявність договору про позасудове
врегулювання звернення стягнення на
предмет іпотеки не позбавляє
іпотекодержателя права звернення
стягнення на предмет іпотеки в
судовому порядку.

З огляду на наведене та виходячи з
аналізу змісту норм ст. 16 ЦК України, ст.
ст. 36, 38 Закону України «Про іпотеку»
можна зробити висновок про те, що
передбачені законом позасудові
способи реалізації прав
іпотекодержателя не виключають
можливості захисту його права у
судовому порядку при наявності такого
застереження.

У порушення вимог ст. ст. 212, 214 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції на
вказане уваги не звернув, у достатній
мірі не визначився з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, яка підлягає застосуванню до
них, не дав належної оцінки наявним у
справі доказам та дійшов передчасного
висновку про безпідставність позову.

Враховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
ухвала апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для її
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської
області від 20 січня 2014 року скасувати,
справу передати на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. МартинюкГоловуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О.
Карпенко М.І. Наумчук Судді:В.І. Амелін