СУД МІСТА КИЄВА
05 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:
суддів:
Пікуль А.А., Саліхова В.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою Мазуренко Оксани
Петрівни в інтересах Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 14 квітня 2014 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
районного суду з вищезазначеним
В обґрунтування заявлених позовних
вимог посилався на те, що рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва від 04 квітня 2012 року було
встановлено, що ОСОБА_2 виконував
роботи в вихідні та неробочі дні в
грудні 2008 - січні 2009 року, які не було
йому оплачено при звільненні 13.02.2009
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
26.03.2013 року з ПАТ «КБ «Надра» на користь
ОСОБА_2 стягнуто середній заробіток за
час затримку розрахунку при звільненні
за період з 13.02.2009р. по 26.03.2013р.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 30.09.2013р. з ПАТ «КБ
«Надра» на користь ОСОБА_2 стягнуто
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні за період з
27.03.2013р. по 24.05.2013р. в сумі 7 831, 20 грн. Крім
того, на користь ОСОБА_2 стягнуто 2 349,36
грн. в якості оплати праці за роботу у
вихідні дні (27 та 28 грудня 2008р., 17, 18, 24, 25
січня 2009р.), а також 528, 61 грн. в якості
індексації оплати праці за роботу у
вихідні дні. В цій частині рішення було
залишено без змін рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 21
листопада 2013 року.

Після ухвалення Шевченківським
районним судом м. Києва рішення від 30
вересня 2013 року відповідач продовжив
порушувати право позивача та вимоги ст.
ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки так і не
здійснив виплату позивачеві належної
йому при звільненні оплати праці за
роботу у вихідні дні в грудні 2008 - січні
2009 років. У зв'язку з чим, з боку ПАТ «КБ
«Надра» продовжує тривати затримка
розрахунку при звільненні за період, не
охоплений рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 30.09.2013 року.
На переконання позивача, за період
затримки розрахунку при звільненні,
який не охоплений рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва від 30.09.2013 р., відповідач повинен
йому сплатити середній заробіток за
час затримки розрахунку, який станом на
14.04.2014р. складає 26 821, 86 грн.

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/6997/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Савицький О.А.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Невідома
Т.О.РішеннямШевченківського районного
суду м. Києва від 14 квітня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк «Надра»
на користь ОСОБА_2 26 821 грн. 86 коп.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк «Надра» в
дохід держави судовий збір в розмірі 268
грн. 22 коп.

Не погодившись із таким рішенням
суду, Мазуренко О.П. в інтересах ПАТ «КБ
«Надра» подала апеляційну скаргу, в
якій посилається на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм процесуального та матеріального
права, просила скасувати рішення суду
першої інстанціїта ухвалити нове, яким
повністю відмовити у задоволенні
позовних вимог.Зазначає, що підстави та
обов'язок сплатити ОСОБА_2 компенсацію
за роботу у вихідні дні були визначені
судом у рішенні від 30.09.2013р., яке не було
допущено до негайного виконання, а отже
його виконання залежить від дій
відповідача та органів державної
виконавчої служби, дані обставини
виключають вину відповідача як
необхідний елемент притягнення до
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України. На думку апелянта в
будь-якому випадку підстави для
стягнення з відповідача суми
середнього заробітку відсутні. Крім
того, при ухваленні рішення судом
першої інстанції не застосовано до
правовідносин, які виникли між
сторонами, ст. ст. 14, 18, 164, 167, 168, 171
Податкового Кодексу України, оскільки
навіть у разі задоволення позову, суд у
своєму рішенні обов'язково має
зазначити, що стягувана сума визначена
без утримання податку з доходів
фізичних осіб, з метою виконання вимог
Податкового кодексу та подальшого
утримання такого податку при
безпосередній сплаті сум.

Представники відповідача Мазуренко
О.П. та Ширант А.А. в суді апеляційної
інстанції підтримали апеляційну
скаргу з наведених в ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_6
заперечував проти апеляційної скарги,
вважав, що спір судом вирішено
правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в суд
апеляційної інстанції, з'ясувавши
обставини справи та оговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 04 квітня 2012
року у справі №2-5675/11 задоволено позов
ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Надра».

Встановлено, що ОСОБА_2 виконував
роботи у вихідні дні в грудні 2008 - січні
2009 року, які не були йому оплачені при
його звільненні 13.02.2009р. (а.с.2-9)

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 30 вересня 2013 року у
справі №761/20212/13-ц задоволено позов
ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Надра». З ПАТ «КБ
«Надра» на користь ОСОБА_2 стягнуто 2 349,
36 грн. в якості оплати праці за роботу у
вихідні дні в грудні 2008 р. - січні 2009р.
Крім того, суд стягнув з відповідача
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні за період з
27.03.2013р. по 24.05.2013р. в сумі 7 831,20 грн. на
підставі ст.117 КЗпП України (а.с.12-14).

На час розгляду справи судом першої
інстанції заробітна плата за роботу у
вихідні дні в грудні 2008 - січні 2009 року в
сумі 2 349,36 грн., яка підлягала виплаті
позивачу при звільненні, та була
стягнута на його користь рішенням
Шевченківського районного суду м.Києва
від 30.09.2013, не сплачена.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
вина ПАТ «КБ «Надра» в невиплаті
належних позивачеві при звільненні
грошових сум встановлена рішеннями
Шевченківського районного суду м.
Києва від 04.04.2012р. та 30.09.2013р. Права
відповідача позивачем не поновлені,
порушення права не припинене, виплата
належних позивачу грошових сум не
здійснена, що є підставою для
задоволення позовних вимог та
стягненню з відповідача середнього
заробітку за період з 01.10.2013р. по 14.04.2014р.
на підставі ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Згідно ст. 116 КЗпП при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.20
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24.12.1999, № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», установивши, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення.
Непроведення розрахунку з працівником
у день звільнення або, якщо в цей день
він не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України ( п.25).

Згідно рішення Конституційного Суду
України від 22.02.2012, № 4-рп/2012 «У справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення
положень статті 233 Кодексу законів про
працю України у взаємозв'язку з
положеннями статей 117, 2371 цього
кодексу», в аспекті конституційного
звернення положення частини першої
статті 233 Кодексу законів про працю
України у взаємозв'язку з положеннями
статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід
розуміти так, що для звернення
працівника до суду з заявою про
вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Задовольняючи позов в частині
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з того, що факт порушення
відповідачем вимог законодавства про
працю та невиплати належних позивачеві
при звільненні грошових сум
(компенсації за роботу у вихідні дні,
вихідної допомоги) встановлений
рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 04.04.2012р., рішенням
Апеляційного суду м.Києва від 26.03.2013р.,
рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 30.09.2013р.

Наведеними рішеннями, які набрали
законної сили, було встановлено
обставини, з якими ст. 117 КЗпПУ пов'язує
її застосування та стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку.

Обставини, встановлені цими судовими
рішеннями, не підлягали повторному
доведенню на підставі ч.З ст.61 ЦПК,
згідно якої обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній, справі,
що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Колегія суддів вважає, що суд
обґрунтовано прийняв рішення про
стягнення з відповідача за період з
01.10.2013р. по 14.04.2014р середнього заробітку
за час затримки виплати належних
позивачеві при звільненні грошових сум
в сумі 26 821, 86 грн., оскільки в цей період
встановлені рішеннями судів порушення
прав позивача на отримання належних їй
при звільненні грошових сум,
продовжувало тривати. Суд першої
інстанції правильно керувався ст. 117
КЗпП та постановою КМ України №100 від 8
лютого 1995 року „Про затвердження
порядку обчислення середньої
заробітної плати", наведений в рішенні
розрахунок відповідає вимогам чинного
законодавства, відповідачем не
спростований.

Доводи апеляційної скарги про те, що
між сторонами виникли правовідносини,
які регулюються нормами Закону України
«Про виконавче провадження» є
необґрунтованими та такими, що не
заслуговують на увагу, оскільки за не
розрахунок при звільненні, невиконання
рішення суду про стягнення
заборгованості із заробітної плати,
наступає відповідальність,
передбачена статтею 117 КЗпП України, а
не інша - за Законом України «Про
виконавче провадження»,
правовідносини до фактичного
розрахунку не переходять у площину
виконавчого провадження. Невиплата
звільненому працівникові всіх сум, що
належать йому від власника або
уповноваженого ним органу, є триваючим
правопорушенням, а отже працівник може
визначити остаточний обсяг своїх вимог
лише на момент припинення такого
порушення, яким є день фактичного
розрахунку.

Відповідно до положень ст.ст.44,47,116
КЗпПУ, обов'язок по виплаті належної
працівникові при звільненні грошової
суми виникає в день звільнення
працівника, а не з моменту
постановлення рішення суду, набрання
ним законної сили чи відкриття
виконавчого провадження. Підставою для
виплати є факт припинення трудових
відносин, звільнення працівника

Згідно статті 124 Конституції України
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Згідно статті 14 ЦПК судові рішення, що
набрали законної сили, обов'язкові для
всіх органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян.

Згідно статті 1 ЗУ "Про виконавче
провадження", виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, зазначених у цьому Законі,
спрямованих на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які здійснюються на
підставах, у спосіб та в межах
повноважень, визначених цим Законом,
іншими нормативно-правовими актами,
виданими відповідно до цього Закону та
інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Після набрання законної сили рішенням
Шевченківського районного суду м.Києва
від 30.09.2013р. відповідач в добровільному
порядку не виконав обов'язкове до
виконання рішення суду, належних
позивачеві виплат не здійснив, хоча не
був позбавлений такої можливості.
Фактичний розрахунок не здійснив до
моменту розгляду справи судом першої
інстанції.

Тому з боку відповідача триває
порушення прав позивача, що вказує на
наявність складу правовідносин,
передбачених ст.117 КЗпПУ, яка пов'язує
період стягнення середнього заробітку
з днем фактичного розрахунку.

Колегія суддів враховує, що право
працівника на отримання середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні виникає не з часу
постановлення судом рішення або
набрання ним законної сили, а з
встановленого рішенням суду часу (дати)
невиконання роботодавцем обов'язку
здійснити розрахунок з працівником в
день звільнення або з встановленого
судом. Право працівника на отримання
від роботодавця середнього заробітку
за час затримки розрахунку виникає не
в силу або внаслідок рішення суду, а в
силу закону та внаслідок факту
розірвання працівником трудового
договору, припинення якого тягне за
собою безумовний обов'язок
роботодавця провести з працівником
розрахунок в день звільнення та за
невиконання якого встановлено
відповідальність у вигляді обов'язку
по сплаті середнього заробітку за час
затримки розрахунку.

Право на отримання середнього
заробітку за час затримки розрахунку, а
відповідно - відповідальність за
затримку такої виплати, виникає з дня
звільнення, а не з дня набрання
рішенням суду законної сили.

Судовими рішеннями було встановлено
факт порушення (факт невиконання
обов'язку) відповідачем вимог
законодавства та факт невиплати
належних позивачеві при звільненні
грошових сум ( вихідної допомоги та
компенсації за роботу в вихідні дні).
Але сам обов'язок по виплаті
середнього заробітку за час затримки
розрахунку (зобов'язання) виник у
зв'язку зі звільненням позивача
13.02.2009р. та не проведенням вчасно
остаточного розрахунку, а не в зв'язку
з рішенням суду.

Аналогічна правова позиція викладена в
постановах Верховного Суду України від
22.01.2014 та 29.01.2014, які відповідно до
положень ст.360-7 ЦПК України є
обов'язковими для всіх судів України.

Інші доводи апеляційної скарги на
правильність рішення суду першої
інстанції не впливають та не можуть
слугувати підставою для його
скасування.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення
судом першої інстанції постановлене на
повно з'ясованих обставинах з
дотриманням вимог матеріального та
процесуального права, а доводи,
викладені в апеляційній скарзі не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Мазуренко Оксани
Петрівни в інтересах Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 14 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
А.А. Пікуль

В.В. Саліхов