АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5772/2014
Головуючий у 1 інстанції: Новак А.В.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарях - Калініній Я.М.,
Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 05 березня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Київський
завод комунального машинобудування
«Коммаш», третя особа: Територіальна
державна інспекція з питань праці у м.
Києві, про стягнення суми середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні і моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

03 липня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ВАТ «Київський завод
комунального машинобудування
«Коммаш», у якому з урахуванням
уточнень просила стягнути з нього
заборгованість із заробітної плати у
розмірі 1 000 грн., середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
у розмірі 68 104 грн., 5 400 грн. моральної
шкоди, 474 грн. компенсації втрати
частини доходів, витрати на оформлення
довіреності на представництво
інтересів та здійснення перекладу
медичної документації як судові
витрати у розмірі 720 грн. Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що 31 жовтня 2008 року
звільнилася з посади прибиральниці
виробничих приміщень ПАТ «Київський
завод комунального машинобудування
«Коммаш». В день звільнення вона
перебувала на роботі, однак відповідач
не здійснив з нею повного розрахунку та
не видав на руки її трудову книжку. 03
листопада 2008 року у зв'язку з
необхідністю пройти курс лікування
вибула за межі території України. Після
повернення вона 27 лютого 2012 року
надіслала на адресу відповідача лист з
вимогою виплатити їй невиплачену
заробітну плату у розмірі 1000 гривень,
однак відповідач відмовився
здійснювати таку виплату, а тому вона
була змушена звернутися до органів
прокуратури та в подальшому до суду за
захистом своїх порушених прав.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 05 березня 2014 року
позов ОСОБА_1 задоволено частково,
стягнено з ПАТ «Київський завод
комунального машинобудування «Коммаш»
1 000 грн., вирішено питання про розподіл
судових витрат.

24 березня 2014 року ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу на вказане рішення,
у якій, посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
неповне зясування обставин справи,
просила його скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення її позову
у повному обсязі. В обґрунтування
заявлених вимог апелянт вказала, що у
ПАТ «Коммаш» було 3 дні на збір коштів
для розрахунку з нею, а відсутність
коштів не звільняє роботодавця від
відповідальності. На думку апелянта,
висновки суду першої інстанції про
отримання нею у день звільнення
трудової книжки не підтверджені
будь-якими доказами. Також апелянт
вказала, що після повернення її в
Україну ПАТ «Коммаш» відмовлявся
здійснити з нею розрахунок. Апелянт
вважає, що суд першої інстанції не дав
належної оцінки тій обставині, що ПАТ
«Коммаш» запропонував їй одержати
заборгованість із заробітної плати
лише після її звернення з позовом до
суду з метою уникнення
відповідальності. Додатково апелянт
зазначила, що суд першої інстанції не
розглянув її клопотання про
витребування копії наказу про
звільнення, довідки про розмір
заробітної плати за 2008 рік, відомість
про виплату заробітної плати, книгу
обліку трудових книжок і вкладишів до
них.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник за довіреністю - ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримали і просили
суд її задовольнити.

Представник ПАТ «Коммаш» за
довіреністю - Миртиненко О.Г.
апеляційну скаргу просила відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Представник третьої особи у судове
засідання не з'явився, був належним
чином повідомлений про день, час та
місце апеляційного розгляду, тому
розгляд справи за апеляційною скаргою
на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України
проведено за його відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення осіб, які беруть участь у
справі та з'явилися у судове засідання,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 31 жовтня 2008 року ОСОБА_1
було звільнено з посади прибиральниці
виробничих приміщень ПАТ «Київський
завод комунального машинобудування
«Коммаш» за власним бажанням.

Днем звільнення була п'ятниця і в день
звільнення ПАТ «Коммаш» не провело
повного розрахунку з ОСОБА_1: не була
виплачена заробітна плата у розмірі 1 000
грн. за жовтень 2008 року.

Згідно даних відомості про виплату
грошей за № 28 за листопад 2008 року у касу
ПАТ «Київський завод комунального
машинобудування «Коммаш» 03 листопада
2008 року було зараховано 1000 гривень
заробітної плати ОСОБА_1, а 05 листопада
2008 року у зв'язку з неявкою для
отримання грошових коштів ОСОБА_1 на
підприємство зазначена сума була
депонована.

03 листопада 2008 року ОСОБА_1 покинула
територію України з метою здійснення
лікування за кордоном.

20 листопада 2012 року ОСОБА_1 повернулася
в Україну та звернулася до ПАТ «Коммаш»
з проханням виплатити їй заробітну
плату (а.с. 10). Крім того, ОСОБА_1
зверталася до Територіальної
державної інспекції з питань праці у м.
Києві, Прокуратури м. Києва зі скаргами
на порушення її прав.

Задовольняючи позов в частині
стягнення заробітної плати у розмірі 1
000 грн. суд першої інстанції правильно
виходив з того, що при звільненні з
ОСОБА_1 не було проведено остаточного
розрахунку, зокрема не виплачена
заробітна плата за жовтень у розмірі 1
000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні суд
першої інстанції виходив з того, що
вини ПАТ «Коммаш» у невиплаті ОСОБА_1
заробітної плати з 03 листопада 2008 року
по день постановлення рішення немає.
Також суд першої інстанції зазначив, що
позивачем не надано доказів, які
свідчили в про те, що несвоєчасна
виплата їй заробітної плати призвела
до витрати нормальних життєвих
зв'язків.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України
заробітна плата виплачується
працівнику регулярно в робочі дня у
строки встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом (а в разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів у місяць через
проміжок часу, що не перевищує 16
календарних днів, та не пізніше 7 днів
після закінчення періоду, за який
здійснювалася виплата.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Згідно ст. 117 КЗпП України при наявності
спору про розмір належних звільненому
працівникові сум, власник зобов'язаний
виплатити працівникові середню
заробітну плату за весь час затримки
розрахунку, якщо спір вирішено на
користь працівника. Якщо спір вирішено
на користь працівника частково, то
розмір відшкодування за час затримки
визначає орган, який виносить рішення
по суті спору.

Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 13 від 24
грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

З викладеного випливає, що на
роботодавця покладено обов'язок
повністю розрахуватися з працівником у
день звільнення, невиконання вказаного
обов'язку має наслідком покладення на
нього відповідальності - стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_1 при звільненні не була
виплачена заробітна плата у розмірі 1 000
грн. за жовтень 2008 року. Згідно з
матеріалами справи вперше ПАТ «Коммаш»
надіслало ОСОБА_1 повідомлення про
необхідність з'явитися до підприємства
для отримання заробітної плати лише 07
жовтня 2013 року уже після її звернення
до суду (а.с. 90). Вказане повідомлення
було отримано позивачем 12 жовтня 2013
року (а.с. 89).

Відмовляючи у задоволенні позову про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні суд
першої інстанції виходив з того, що
вини ПАТ «Коммаш» у невиплаті
заробітної плати немає, так як 03
листопада 2008 року у касі підприємства
кошти для виплати заробітної плати
були, однак ОСОБА_1 за ними не з'явилася.
На думку колегії суддів такі висновки
суду першої інстанції не відповідають
обставинам справи, оскільки будь-яких
доказів того, що позивача було
повідомлено про необхідність з'явитися
до підприємства для отримання
заробітної плати 03 листопада 2008 року у
матеріалах справи немає.

Також колегія суддів не може
погодитися з твердженням суду першої
інстанції в тій частині, що відсутні
підстави для стягнення середнього
заробітку за період з 01.11.2008 року по
02.11.2008 року, оскільки середній
заробіток стягується за весь час
затримки розрахунку та незалежно від
того, чи веде підприємство у ці дні
господарську діяльність.

Посилання представника відповідача на
те, що кошти для розрахунку з ОСОБА_1
були відсутні у зв'язку з тим, що її було
звільнено у день написання відповідної
заяви, на увагу не заслуговують, так як
звільнення працівника у строк, в який
він просить, не звільняє роботодавця
від обов'язку здійснити з працівником
розрахунок.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що 12 жовтня 2013 року
(субота) ОСОБА_1 отримала повідомлення
від ПАТ «Коммаш» з'явитися для
розрахунку, а тому середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні слід нараховувати з 01
листопада 2008 року по 13 жовтня 2013 року
(неділя).

Відповідно до вимог п. 2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року № 100,
працівникові, який пропрацював на
підприємстві, в установі, організації
менше року, середня заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
фактичний час роботи, тобто з першого
числа місяця після оформлення на
роботу до першого числа місяця, в якому
надається відпустка або виплачується
компенсація за невикористану
відпустку.

Заробітна плата ОСОБА_1 у серпні 2008
року становила 1100 грн., у вересні 2008
року - 1038, 10 грн. Середньоденна
заробітна плата обчислена відповідно
до п. 5 розділу 4 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року № 100
складає 50, 90 грн. (2138, 10 грн. : 42 дні)
Середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді з 01 листопада
2008 року по 13 жовтня 2013 року становить
1244 дні. Таким чином, розмір середньої
заробітної плати за час затримки
розрахунку при звільнені складає 63 319, 6
грн.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України
«Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати» підприємства,
установи і організації всіх форм
власності та господарювання
здійснюють компенсацію громадянам
втрати частини доходів у випадку
порушення встановлених строків їх
виплати, у тому числі з вини власника
або уповноваженого ним органу (особи).
Сума компенсації обчислюється шляхом
множення суми нарахованого, але не
виплаченого громадянину доходу за
відповідний місяць (після утримання
податків і обов'язкових платежів) на
індекс інфляції в період невиплати
доходу (інфляція місяця, за який
виплачується доход, до уваги не
береться).

Таким чином, з ПАТ «Коммаш» на користь
ОСОБА_1 слід стягнути компенцію у
розмірі 474 грн. за період з листопада 2008
року по вересень 2013 року.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Судом встановлено, що при звільненні
ОСОБА_1 не було виплачено у повному
обсязі заробітну плату, чим заподіяною
моральну шкоду.

Визначаючи розмір моральної шкоди,
колегія суддів враховує характер та
обсяг завданих позивачу моральних
страждань, ступінь вини відповідача,
тривалість страждань, істотність
вимушених змін у життєвих та
виробничих стосунках позивачів та
вважає необхідним стягнути з
відповідача на користь позивача
моральну шкоду в розмірі 500,00 грн.

Водночас колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про стягнення грошових коштів,
витрачених на переклад медичної
документації, витрат на оформлення
довіреності.

Таким чином, рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 05 березня 2014
року слід скасувати в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
компенсації втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням встановлених
строків їх виплати та моральної шкоди
та ухвалити в цій частині нове рішення
про задоволення позову ОСОБА_1
частково.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 313-314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 05 березня 2014 року в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Київський завод комунального
машинобудування «Коммаш» про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
компенсації втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням встановлених
строків їх виплати та моральної шкоди -
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення наступного змісту:

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Київський завод
комунального машинобудування «Коммаш»
на користь ОСОБА_1 середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні у розмірі 63 319, 6 грн.,
компенсацію втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням встановлених
строків їх виплати у розмірі 474 грн.,
моральну шкоду у розмірі 500 грн.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 05 березня 2014 року в частині
розподілу судових витрат - змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Київський завод
комунального машинобудування «Коммаш»
на користь держави судовий збір у
розмірі 642, 94 грн.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді