Єдиний унікальний номер 257/3029/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/5281/2014
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді:Новікової Г. В.,

суддів: Зінов»євої
А.Г., Іванової А.П.

при секретарі: Чекіній А.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Київського районного суду м.
Донецька від 15 травня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «ОПАС СХІД»
про порушення права на безоплатний
проїзд, стягнення матеріальної та
моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ТОВ «ОПАС СХІД» про визнання дій
протиправними у частині введення
автостанційного збору для інвалідів
війни при забезпеченні авто
перевезень, просив зобов'язати
відповідача повернути йому незаконно
стягнуті у вигляді автостанційного
збору кошти у розмірі 86,03 грн.,
зобов'язати відповідача компенсувати
спричинену ним моральну шкоду у
розмірі 860 грн. В обґрунтування
позовних вимог зазначив, що він є
інвалідом війни, відповідач до січня 2014
року здійснював безплатний проїзд на
внутрішньо обласних маршрутах. Проте, з
січня 2014 року відповідач став брати
станційний збір. Таким чином, проїзд з
2014 року перестав бути безплатним для
інвалідів війни. Відповідач у своєму
листі від 22.01.2014 року, обґрунтував свої
дії за стягування автостанційного
збору з інвалідів війни, посилається на
статті 36-37 ЗУ «Про автомобільний
транспорт», статті 8-10 Податкового
кодексу України, пункти 5-6 статті 2
Правил надання послуг пасажирським
автомобільним транспортом,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України №176. У даних правових
документах відсутні приписи про
стягування автостанційного збору з
інвалідів війни. У них йде мова про
особи, на які не розповсюджується
пільгове законодавство. Крім того,
відповідач у своєму листі від 22.01.2014
року не надав посилання на який-небудь
нормативний документ, у якому
скасовуються або обмежуються дії п.п.7,
23 ст. 13 Закону України №3551-ХІІ від 22.10.1993
року «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту». В
наслідок дій відповідача йому було
спричинено матеріальну шкоду, і тому
він має право на його відшкодування у
повному обсязі. Крім того, явне
ігнорування відповідачем
законодавства спричинило і спричиняє
йому душевні страждання. 13 травня 2014
року позивач збільшив позовні вимоги в
частині матеріальної шкоди до 139,78 грн..

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 15 травня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції посилався
на те, що у разі отримання у квитковій
касі автостанції квитка на пільговий
проїзд автобусом приміського або
міжміського сполучення особа має
сплатити автостанційний збір, який не
входить до вартості проїзду, а є платою
за надання автостанціями обов'язкових
послуг, пов'язаних з проїздом пасажирів
автобусними маршрутами загального
користування. Пільг щодо сплати цього
збору чинним законодавством України не
встановлено.

Крім того, позивач не зазначив та не
довів суду той факт на яких законних
підставах суд повинен визнати дії
відповідача протиправними у частині
введення автостанційного збору для
інвалідів війни при забезпеченні авто
перевозок, також позивач не вказав
якими саме діями відповідача завдано
йому моральну шкоду та у чому вона
конкретно полягає.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, про задоволення позовних вимог,
оскільки порушені норми матеріального
та процесуального права. Посилався на
те,що судом неповно встановлені
обставини справи, які мають істотне
значення для правильних висновків.
Відповідачем не наведено правових
підстав для стягнення автостанційного
збору з інвалідів війни, судом були
застосовані закони, які не
розповсюджуються на ці правовідносини.

В судове засідання з'явився ОСОБА_3,
представник відповідача не з'явився,
однак надав заяву про слухання справи у
його відсутність.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Суд першої інстанції повно і правильно
встановив обставини справи,дав їм
належну правову оцінку і дійшов до
обґрунтованого висновку про те,що
автостанційні послуги є окремим видом
послуг, за надання яких стягується
автостанційний збір, який не є платою
за проїзд і пільг щодо сплати цього
збору чинним законодавством не
встановлено.

Судом встановлено,що ОСОБА_3 є
інвалідом війни IIІ групи і має право
на пільги, встановлені законодавством
України для ветеранів війни-інвалідів
війни,що підтверджується посвідченням
серія НОМЕР_1

Відповідно до п. 7 ст. 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» інвалідам
війни та прирівняним до них особам
надаються пільги на безплатний проїзд
усіма видами міського пасажирського
транспорту, автомобільним транспортом
загального користування у сільській
місцевості, а також залізничним і
водним транспортом приміського
сполучення та автобусами приміських і
міжміських маршрутів, у тому числі
внутрірайонних, внутрі- та міжобласних
незалежно від відстані та місця
проживання.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про
автомобільний транспорт», автостанції
надають пасажирам послуги, що пов'язані
з їх проїздом автобусними маршрутами
загального користування, а
автомобільним перевізникам, які
здійснюють перевезення пасажирів на
договірних умовах, - послуги, що
пов'язані з відправленням та прибуттям
автобусів згідно з розкладом руху. За
надання обов'язкових послуг
автостанцій з осіб, які купують проїзні
квитки, стягують автостанційний збір,
що входить до вартості квитка. Послуги
автостанцій пасажирам надаються за
плату.

Відповідно до п. п. 5, 6 Правил надання
послуг пасажирського автомобільного
транспорту, вартість квитка - це сума,
що складається з вартості проїзду
автобусом, автостанційного збору,
плати за послуги з попереднього
продажу квитків (за наявності такої),
вартість проїзду - сума, за якою
автомобільний перевізник здійснює
перевезення, що включає вартість за
тарифом, страховий платіж та податок на
додану вартість.

До обов'язкових послуг, що повинні
надаватися автостанціями пасажирам,
належить: продаж квитків; користування
приміщеннями для чекання поїздки,
облаштованими місцями для сидіння;
можливість користування громадськими
вбиральнями; інформування щодо
розкладу руху автобусів та вартості
поїздки.

За надання обов'язкових послуг
автостанцій з осіб, які придбавають
проїзні квитки, стягують
автостанційний збір, що входить до
вартості квитка.

Розмір автостанційного збору
визначається власником автостанції за
погодженням з обласними державними
адміністраціями на території яких
розташована автостанція.

Згідно з пунктом 130 Правил особи, що
користуються пільгами з оплати проїзду
автобусами міжміського та/або
приміського сполучення, звертаються у
квиткову касу автостанції для внесення
відповідної позначки до касової
відомості та отримання квитка на
пільговий проїзд.

Саме такий квиток є документом
пасажира, що користується пільгою, на
підставі якого виконується
перевезення цієї особи автобусом
приміського чи міжміського маршруту.

У разі ж отримання у квитковій касі
автостанції квитка на пільговий проїзд
автобусом приміського або міжміського
сполучення особа має сплатити
автостанційний збір, який не входить до
вартості проїзду, а є платою за надання
автостанціями обов'язкових послуг,
пов'язаних з проїздом пасажирів
автобусними маршрутами загального
користування. Пільг щодо сплати цього
збору чинним законодавством не
встановлено.

Положеннями Закону України «Про статус
ветеранів війни та гарантії їх
соціального захисту» встановлюються
пільги на проїзд усіма видами
транспорту та звільнення від
справляння зборів до бюджетів, і не
поширюються на автостанційний збір
відповідача.

Розглядаючи спір, суд дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
права позивача як ветерана війни,
інваліда третьої групи відповідачем не
порушені, ним здійснено безкоштовне
перевезення позивача, як того вимагає
діюче законодавство, зокрема, Закон
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту".

Докази та обставини, на які посилається
апеллянт, були предметом дослідження
судом першої інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права. Доводи, наведені в апеляційній
скарзі, фактично зводяться до
переоцінки доказів та незгоди апелянта
з висновком суду першої інстанції з їх
оцінкою

Постановлене судом рішення є законним
і обґрунтованим. Вимоги матеріального
і процесуального права при розгляді
справи додержані.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі,
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом норм
матеріального чи процесуального
права,яке призвело або могло призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.308,315 ЦПК
України,апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Донецька від 15 травня 2014 року залишити
без зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: