АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Дзюбановський Ю.І.
Провадження № 22-ц/789/449/14 Доповідач -
Дикун С.І.Категорія - 19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2014 р. Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - позивача ОСОБА_1 та
його представника ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 30 грудня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання недійсною угоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд
із позовом до ОСОБА_3 про визнання
недійсною угоди про дольову участь у
фінансуванні житлового будівництва №18
від 25 липня 2006 року, укладену між ОСОБА_3
та приватним підприємцем ОСОБА_4. В
обгрунтування вимог посилався на те, що
між ним та підприємцем ОСОБА_4 14.11.2003р.
був укладений договір про дольову
участь в будівництві житла №12, за
умовами якого він, як дольовик, взяв на
себе зобов'язання проплатити вартість
житла - квартири площею 81,7 кв.м. в
житловому будинку по АДРЕСА_1. Позивач
зазначив, що виконав умови договору та
проплатив вартість квартири. Однак,
йому стало відомо, що ОСОБА_3 уклала із
підприємцем ОСОБА_4 угоду про дольову
участь у будівництві тієї ж квартири
НОМЕР_1 площею 81,7 кв.м. по АДРЕСА_1, яка
була предметом договору, укладеного із
ним. Позивач просив визнати спірну
угоду від 25.07.2006р., укладену між
приватним підприємцем ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, недійсною з підстав,
передбачених ст. 234 ЦК України,
посилаючись, що спірний правочин є
фіктивним.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 30 грудня 2013
року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про визнання недійсною угоди про
дольову участь задоволено.

Визнано недійсною угоду №18 від 25 липня
2006 року, укладену між підприємцем
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про дольову участь в
будівництві житла.

Не погодившись із вказаним
рішенням суду, ОСОБА_3 звернулась із
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в позові,
посилаючись, що оскаржуване рішення
порушує норми матеріального та
процесуального права.

У судовому засіданні позивач та
його представник апеляційну скаргу
заперечили, рішення суду вважають
законним та обгрунтованим.

Колегія суддів, перевіривши
законність та обгрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, вимог, заявлених у суді першої
інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення, а
рішення суду - до скасування.

Задовольняючи позовні вимоги та
визнаючи недійсною угоду №18 від 25
липня 2006 року, укладену між підприємцем
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про дольову участь в
будівництві житла, суд виходив з тих
обставин, що умови спірної угоди не
виконані, угодою порушуються права та
інтереси ОСОБА_1, котрий є набувачем
спірної квартири НОМЕР_1 по укладеному
договору про дольову участь у
будівництві житла між ним та ПП ОСОБА_4
№12 від 14.11.2003 року в частині правомірно
набутого права на отримання у
власність квартири, умови якого він
виконав належно, а тому права позивача
підлягають захисту шляхом визнання
спірної угоди недійсною. При цьому суд
посилався на норму ст. 230 ЦК України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Зазначеним вимогам закону
оскаржуване рішення суду не
відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть учать у справі.

З матеріалів справи вбачається, що 25
липня 2006 року між приватним
підприємцем ОСОБА_4 (забудівник) та
дольовиком - відповідачкою ОСОБА_3 була
укладена угода №18 «Про дольову участь
у будівництві житла», за умовами якої
забудівник надає дольовику
трикімнатну квартиру загальною площею
81,7 кв.м. в будинку АДРЕСА_1. Згідно із
пунктом 2 угоди за виділену квартиру
ОСОБА_3 сплачує забудівнику кошти у
сумі, еквівалентній 41340 доларів США в
національній валюті за курсом продажу
доларів США на день розрахунку.

Пред'являючи позовні вимоги до ОСОБА_3,
позивач просив визнати спірну угоду
недійсною з підстав, передбачених ст. 234
ЦК України про правові наслідки
фіктивного правочину.

У порядку, визначеному нормами
процесуального права, позивач вимог не
уточнював та не змінював. Позивач і
його представник ОСОБА_2 підтвердили
апеляційному суду, що у суді першої
інстанції ними були заявлені вимоги
про визнання недійсною оспорюваної
угоди з підстав її фіктивності.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 11 ЦПК
суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть учать у справі.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Таким чином, за змістом ст. 234 ЦК
України, фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином.

Відповідно до роз'яснень, даних у
п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року за N 9 "Про судову
практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину
було передано майно, такий правочин
не може бути кваліфікований як
фіктивний.

При розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди залежно від
предмета і підстав позову повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

Суд першої інстанції зазначених норм
до уваги не прийняв та не зауважив, що
визнання правочину недійсним з підстав
його фіктивності потребує
встановлення судом умислу його сторін
і ознака фіктивності має бути
притаманна діям усіх сторін правочину.
Якщо хоча б одна з них намагалася
досягти правового результату, то даний
правочин не може визнаватися
фіктивним; позивач, який звертається з
вимогою про визнання правочину
фіктивним, має довести суду
відсутність в учасників правочину
наміру створити юридичні наслідки на
момент вчинення правочину.

Як вбачається із матеріалів справи, та
не заперечується сторонами,
відповідачка уклала оспорювану угоду з
метою отримання житла - трикімнатної
квартири НОМЕР_1 загальною проектною
площею 81,7 кв.м, що розташована на 6
поверсі першого під'їзду житлового
будинку АДРЕСА_1. До укладення угоди та
після її укладення і на даний час
ОСОБА_3 перебуває за кордоном на
заробітках в Іспанії, а тому не могла
особисто контролювати хід будівництва
квартири.

Про наміри ОСОБА_3 щодо досягнення
конкретного правового результату від
оспорюваної угоди - будівництва
квартири, свідчить подання нею у
квітні 2013 року на захист свого права на
спірну квартиру позову до суду про
визнання недійсним договору про
дольову участь у будівництві житла №12
від 14.11.2003 року, укладеного між ПП
ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Крім того, із пояснень представника
позивачки із посиланнями на додаток до
угоди №18 від 25 липня 2006 року
вбачається, що сума, еквівалентна 41340,00
у.о. в національній валюті, що становить
100% від загальної вартості (загальна
вартість 41340,00 у.о.), сплачена ОСОБА_3 за
3-кімнатну квартиру загальною площею 81,7
кв.м. на 6 поверсі першого під'їзду
житлового будинку АДРЕСА_1 підприємцю
ОСОБА_4, і дана сума до завершення
будівництва не буде підлягати змінам.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ЦПК України. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

А також, позивачем не
представлено жодних доказів на
підтвердження умислу ПП ОСОБА_4 (помер
2011р.; 18.03.2011 року внесено запис
№1011795 про державну реєстрацію
припинененя підприємницької
діяльності) не створювати юридичні
наслідки на момент вчинення спірної
угоди про дольову участь у будівництві
житла. Із пояснень свідка ОСОБА_5, який
працював на посаді директора ТОВ
"Сервер", котре проводило будівництво
будинку по АДРЕСА_1, вбачається, що саме
ПП ОСОБА_4 укладав угоди з усіма
дольовиками на будівництво квартир у
цьому будинку.

При цьому суд обмежився
твердженням, що на виконання умов
укладеної 25.07.2006 року угоди №18
відповідачкою не подано доказів, не
зауваживши, що сам по собі факт
невиконання учасниками правочину його
умов не робить його фіктивним.

Визнаючи оспорювану угоду про
дольову участь у будівництві житла
недійсною, суд не звернув увагу на
проголошену ст. 204 ЦК України
презумпцію правомірності правочину,
яка може бути спростована лише з
підстав, встановлених законом.

За таких обставин, коли позивач не
довів своїх доводів щодо фіктивності
укладеної між приватним підприємцем
ОСОБА_4 (забудівник) та дольовиком -
відповідачкою ОСОБА_3 угоди №18 «Про
дольову участь у будівництві житла»,
суд прийшов до невірного висновку про
визнання оспорюваної угоди недійсною з
підстав, передбачених ст. 230 ЦК України,
вийшовши за межі позовних вимог.

Відповідно до вимог п.3,4 ч. 1 ст.309
ЦПК України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є порушенням
судом норм матеріального та
процесуального права; невідповідністю
висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
слід скасувати , як таке, що ухвалене
судом першої інстанції із порушенням
судом норм матеріального та
процесуального права; невідповідністю
висновків суду обставинам справи.

По справі необхідно ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
недійсною угоди №18 від 25 липня 2006 року,
укладеної між приватним підприємцем
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про дольову участь в
будівництві житла, з підстав,
передбачених ст. 234 ЦК України про
правові наслідки фіктивного правочину,
слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 319, 324; 325
ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 30 грудня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання недійсною угоди .

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області С.І. Дикун