Справа № 404/567/14-ц
Номер провадження 2/404/804/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року Кіровський районний
суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді -
Бершадської О.В.

при секретарі -
Вітохіній Н.А.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Кіровограді
справу за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної шкоди,
завданої працівником під час
виконання трудових обов"язків , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у січні 2014 року звернулась до
суду з позовом, яким просить стягнути
із відповідача на її користь
матеріальну шкоду в розмірі 41 366,88 грн. ,
завдану ним під час виконання трудових
обов'язків та понесені судові витрати.

Вимоги мотивує тим, що відповідач 15
листопада 2013 року був прийнятий на
посаду водія-експедитора-касира, в цей
же день з ним було укладено договір про
повну матеріальну відповідальність, та
були особисто доведені міри безпеки
при перевезенні товару покупцям і
доставка грошових коштів в касу.
Особливо було наголошено на обов'язок
встановити на автомобілі сигналізацію
і металевий сейф. 16.11.2013 року ОСОБА_2
були видані грошові кошти у сумі 1544 грн.
на придбання і встановлення
сигналізації і сейфа, про що він надав
квитанції про їх придбання. 23 листопада
2013 року ОСОБА_2 виконував доставку
товара клієнтам в м. Олександрія
Кіровограської області, вантажником
був експедитор ОСОБА_3 Після повернення
з рейсу 23.11.2013 року було проведено
інвентаризацію грошових коштів та
виявлено нестачу підзвітних грошових
коштів на суму 41366,88 грн. Добровільно
відшкодувати завдану ним шкоду
відповідач відмовився.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі , просив їх
задовольнити та на їх обгрунтування
послався на обставини, викладені у
позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав, вважає їх
необгрунтованими, безпідставними.
Пояснював, що дійсно перебував у
трудових відносинах із позивачем,
підписав договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність. Згідно договору в
його обов»язки входило забезпечити
своє робоче місце відповідним чином ,
зокрема: встановити сейф та
сигналізацію, перевірити
відповідність умов для отримання та
зберігання готівкових коштів. Не
заперечує, що сам погодився встановити
сейф та сигналізацію, проте їх не
встановив, так як необхідно було
терміново виїжджати в м. Олександрія,
по поверненню назад була здійснена
крадіжка коштів з автомобіля. Вважає,
що крадіжка вчинена з вини позивача,
так як він не забезпечив належні умови
праці. Свої трудові обов'язки він не
порушував, так як облаштування
автомобіля сейфом та сигналізацією в
його трудові обов'язки не входило.

Заслухавши пояснення
представника позивача, пояснення
відповідача, дослідивши матеріали
справи, суд вважає за необхідне
задовольнити позовні вимоги , з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК
України , суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненнями
фізичних чи юридичних осіб, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

З»ясовано, що 15 листопада 2013 року
ОСОБА_2 був прийнятий на посаду
водія-експедитора-касира ФОП ОСОБА_1,
що підтверджується трудовим договором
№ 3479-13 від 15 листопада 2013 року, який є
зареєстрованим Сумським МЦЗ (а.с.7)

15 листопада 2013 року між ФОП
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність № 2218-13, згідно якого
останній приймає на себе повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження ввірених
йому матеріальних цінностей (а.с.8)

15 листопада 2013 року ОСОБА_2 було
ознайомлено з посадовою інструкцією
експедитора з перевезень вантажів,
робочою інструкцією водія
автотранспортного засобу та
посадовою інструкцією касира (а.с. 9, 10,
11-12), якими були визначені його
завдання, права та обов»язки,
відповідальність, інше.

16 листопада 2013 року, зі згоди
працівника, відповідачу були видані
грошові кошти у сумі 1544 грн. на
придбання і встановлення сигналізації
і сейфа, що підтверджується видатковим
касовим ордером (а.с. 13).

23 листопада 2013 року ОСОБА_2
виконував доставку товару, який
належить ФОП ОСОБА_1 клієнтам в м.
Олександрія Кіровоградської області, в
якості вантажника для перевезення
товару було направлено експедитора
ОСОБА_3, що сторонами не заперечувалось.

Цього ж числа, було проведено
інвентаризацію грошових коштів,
отриманих від водія-експедитора ОСОБА_2
за товар ФОП ОСОБА_1, поставлений в м.
Олександрію Кіровоградської області.
Під час інвентаризації виявлено
нестачу підзвітних грошових коштів на
суму - 41366,88 грн., що підтверджено актом
інвентаризації грошових коштів ( а.с.
15).

Представник позивача зазначав,
що сейф і сигналізацію відповідач не
встановив на автомобілі, при відгрузці
товару останньому клієнту, не поклав
гроші до сейфу, вони були залишені без
охорони в автомобілі, а автомобіль не
був поставлений на сигналізацію, що
суперечить п. 4 ч. 4 Посадової інструкції
водія автотранспортного засобу, а
також п.п. 13, 14 ч. 2 Посадової інструкції
експедитора.

За даним фактом відкрито
кримінальне провадження № 70004371
за ознаками ч. 1 ст. 185 КК України ( а.с. 21).

27.11.2013 року відповідач звільнений із
посади за втратою довіри на підставі
п.2 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. За наявності
відповідних підстав і умов,
матеріальна відповідальність може
бути покладена незалежно від
притягнення працівника до
дисциплінарної, адміністративної чи
кримінальної відповідальності. А
відповідно до вимог ст. 131 КЗпП України,
власник, або уповноважений ним орган
зобов'язаний створити працівникам
умови, необхідні для нормальної роботи
і забезпечення повного збереження
дорученого їм майна, а працівники
зобов'язані бережливо ставитися до
майна підприємства та вживати заходів
щодо запобігання шкоди.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134
КЗпП України працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадках, коли між
працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
статті 135-1 цього Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Обов'язок доведення наявності умов для
покладення матеріальної
відповідальності на працівника лежить
на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29 грудня 1992
року № 14 "Про судову практику в справах
про відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками" (з наступними змінами)
роз'яснено, що, розглядаючи справи про
матеріальну відповідальність на
підставі письмового договору,
укладеного працівником з
підприємством, установою,
організацією, про взяття на себе повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей (недостача, зіпсування),
переданих йому на зберігання або інших
цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд
зобов'язаний перевірити, чи належить
відповідач до категорії працівників, з
якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України
може бути укладено такий договір, та чи
був він укладений.

Згідно з Переліком посад і робіт, які
заміщуються або виконуються
працівниками, з якими підприємством,
установою, організацією можуть
укладатися договори про повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження цінностей,
переданих їм на зберігання, обробку,
продаж (відпуск), перевезення або
застосування в процесі виробництва,
затвердженого постановою
Держакомпраці і соціальних питань Ради
Міністрів СРСР № 447/24 від 28 грудня 1977
року, з подальшими змінами і
доповненнями і який є чинним,
відповідач належить до категорії
працівників, з якими згідно зі ст. 135-1
КЗпП України може бути укладений такий
договір.

Згідно акту
інвентаризації грошових коштів
отриманих від водія-експедитора-касира
ОСОБА_2, за товар ФОП ОСОБА_1 доставлений
клієнтам в м. Олександрія від 23.11.2013
року виявлено нестачу підзвітних
грошових коштів в розмірі - 41 366,88 грн.
Кошти передавались відповідачу від
клієнтів згідно накладних ( а.с 15).

Відповідно до ч. 1 ст. 137 КЗпП
України суд при визначенні розміру
шкоди, що підлягає покриттю, крім
прямої дійсної шкоди, враховує ступінь
вини працівника і ту конкретну
обстановку, за якої шкоду було
заподіяно. Коли шкода стала наслідком
не лише винної поведінки працівника,
але й відсутності умов, що забезпечують
збереження матеріальних цінностей,
розмір покриття повинен бути
відповідно зменшений.

Умовами укладеного між сторонами
договору про повну матеріальну
відповідальність передбачено, що
ОСОБА_2 виконує роботу, безпосередньо
пов»язану із збереженням, обробкою,
продажем, перевезенням, застосуванням
в процесі виробництва переданих йому
цінностей під повну матеріальну
відповідальність, приймає на себе
повну матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження ввірених
йому підприємством матеріальних
цінностей.

За загальним правилом працівник
вважається невинуватим у заподіянні
роботодавцю прямої дійсної шкоди, якщо
роботодавець не доведе, що шкода
заподіяна з вини працівника. Разом з
тим працівники, які отримали
матеріальні цінності під звіт,
вважаються винними у незабезпеченні
збереження цих цінностей, якщо не
доведуть, що шкоди завдано не з їхньої
вини. Відповідачем не було
доведено, що шкоди завдано не з його
вини. Таким чином, суд вважає, що
відповідач своїми діями грубо
порушив п.4 ч.4 Посадової інструкції
водія автотранспортного засобу, а
також п.п.13, 14 ч.2 Посадової інструкції
експедитора, а саме: не встановив в
автомобілі сигналізацію і сейф,
надавши керівництву неправдиву
інформацію про їх встановлення;
здійснював перевезення матеріальних
цінностей і грошей на необладнаному
для цього автомобілі, не забезпечивши
зберігання ввірених йому під звіт
грошових коштів, а 23.11.2003 року залишив
їх в автомобілі без нагляду і
охорони (не поклав їх до сейфу), не
поставив автомобіль на сигналізацію,
а відтак має відшкодувати шкоду у
завданому розмірі.

В силу ч. 5 ст. 88 ЦПК України з
ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені
позивачем витрати по сплаті судового
збору у розмірі 414, 00 грн.( а.с. 1).

Враховуючи вищевикладене та
керуючись ст.ст. 130, 134, 135-1, 136 КЗпП
України, ст. ст. 3,10,11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов -задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
матеріальну шкоду в розмірі - 41 366, 88
грн., завдану працівником під час
виконання трудових обов"язків та 414, 00
грн.- внесених судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів
з дня його проголошення до
апеляційного суду Кіровоградської
області, через суд першої інстанції.

Суддя Кіровського
О. В. Бершадська

районного суду

м.Кіровограда