У х в а л а

іменем україни

3 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.

суддів: Коротуна
В.М.,
Мостової Г.І.,

Касьяна
О.П.,
Штелик С.П.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом заступника
Рівненського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері в
інтересах держави в особі Міністерства
оборони України до концерну
«Військторгсервіс», ОСОБА_3, третя
особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним
договору купівлі-продажу нерухомого
майна, за касаційною скаргою
заступника Рівненського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері на рішення Шепетівського
міськрайонного суду Хмельницької
області від 19 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Хмельницької
області від 29 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року заступник
Рівненського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері в
інтересах держави в особі Міністерства
оборони України звернувся до суду з
указаним позовом, обґрунтовуючи вимоги
тим, що 22 квітня 2009 року між концерном
«Військторгсервіс» та ОСОБА_3
відбулися публічні торги з продажу
майна (нежитлове приміщення магазину)
по АДРЕСА_1.

Протоколом про хід публічних торгів
від 22 квітня 2009 року № 028-н зафіксовано
перемогу на публічних торгах з
реалізації вищевказаного нерухомого
майна ОСОБА_3 за ціновою пропозицією в
розмірі 22591 грн. 80 коп.

12 липня 2009 року між ОСОБА_3 та державою в
особі Міністерства оборони України в
особі філії «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
Концерну «Військторгсервіс» укладено
договір купівлі-продажу вказаного
нежилого приміщення.

Продавцем у даному договорі виступав
начальник філії «Управління торгівлі
Західного оперативного командування
Концерну «Військторгсервіс»
Свідерський Г.М., який діяв на підставі
дозволу начальника Головного
управління торгівлі Міністерства
оборони України Пукіра П.Н. від
12 листопада 2004 року, який у свою
чергу, був наділений повноваженнями на
відчуження нерухомого майна на
підставі довіреності Міністерства
оборони України від 04 жовтня 2004 року №
220/2071.

Вказану довіреність, яка надана Пукіру
П.Н., було скасовано окремим дорученням
Міністра оборони України від 12 лютого
2005 року.

Відповідно до п. 7.3 статуту майно
концерну перебуває в державній
власності і закріплене за ним на праві
господарського відання.

Пунктом 7.5 статуту встановлено, що
відчуження основних фондів концерну
здійснюється ним лише за попередньою
згодою органу управління майном
(Міністерством оборони України).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» Кабінет Міністрів України
визначає об'єкти управління державної
власності, стосовно яких виконує
функції з управління, а також об'єкти
управління державної власності,
повноваження з управління якими
передаються іншим суб'єктам
управління, визначеними цим законом.
Кабінет Міністрів України серед іншого
і визначає порядок відчуження та
списання об'єктів державної власності.

У силу ст. 7 цього Закону щодо
нерухомого та іншого окремого
індивідуально визначеного державного
майна Фонд державного майна України
дає дозвіл (погодження) на відчуження
державного майна у випадках,
встановлених законодавством.

Відповідно до п. 6 Порядку відчуження
об'єктів державної власності,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 06 червня
2007 року № 803 «Про затвердження Порядку
відчуження об'єктів державної
власності» відчуження майна
здійснюється безпосередньо суб'єктом
господарювання, на балансі якого
перебуває таке майно, лише після
надання на це згоди або дозволу
відповідного суб'єкта управління
майном, який є представником власника і
виконує його функції у межах,
визначених законодавчими актами.
Рішення про надання згоди на
відчуження нерухомого майна, а також
повітряних та морських суден, суден
внутрішнього плавання та рухомого
складу залізничного транспорту
приймається суб'єктами управління лише
за погодженням з Фондом державного
майна.

У зв'язку з вищевикладеним відчуження
майна, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, можливе лише за наявності
відповідного дозволу Міністерства
оборони України, погодженого з Фондом
державного майна України.

Такого дозволу Фонд не надавав.

Крім цього, 12 лютого 2005 року окремим
дорученням Міністр оборони України
скасував довіреність, надану Пукіру
П.Н. на право укладання договорів, і
остання була повернута до
адміністративного департаменту
Міністерства оборони України.

Враховуючи вказане, позивач просив
визнати недійсним договір
купівлі-продажу вказаного нерухомого
майна від 12 липня 2009 року, укладений між
ОСОБА_3 та концерном
«Військторгсервіс».

Рішенням Шепетівського міськрайонного
суду Хмельницької області від 19 лютого
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Хмельницької
області від 29 квітня 2014 року, у
задоволенні позову було відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
Рівненського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
просить скасувати ухвалені судові
рішення та справу передати на новий
розгляд, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права й неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Судами встановлено, що 22 квітня 2009 року
Рівненською міжрегіональною
універсальною товарно-майновою біржею
«Прайс» проведено аукціон з продажу
будівлі, площею 166,0 кв.м., що належить
концерну «Військторгсервіс» та
знаходиться по АДРЕСА_1. За наслідками
публічних торгів переможцем
визначений ОСОБА_3 за ціновою
пропозицією 22591 грн. 80 коп.

Між концерном «Військторгсервіс» в
особі начальника філії «Управління
торгівлі Західного оперативного
командування» Свідерського
Г.М., який діяв на підставі довіреності,
посвідченої приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 29 грудня 2008
року, зареєстрованої в реєстрі за № 8586
та громадянином ОСОБА_3 20 липня 2009 року
укладено договір купівлі-продажу, за
яким продавець зобов'язується передати
у власність покупцю нежитлову будівлю
(магазин), розташовану по АДРЕСА_1, а
покупець зобов'язується прийняти дану
будівлю і сплатити ціну відповідно до
умов, що зазначені в цьому договорі.

Судами встановлено, що спірне майно є
загальнодержавною власністю, що
перебуває на праві господарського
відання концерну «Військторгсервіс».

Судом першої інстанції встановлено, що
після відкликання 12 лютого 2005 року
Міністром оборони України Гриценком
А.С. довіреності на право укладання
договорів, генеральний директор
концерну «Військторгсервіс» Пукір П.Н.
не повідомив про це начальника філії
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування» концерну
«Військторгсервіс» Свідерського Г.М.
Крім того, 29 грудня 2009 року надав
довіреність, якою уповноважив
останнього укладати від імені концерну
«Військторгсервіс» договори щодо
відчуження належного концерну
будь-якого нерухомого майна та
представляти інтереси концерну у
будь-яких установах.

Враховуючи відсутність розпорядчого
акта Міністерства оборони України на
відчуження спірного майна та
погодження Фонду Державного майна
України на відчуження майна, суд першої
інстанції дійшов висновку, що
Свідерський Г.М. не мав необхідного
обсягу цивільної дієздатності на
укладення договору купівлі-продажу
спірного майна.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, дійшов
висновку, що ОСОБА_3 є добросовісним
набувачем, оскільки спірна будівля
була придбана ним за відплатним
договором на публічних торгах, він не
знав та не міг знати про відсутність
розпорядчого акта власника майна на
його відчуження, який був би погоджений
з Фондом державного майна України.

Крім цього, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, вважав, що прокурором
не надано доказів того, що прилюдні
торги, які відбулися 22 квітня 2009 року,
про що свідчить протокол про хід
публічних торгів № 028-н, проведені з
порушенням законодавства, і
Міністерством оборони України їх
результати не оспорювалися. Таким
чином, прокурор обрав не вірний спосіб
захисту прав.

Разом із тим такі висновки судів є
помилковими та такими, що не
узгоджуються з вимогами закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Судами встановлено, що спірне майно є
загальнодержавною власністю, що
перебуває на праві господарського
відання концерну «Військторгсервіс».

Відповідно до ст.ст. 387, 388 ЦК України
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним. Якщо майно за
відплатним договором придбане в оосби,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно:

було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;

1) було викрадено у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;

2) вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Відповідно до п. 21 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
спір про повернення майна, що виникає з
договірних відносин або відносин,
пов'язаних із застосуванням наслідків
недійсності правочину, підлягає
вирішенню відповідно до законодавства,
яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні
договірні відносини або відносини,
пов'язані із застосуванням наслідків
недійсності правочину, спір про
повернення майна власника підлягає
вирішенню за правилами ст.ст. 387, 388 ЦК
України.

Враховуючи те, що між сторонами у
справі наявні договірні
правовідносини, спір про недійсність
правочину необхідно вирішувати
відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 216 ЦК
України, а тому на спірні
правовідносини положення ст. ст. 387, 388
ЦК України (віндикація) не
розповсюджуються.Правильно
встановивши, що відбулося відкликання
12 лютого 2005 року Міністром
оборони України Гриценком А.С.
довіреності на право укладання
договорів, генеральний директор
концерну «Військторгсервіс» Пукір П.Н.
не повідомив про це начальника філії
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування» концерну
«Військторгсервіс»
Свідерського Г.М. та крім того, 29 грудня
2009 року надав довіреність, якою
уповноважив останнього укладати від
імені концерну «Військторгсервіс»
договори щодо відчуження належного
концерну будь-якого нерухомого майна
та представляти інтереси концерну у
будь-яких установах та враховуючи
відсутність розпорядчого акта
Міністерства оборони України на
відчуження спірного майна та
погодження Фонду Державного майна
України на відчуження майна, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що Свідерський Г.М. не мав
необхідного обсягу цивільної
дієздатності на укладення договору
купівлі-продажу спірного майна.

При цьому судом першої інстанції не
враховано, що стороною договору
купівлі-продажу від 12 липня 2009 року як
власник спірного об'єкту Свідерський
Г.М. не був, а діяв від імені Концерну
«Військторгсервіс», а тому
«віндикація» на спірні правовідносини
не розповсюджується.Відповідно до ч. 1
ст. 179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обгрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи і
підлягають встановленню при ухваленні
судового рішення.Таким чином, суд
першої інстанції фактично
встановлював обставини щодо
виникнення «віндикації», які не є
предметом доказування у цій справі, а
тому дійшов передчасного висновку про
відмову у задоволенні позову. Цих
недоліків не виправив і суд
апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судами порушено норми
матеріального та процесуального права,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості. Зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.Керуючись ст. ст.
336, 338 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника
Рівненського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
задовольнити.

Рішення Шепетівського міськрайонного
суду Хмельницької області від 19 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 29 квітня 2014
року скасувати, справу направити до
суду першої інстанції на новий судовий
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
В.М. Коротун

О.П. Касьян

Г.І. Мостова

С.П. Штелик