АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/7391/2014
інстанції - Кирилюк І.В.
Доповідач - Желепа
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А.,
Рубан С.М.

при секретарі Онищенко О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
10 квітня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до Приватного акціонерного
товариства «Всеукраїнська страхова
компанія», третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні позивача Товариство з
обмеженою відповідальністю «Автоклуб»
про визнання неправомірною відмови у
виплаті страхового відшкодування та
зобов'язання виплатити страхове
відшкодування, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
Приватного акціонерного товариства
«Всеукраїнська страхова компанія», в
якому просила визнати неправомірною
відмову у визнанні страхового випадку
та відмову у виплаті страхової виплати
та зобов'язати відповідача сплатити
позивачеві страхову виплату у
відповідності до умов договору № 48-11
від 20.04.2011 року.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначила, що 07.04.2011 року між
нею та відповідачем було укладено
договір добровільного страхування
наземного транспортного засобу, згідно
умов якого позивач сплатила страхові
внески, а відповідач зобов'язався
виплатити страхове відшкодування у
разі настання страхового випадку.
29.08.2012 року автомобіль «ВАЗ-217130»,
державний номер НОМЕР_1, що належить
позивачу та який було застраховано
відповідачем, під керуванням водія
ОСОБА_3 здійснив виїзд на зустрічну
смугу та, вдарившись у металевий
відбійник, отримав механічні
пошкодження. Відразу після ДТП позивач
повідомила про пригоду відповідача та
звернулась із заявою про виплату
страхового відшкодування. Проте,
відповідач у відповіді від 28.11.2012 року у
здійсненні такої виплати відмовив,
оскільки позивачем були порушені умови
договору страхування. Позивач вважає
таку відмову незаконною, просить
визнати відповідь відповідача
неправомірною та зобов'язати
останнього виплатити позивачу суму
страхового відшкодування.

Протокольною ухвалою Печерського
районного суду м. Києва від 20.01.2014 року,
відповідно до ст.ст. 35, 36 ЦПК України, до
участі у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні позивача
було залучено Товариство з обмеженою
відповідальністю «Автоклуб».

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 10.04.2014 року в задоволені
позову ОСОБА_1 до Приватного
акціонерного товариства
«Всеукраїнська страхова компанія»,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору на стороні
позивача Товариство з обмеженою
відповідальністю «Автоклуб» про
визнання неправомірною відмову у
виплаті страхового відшкодування та
зобов'язання виплатити страхове
відшкодування - відмовлено.

Не погодившись з таким та рішенням
суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,
в якій просила його скасувати.

В скарзі посилалася на те, що рішення є
незаконним та необґрунтованим.
Зазначила, що ухвалюючи рішення суд не
врахував норми ЦПК України, а саме ч. 2,3
статті 215, ч. 1,3 статті 213, ч.1,3,4, статті 214
та ч. 4, статті 212.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про
страхування», договір страхування - це
письмова угода між страхувальником і
страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 990 ЦК України
страховик здійснює страхову виплату
відповідно до умов договору на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника) або іншої особи,
визначеної договором, і страхового
акта (аварійного сертифіката).
Страховий акт (аварійний сертифікат)
складається страховиком або
уповноваженою ним особою у формі, що
встановлюється страховиком.

У ст. 991 ЦК України зазначено, що
страховик має право відмовитися від
здійснення страхової виплати у разі: 1)
навмисних дій страхувальника або
особи, на користь якої укладено договір
страхування, якщо вони були спрямовані
на настання страхового випадку, крім
дій, пов'язаних із виконанням ними
громадянського чи службового
обов'язку, вчинених у стані необхідної
оборони (без перевищення її меж), або
щодо захисту майна, життя, здоров'я,
честі, гідності та ділової репутації; 2)
вчинення страхувальником або особою,
на користь якої укладено договір
страхування, умисного злочину, що
призвів до страхового випадку; 3)
подання страхувальником завідомо
неправдивих відомостей про об'єкт
страхування або про факт настання
страхового випадку; 4) одержання
страхувальником повного відшкодування
збитків за договором майнового
страхування від особи, яка їх завдала; 5)
несвоєчасного повідомлення
страхувальником без поважних на те
причин про настання страхового випадку
або створення страховикові перешкод у
визначенні обставин, характеру та
розміру збитків; 6) наявності інших
підстав, встановлених законом.
Договором страхування можуть бути
передбачені також інші підстави для
відмови здійснити страхову виплату,
якщо це не суперечить закону. Рішення
страховика про відмову здійснити
страхову виплату повідомляється
страхувальникові у письмовій формі з
обґрунтуванням причин відмови.

Аналогічне положення закріплене у ст. 26
Закону України «Про страхування».

Судом встановлено, що 07.04.2011 року між
ПрАТ «Всеукраїнська страхова
компанія» (Страховик) та ОСОБА_1
(Страхувальник) було укладено договір
добровільного страхування ризиків,
пов'язаних з експлуатацією наземного
транспортного засобу № 48-11, згідно умов
якого було застраховано автомобіль
«ВАЗ-21713-120-01», державний номер НОМЕР_1.
Вигодонабувачем за договором є ТОВ
«Автоклуб». Період страхування 5 років
з 07.04.2011 року по 06.04.2016 року. Страхова
сума складає в період з 07.04.2011 року по
06.04.2012 року 82 800,00 грн. Франшиза за кожним
страховим випадком, крім викрадення,
становить 2,0%.

29.08.2012 року сталась
дорожньо-транспортна пригода за участю
застрахованого автомобіля «ВАЗ-217130»,
державний номер НОМЕР_1, що належить на
праві власності ОСОБА_1, згідно
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2, під
керуванням ОСОБА_3, який перевищив
встановлену швидкість та здійснив
виїзд на зустрічну смугу, чим порушив п.
2.3 та п. 12.1 Правил дорожнього руху, про
що свідчить довідка Відділення
державної автомобільної інспекції МВС
України від 02.10.2012 року (а. с. 51).

Внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди автомобіль «ВАЗ-217130»,
державний номер НОМЕР_1, зазнав
механічних пошкоджень, про що свідчить
довідка ВДАІ від 26.11.2012 року (а. с. 73).

30.08.2012 року ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ
«Всеукраїнська страхова компанія» із
письмовою заявою про подію на
транспорті, що має ознаки страхової (а.
с. 70).

Також 30.08.2012 року ОСОБА_3 повідомив про
подію на транспорті, що має ознаки
страхової, ТОВ «Автоклуб» (а. с. 71).

У протоколі про адміністративні
правопорушення від 29.08.2012 року серія ВТ1
№ 227033 зазначено, що ОСОБА_3 порушено п.
12.1 Правил дорожнього руху (а. с. 111).

Постановою Ємільчинського районного
суду Житомирської області від 01.10.2012
року встановлено, що ОСОБА_3 не вибрав
безпечної швидкості руху, внаслідок
чого не впорався з керуванням, виїхав
на зустрічну смугу руху та здійснив
наїзд на металевий відбійник, в
результаті чого автомобіль «ВАЗ-217130»,
державний номер НОМЕР_1, одержав
механічні пошкодження. Крім того,
вказаною постановою ОСОБА_3 визнано
винним у вчинені адміністративного
правопорушення, передбаченого ст. 124
Кодексу України про адміністративні
правопорушення (а. с. 11).

Відповідно до вимог ч. З ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Вказана ДТП сталася з вини водія
ОСОБА_3, який допустив порушення вимог
Правил дорожнього руху. Даний факт
знайшов своє підтвердження в судовому
засіданні та був підтверджений
письмовими доказами.

В результаті ДТП був пошкоджений
автомобіль «ВАЗ-217130», що належав на
праві власності позивачу ОСОБА_1

На момент ДТП пошкоджений автомобіль
було застраховано на підставі
укладеного між ПрАТ «Всеукраїнська
страхова компанія» та ОСОБА_1 договору
добровільного страхування ризиків,
пов'язаних з експлуатацією наземного
транспортного засобу № 48-11.
Вигодонабувачем за договором
страхування є ТОВ «Автоклуб». Період
страхування 5 років з 07.04.2011 року по
06.04.2016 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 свідомо здійснив виїзд на
зустрічну смугу руху з перетином
подвійної осьової лінії, внаслідок
чого його визнано винним у вчинені
дорожньо-транспортної пригоди, що
встановлено постановою суду, тобто
відмова ПрАТ «Всеукраїнська страхова
компанія» у виплаті страхового
відшкодування є обґрунтованою та
законною. Крім того суд взяв до уваги
те, що належних та допустимих доказів, в
розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на
підтвердження того, що виїзд на
зустрічну смугу руху був вимушеним,
отже, вина ОСОБА_3 у вчинені
дорожньо-транспортної пригоди
відсутня, ОСОБА_1 не надала.

Виходячи з наявних у справі та
досліджених судом першої інстанції
письмових доказів, вищенаведені
обставини, які суд вважав
встановленими є доведеними.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Згідно п. 1.21 договору вбачається, що
страховим випадком є передбачена
договором подія, яка фактично
відбулась, і з настанням якої виникає
обов'язок Страховика здійснити виплату
страхового відшкодування
Страхувальнику, Вигодонабувачу або їх
спадкоємцям.

Відповідно до пп. 3.1.1 п. 3.1 договору,
застрахованим є, зокрема, ризик ДТП -
пошкодження (знищення) застрахованого
ТЗ та/або додаткового обладнання, які
стались внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди під час
руху застрахованого ТЗ та/або
пересування іншого ТЗ.

Згідно пп. 4.2.7 п. 4.2 договору, не
підлягають відшкодуванню збитки
Страхувальника, що виникли внаслідок
скоєння Страхувальником
(Експлуатантом) дорожньо-транпсортної
пригоди внаслідок грубого порушення
Правил дорожнього руху, а саме,
перевищення встановлених обмежень
швидкості руху більше ніж на 20 км/год.,
виїзд на смугу зустрічного руху в
місцях, де такий виїзд заборонено.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що вказані умови
договору страхування не суперечать
вимогам Закону, та були погоджені
сторонами договору на стадії його
укладення.

Так, відповідно до довідки ДАІ про
дорожньо-транспортну пригоду № 9061904,
остання сталася внаслідок порушення
ОСОБА_3 Правил дорожнього руху, а саме - 1
- перевищення встановленої швидкості
та 2 - виїзд на смугу зустрічного руху
(а.с. 51).

Дані обставини підтверджуються також
постановою Ємільчинського районного
суду Житомирської області від 01.10.2012
року, якою встановлено, що «29.08.2012 року
біля 11 години 50 хвилин на 131 км. а/д
Київ-Ковель, ОСОБА_3 керуючи
автомобілем «ВАЗ-217130»,д/н НОМЕР_1, не
вибрав безпечної швидкості руху,
внаслідок чого не впорався з
керуванням, виїхав на зустрічну смугу
руху та здійснив наїзд на металевий
відбійник, в результаті чого отримав
механічні пошкодження» (а.с. 52).

Належних та допустимих доказів на
спростування зазначених обставин
позивачем ні до суду першої інстанції
ні до апеляційного суду подано не було.

Таким чином судом першої інстанції
були встановлені обставини, наявність
яких за умовами , укладеного сторонами
договору надавали право відповідачу
відмовити у відшкодуванні збитків, які
отримало застраховане майно, внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ухвалюючи рішення суд не врахував
норми ЦПК України, а саме ч. 2,3 статті 215,
ч. 1,3 статті 213, ч.1,3,4, статті 214 та ч. 4,
статті 212 за своїм змістом є лише
викладом нормативної бази та не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні.

Суд дав належну правову оцінку доказам,
які подавались сторонами, ухвалив
законне та обґрунтоване рішення.

Інших доводів апеляційна скарга не
містить.

Суд повно встановив обставини, що мають
значення для даної справи. Висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні. Доводи викладені в
апеляційній скарзі не спростовують
висновків суду.

Суд при винесенні рішення правильно
застосував норми матеріального та
процесуального права, а тому колегія
суддів відхиляє апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 10 квітня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів після набрання нею законної сили.

Головуючий:
Судді: