Номер провадження 2/228/307/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року
місто ДОКУЧАЄВСЬК

ДОКУЧАЄВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді СЄЛІНА Є.В.,

при секретарі - ПАНІХІНОЇ Г.С.,

з участю: позивачів - ОСОБА_1.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Докучаєвську Донецької області
цивільну справу № 2/228/307/2014 за позовом
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

05.06.2014р. із Волноваського районного
суду Донецької області за
територіальною підсудністю на адресу
Докучаєвського міського суду
Донецької області надійшли цивільні
справи № 2/228/307/2014 за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди та за №
2/228/308/2014 за позовною заявою в частині
позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної
шкоди, які на підставі ухвал судді від 06
червня 2014 року були прийняті до
провадження суду, а відповідно до
ухвали від 16 червня 2014 року вони були
об'єднані в одне провадження та
присвоєний їм спільний номер 2/228/307/2014.

Згідно позовних вимог, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
простять стягнути з ОСОБА_3 на їх
користь матеріальну шкоду з
врахуванням індексу інфляції у розмірі
183 000грн. та встановити ОСОБА_1
щомісячне пожиттєве утримання, як
матері-інваліду, у розмірі
середньомісячної заробітної плати
сина. В обґрунтування цієї вимоги
зазначають, що 28.10.2007р. в результаті
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталась з вини ОСОБА_3, що підтверджено
вироком суду, були заподіяні тілесні
пошкодження їх синові ОСОБА_4, які
спричинили його смерть. Сума понесених
витрат, у зв'язку з наданням медичної
допомоги, організацією поховання,
транспортними перевезеннями,
поминальними обідами, встановленням
надгробного пам'ятнику, а також
вартості наруги над ним з урахуванням
індексу інфляції становить 183 000грн.
Крім того, померлий був єдиним
годувальником, який забезпечував
проживання батьків-інвалідів.

В судовому засіданні позичка ОСОБА_1
уточнила, що у зв'язку з отриманням
довідки Головного управління
статистики у Донецькій області від
19.06.2014р. за № 13-24/879 щодо рівня індексу
інфляції у 2007-2014 роках та на підставі
даних зазначених у ній, розмір
матеріальної шкоди на момент розгляду
справи становить 193 000грн., яку просить
стягнути з відповідача. У
підтвердженні чого надала письмову
заяву, яка була зареєстрована в
канцелярії суду 26.06.2014р. за вх. № 3038/14-Вх.

Позивачка - ОСОБА_1. в судовому
засіданні підтримала позовні вимоги та
просила їх задовольнити, з підстав,
зазначених у поданому позові.

Позивач - ОСОБА_2. в судове засідання не
з'явився, зі слів ОСОБА_1 за станом свого
здоров'я він не має можливості прибути
до суду.

Відповідач - ОСОБА_3, будучи засуджений
за вироком Апеляційного суду Донецької
області за ч.2 ст.286 КК України до 4 років
позбавлення волі та на даний час
тимчасово перебуваючий в
Маріупольському слідчому ізолятору
УДПСУ в Донецькій області, в судове
засідання не з'явився, направивши на
адресу суду письмові пояснення, де
категорично заперечував проти
задоволення позову, посилаючись на те,
що всі понесенні витрати повинні бути
підтверджені відповідними
розрахунковими документами. Неявка
даної особи не перешкоджає розгляду
справи, оскільки відповідно до
матеріалів кримінальної справи за
обвинуваченням ОСОБА_3 за ч.2 ст.286 КК
України, частина яких була досліджена в
ході даного судового розгляду,
останній окрім направлених судом копій
позовних заяв, раніше отримував одну з
них (уточнену позовну заяву) з
відповідними доказами на її
обґрунтування, у тому числі і всі
розрахункові документи, про які
зазначає у своїх письмових поясненнях,
неодноразово висловлював свою позицію
з приводу цього позову, що відображено
в судових рішеннях, а тому суд має
можливість встановити обставини
справи за наявними доказами та
прийняти законне і справедливе рішення
за наслідками розгляду цієї справи.

Позивачка ОСОБА_1 не заперечувала проти
розгляду справи у відсутність її
чоловіка ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3

Вислухавши пояснення позивача,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню виходячи з наступних
підстав:

Судом установлено такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідач ОСОБА_3 - 28 жовтня 2007 року
близько о 01.00год., у темний час доби,
керуючи технічно справним автомобілем
«Москвіч - М-412 ИЭ 028», реєстраційний
номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_5, та
рухаючись на ділянці 176км. + 900м.
автодороги «Слов'янськ - Донецьк -
Маріуполь» в сторону м. Маріуполя з
пасажирами ОСОБА_4 і ОСОБА_6, порушивши
пункти 2.9 «а», 2.3 «в», 12.1 Правил
дорожнього руху України, здійснив
наїзд на напівпричіп ОДАЗ 9370,
реєстраційний номер НОМЕР_2 автомобіля
«КамАЗ» 5410, реєстраційний номер НОМЕР_3,
який стояв на узбіччі вищевказаної
автодороги. У результаті зіткнення
ОСОБА_4 отримав тяжкі тілесні
ушкодження, які знаходяться у прямому
причинному зв'язку з настанням його
смерті 31 жовтня 2007 року у Волноваській
центральній районній лікарні, а
пасажир ОСОБА_6 отримала ушкодження
середнього ступеню тяжкості.

Вироком Апеляційного суду Донецької
області від 14 листопада 2013 року, ОСОБА_3
визнано винним та засуджено за ч.2 ст.286
КК України до 4 років позбавлення волі з
позбавленням права керування
транспортними засобами на 3 роки, який в
цій частині набув законної сили.

Потерпілими у даній кримінальній
справі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 заявлявся цивільний позов до
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди.

Так, відповідно до вироку
Волноваського районного суду
Донецької області від 20 червня 2013 року,
стягнуто з ОСОБА_3 у рахунок
відшкодування моральної шкоди на
користь ОСОБА_1 - 50 000грн., ОСОБА_2 - 50
000грн., ОСОБА_7 - 25 000грн. Стягнуто з
ОСОБА_3 у рахунок відшкодування
матеріальної шкоди на користь ОСОБА_1
та ОСОБА_2 - 51 994грн. У задоволенні
позову ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про
відшкодування моральної шкоди
відмовлено за необґрунтованістю.

Як слідує з мотивувальної частини
цього вироку, цивільні позови
підлягають частковому задоволенню, а
саме в частині стягнення матеріальної
шкоди підлягають відшкодуванню
витрати на лікування та придбання
ліків - 154грн. /а.с. 23 т.4 кримінальної
справи/, ритуальні послуги, поховання,
поминальні обіди, пам'ятник /а.с. 22-23, 72-73,
75-78 т.4 кримінальної справи/, а всього на
загальну суму 51 994грн. Враховуючи
вимоги п. 17-1 Постанови ПВСУ № 4 від
31.03.1995р. «Про судову практику у справах
про відшкодування моральної
(нематеріальної) шкоди», суд вважає, що
потерпілим ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7
заподіяна і моральна шкода, пов'язана з
моральними стражданнями в результаті
загибелі близької людини - сина і брата
- ОСОБА_4, діями підсудного було
порушено їх психологічне благополуччя,
їм знадобилося прикладення додаткових
зусиль для організації свого життя без
загиблого, враховуючи при цьому
матеріальне становище підсудного, а
також вимоги розумності та
справедливості, тому заподіяну
потерпілим моральну шкоду суд оцінює
наступним чином: ОСОБА_1 - 50 000грн.,
ОСОБА_2 - 50 000грн., ОСОБА_7 - 25 000грн. У
задоволенні позову потерпілих ОСОБА_8,
ОСОБА_9 про відшкодування моральної
шкоди необхідно відмовити, так як у
відповідності з ч.2 ст.1168 ЦК України
моральна шкода, завдана смертю
фізичної особи, відшкодовується його
дружині, батькам, дітям, а також особам,
які проживали з нею однією сім'єю.
ОСОБА_8 і ОСОБА_9 є бабусею і дідусем
загиблого ОСОБА_4, з яким вони не
проживали однією сім'єю. У задоволенні
позовних вимог потерпілих ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 в частині стягнення щомісячних
виплат у розмірі середньомісячного
заробітку ОСОБА_4 необхідно відмовити,
так як у відповідності зі ст. 1200 ЦК
України право на відшкодування шкоди,
завданої смертю потерпілого, мають
особи, які перебували на його
утриманні, тоді як потерпілі
пенсійного віку не досягли, є
інвалідами третьої групи і в
матеріалах справи немає даних, що вони
перебували на його утриманні, даних про
розмір одержуваної ними пенсії і
заробітку ОСОБА_4 та ін. необхідних
даних немає.

Вироком Апеляційного суду Донецької
області від 14 листопада 2013 року, вирок
Волноваського районного суду
Донецької області від 20 червня 2013 року
щодо ОСОБА_3 зокрема в частині
цивільного позову про стягнення
матеріальних збитків скасовано.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 в рахунок погашення спричиненої
матеріальної шкоди - 23 444грн.

Як зазначено в мотивувальній частині
даного вироку, в суді апеляційної
інстанції засуджений ОСОБА_3 показав,
що не оспорює моральну шкоду та
матеріальні збитки в іншій частині.
Погоджується, що витрати на
виготовлення пам'ятника він повинен
відшкодувати, але вартість стандартних
гранітних пам'ятників в їх місцевості
на той час складала приблизно 6 тисяч
гривен, тому позов в частині витрат на
пам'ятник він визнає в сумі шести тисяч
гривень. Крім того, існує обряд
поминання, тому він згоден
відшкодувати збитки потерпілої
сторони в частині витрат на поминальні
обіди у сумі 3250 та 4000 гривень
відповідно. Між тим, суд першої
інстанції задовольняючи позов в
повному обсязі в частині витрат на
пам'ятник та на поминальні обіди, не
врахував тих обставин, що відповідно до
п. 24 роз'яснень, що містяться в
постанові Пленуму Верховного Суду
України № 6 від 27.03.1992р., з наступними
змінами, витрати на виготовлення
пам'ятників визначаються виходячи із
їх фактичної вартості, але не вище
граничної вартості стандартних
пам'ятників в даній місцевості, а також,
що накладні № 41 від 09.12.2007р. (а.с. 76 т. 4) та
№ 103 від 27.04.2008р. (а.с. 77 т.4) містять
тільки загальну суму витрат на
поминальні обіди, з якої не вбачається
чи включає ця сума алкогольні напої, а
тому суд невірно визначив розмір
матеріальних збитків. Оскільки,
засуджений визнав частково позовні
вимоги потерпілої ОСОБА_1 в частині
витрат на пам'ятник та на поминальні
обіди, згоден відшкодувати потерпілій
шість тисяч гривен витрат на пам'ятник
та витрати на поминальні обіди у
розмірі 3250грн. та 4000грн., тому колегія
суддів вважає, що підлягають
відшкодуванню потерпілій вказані
витрати в розмірі: шість тисяч гривен -
витрати на пам'ятник та 3250грн. та 4000грн.
- витрати на поминальні обіди, які
потрібно стягнути з засудженого ОСОБА_3
Оскільки суд першої інстанції стягнув
з ОСОБА_3 матеріальну шкоду на користь
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у сумі 51 994грн.,
засуджений оспорює позовні вимоги
тільки в частині витрат на пам'ятник та
на поминальні обіди в загальній сумі 41
800грн., тобто матеріальні збитки в
розмірі 10 194грн. засудженим визнані та
не оспорювалися в апеляції, а в частині
витрат на пам'ятник та на поминальні
обіди колегією суддів розмір
відшкодування змінений, в цій частині
ОСОБА_3 повинен відшкодувати
потерпілим 6000+3250+4000=13250грн., у такому
разі загальна сума матеріальної шкоди,
яку ОСОБА_3 повинен відшкодувати
потерпілим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 становить
10194+13250=23444грн. На підставі викладеного,
колегія суддів вважає, що апеляція
засудженого ОСОБА_3 підлягає
частковому задоволенню, а вирок суду
скасуванню у частині цивільного
позову, який підлягає частковому
задоволенню, ОСОБА_3 повинен
відшкодувати потерпілим ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 матеріальні збитки у сумі
23444грн., в іншій частині позовних вимог
про стягнення матеріальних збитків
відмовити.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справі від 06 березня 2014
року, вирок Волноваського районного
суду Донецької області від 20 червня 2013
року та вирок Апеляційного суду
Донецької області від 14 листопада 2013
року щодо ОСОБА_3 в частині вирішення
цивільного позову щодо стягнення з
нього на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2
завданої їм матеріальної шкоди
скасовано, а справу в цій частині
направлено на новий судовий розгляд у
порядку цивільного судочинства.

Підставою для прийняття такого рішення
виходячи з мотивувальної його частини
стало, що апеляційний суд в порушення
вимог ст. 334 КПК України 1960 року
належним чином не мотивував вирок в
частині зменшення розміру
відшкодування матеріальної шкоди на
користь потерпілих ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та
не врахував вимог ЦК України щодо
вирішення зазначених правовідносин,
виходячи з наступного. Так, апеляційний
суд у вироку вказав, що при обчисленні
суми відшкодування витрат на
виготовлення пам'ятників необхідно
виходити з їх фактичної вартості, але
не вище граничної вартості стандартних
пам'ятників в даній місцевості, а також
і про те, що накладні № 41 від 09.12.2007р.
(а.с. 76 т. 4) та № 103 від 27.04.2008р. (а.с. 77 т.4)
містять тільки загальну суму витрат на
поминальні обіди, з якої не вбачається
чи включає ця сума алкогольні напої.
При цьому, апеляційний суд, хоч і вказав
на необхідність врахування
зазначеного та встановлення
відповідних показників, проте не
з'ясував і не перевірив цих обставин та
зменшив розмір відшкодування
матеріальної шкоди, виходячи лише з
позиції ОСОБА_3 та його власного
обґрунтування грошових сум, а вирок
місцевого суду в частині вирішення
цивільного позову щодо стягнення
матеріальної шкоди скасував. Крім того,
під час судового розгляду справи
місцевим судом також зазначені
відповідні обставини належним чином не
з'ясовані та не були встановлені,
вимоги заявленого цивільного позову з
його уточненнями не перевірено і
мотивованого рішення не прийнято. За
таких обставин, вироки судів обох
інстанцій в частині вирішення
цивільного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2
щодо стягнення на їх користь завданої
злочином матеріальної шкоди є такими,
що не відповідають вимогам ст.ст. 328, 334
КПК України 1960 року. Отже, доводи
потерпілої в цій частині є
обґрунтованими і її скарга в їй частині
підлягає задоволенню.

Відокремлений з матеріалів
кримінальної справи цивільний позов в
частині позовних вимог ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування
матеріальної шкоди, а також позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування
шкоди, який за виключенням вимоги про
встановлення щомісячного пожиттєвого
утримання, як матері-інваліду, у
розмірі середньомісячної заробітної
плати померлого сина, за обставинами та
вимогами, є подібний з першим, є
предметом даного розгляду справи.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. в
результаті винних дій відповідача
ОСОБА_3, що встановлено вироком суду,
який в передбаченому законом порядку
набрав законної сили.

Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК
України, шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

При цьому, згідно пункту 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 27
березня 1992 року № 6 «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди»,
шкода, заподіяна особі і майну
громадянина або заподіяна майну
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи, а коли це було наслідком дії
джерела підвищеної небезпеки,
незалежно від наявності вини.

За частиною 5 статті 1187 ЦК України,
особа, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого.

Таким чином, законом не ставиться
можливість покладення
відповідальності за заподіяну
джерелом підвищеної небезпеки шкоду в
залежність від наявності вини
заповнювача. У даних правовідносинах
цивільна відповідальність
покладається на заподіювача шкоди
незалежно від вини.

Відповідно до частини 1 статті 1195 ЦК
України, фізична або юридична особа,
яка завдала шкоди каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я фізичній особі,
зобов'язана відшкодувати потерпілому
заробіток (дохід), втрачений ним
внаслідок втрати чи зменшення
професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

Згідно частини 1 статті 1202 ЦК України,
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю потерпілого, здійснюється
щомісячними платежами. За наявності
обставин, які мають істотне значення,
та з урахуванням матеріального
становища фізичної особи, яка завдала
шкоди, сума відшкодування може бути
виплачена одноразово, але не більш як
за три роки наперед.

За статтею 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Відповідно до частин 3, 4 статті 10 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених законом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджає про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

За статтею 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини 1 статті 58 та
частини 1 статті 64 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
… Письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяг із них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Згідно з роз'ясненнями, які викладені в
підпункті «в» пункту 19 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 6 від
27 березня 1992 року «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди»,
розмір витрат на ліки, лікування,
протезування (крім протезів із
дорогоцінних металів), предмети
догляду за потерпілим визначається на
підставі виданих лікарями рецептів,
довідок або рахунків про їх вартість.

У даному випадку, позивачі ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 просили стягнути витрати на
лікування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Згідно статті 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Тобто, доводячи свої вимоги про
відшкодування шкоди, завданої здоров'ю,
позивачі повинні були подати суду
докази, що підтверджують необхідність
лікування у зв'язку з отриманими в
результаті ДТП ушкодженнями
(призначення лікаря), та довести, яка
сума була витрачена у зв'язку з цим, а
саме надати суду довідки або рахунки
про вартість медичних препаратів.

Єдиним належним та допустимим доказом
на підтвердження витрат на лікування, є
надана Квитанція № 131 від 31 жовтня 2007
року, видана Безбалансовим відділенням
№ 2 філії «Відділення Промінвестбанку
в м. Волноваха Донецької області», яка
має всі необхідні реквізити та
завірена печаткою банківської
установи, згідно якої за послуги
Волноваської станції переливання
крові сплачено ОСОБА_4 - 154,01грн., які і
підлягають відшкодуванню.

Відповідно до статті 1201 ЦК України,
особа, яка завдала шкоди смертю
потерпілого, зобов'язана відшкодувати
особі, яка зробила необхідні витрати на
поховання та на спорудження
надгробного пам'ятника, ці витрати.

Стаття 2 Закону України «Про поховання
та похоронну справу» визначає
поховання померлого як комплекс
заходів та обрядових дій, які
здійснюються з моменту смерті людини
до поміщення труни з тілом або урни з
прахом у могилу або колумбарну нішу,
облаштування та утримання місця
поховання відповідно до звичаїв та
традицій, що не суперечать
законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових
дій розуміється, зокрема, організація
поховання померлого і проведення у
зв'язку з цим ритуальних послуг
відповідно до місцевих умов.

Тобто, виходячи із визначення поняття
поховання відповідно до закону до
таких витрат можна віднести ті, які
здійснюються з моменту смерті людини
до поміщення труни з тілом у могилу.

Отже, витрати на проведення
поминальних обідів, які проводяться
після поховання, не відносяться до
витрат на поховання, відшкодувати які
зобов'язаний заповідач шкоди
відповідно до статті 1201 ЦК України, а
відтак стягненню не підлягають.

Коментована стаття встановлює
обов'язок особи, відповідальної за
завдання шкоди смертю потерпілого,
відшкодувати витрати на поховання
такої особи та на спорудження
надгробного пам'ятника. Поняття
поховання надається Законом України
«Про поховання та похоронну справу»
(ст. 1). Оплату витрат на поховання
(зокрема, оплату ритуальних послуг)
можуть здійснювати не тільки особи,
перелічені у ст. 1200 даного Кодексу, але
і будь-які інші сторонні особи (фізичні
або юридичні).

Відповідно до пункту 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 6 від
27 березня 1992 року «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди»,
вимоги про відшкодування витрат на
поховання можуть пред'являтися
будь-якими особами, навіть сторонніми
до потерпілого, які ці витрати фактично
понесли. Коментована стаття говорить
саме про необхідні витрати на
поховання. ЦК не містить переліку
необхідних витрат. У житті до
необхідних витрат відносяться витрати
на поховання, оплату вінків від
близьких родичів, огорожу, пам'ятник
тощо. Витрати на спорудження
надгробного пам'ятника визначається
виходячи із його фактичної вартості,
але не вище граничної вартості
стандартних пам'ятників у даній
місцевості (п. 24 постанови ПВСУ «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди»). Витрати на поховання не будуть
покладатися на заповідача шкоди в разі,
якщо відповідно до законодавства такі
витрати відшкодовуються державою.

Згідно наданих доказів витрати на
поховання становлять 10 040грн., які
складаються з наступного:

- ритуальні послуги у розмірі 800грн., що
підтверджується Квитанцією до
прибуткового касового ордера № 174 від 01
листопада 2007 року /а.с. 22 т.4/;

- труна, хрест, табличка, вінок, хустки,
рушники, покривало та інші поховальні
речі, всього на загальну суму 3 260грн., що
підтверджується Накладною б/н від 01
листопада 2007 року, виданою СПД-ФО
ОСОБА_12 /а.с. 73 т.4/;

- одяг для померлого, хустки, рушники,
тюль та інші поховальні речі, всього на
загальну суму 2 255грн., що
підтверджується Накладною б/н від 01
листопада 2007 року, виданою СПД-ФО
ОСОБА_13 /а.с. 73 т.4/;

- транспортні послуги у розмірі 500грн,
що підтверджується Товарним чеком № 408
від 01 листопада 2007 року, виданим ФОП
ОСОБА_14 /а.с. 75 т.4/;

- транспортні послуги у розмірі 1 275грн,
що підтверджується Товарним чеком № 417
від 02 листопада 2007 року, виданим ФОП
ОСОБА_14 /а.с. 75 т.4/;

- транспортні послуги у розмірі 800грн,
що підтверджується Накладною № 309 від 02
листопада 2007 року, виданою ФОП ОСОБА_15
/а.с. 72 т.4/;

- траурні корзинки із живих квітів у
розмірі 1 150грн., що підтверджується
Накладною б/н від 02 листопада 2007 року,
виданою СПД-ФО ОСОБА_16 /а.с. 72 т.4/.

Дана сума у розмірі 10 040грн. і підлягає
відшкодуванню.

Крім цього, відповідно до статті 1201 ЦК
України, особа, яка завдала шкоди
смертю потерпілого, зобов'язана
відшкодувати особі, яка зробила
необхідні витрати на поховання та на
спорудження надгробного пам'ятника, ці
витрати.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 6 від 27 березня 1992 року
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди», із подальшими
змінами, вказано, що витрати на
виготовлення пам'ятників і огорож
визначаються, виходячи з їх фактичної
вартості, але не вище граничної
вартості стандартних пам'ятників і
огорож в даній місцевості.

Постановою правління Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України «Про витрати на
поховання та пов'язані з цим ритуальні
послуги у разі смерті потерпілого від
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання» № 45 від 03
жовтня 2008 року, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 28 жовтня
2008 року № 1040/15731, визначені граничні
розміри вартості послуг по похованню,
вартості стандартних пам'ятників і
огорож на території України.

В обґрунтування своїх позовних вимог
про відшкодування витрат на
встановлення надгробного пам'ятнику,
позивачі надали Накладну б/н від 06
жовтня 2008 року, видану СПД ОСОБА_17 на
суму 27 300грн. /а.с. 78 т.4/ та Товарний чек
№ 123 від 20 серпня 2008 року, виданий ФОП
ОСОБА_14 /а.с. 78 т.4/.

Виходячи із того, що витрати на
спорудження пам'ятника позивачами
реально були понесені 06 жовтня 2008 року
і документально підтверджені, суд
приходить до висновку про часткове
задоволення позовних вимог в частині
відшкодування витрат пов'язаних із
виготовленням та встановленням
пам'ятника.

При цьому, суд вважає за можливе
застосувати до вказаних правовідносин
граничні розміри вартості послуг по
похованню, вартості стандартних
пам'ятників і огорож, визначених в
зазначеній Постанові для Донецької
області.

Згідно з даною Постановою вартість
стандартних пам'ятників і огорож в
Донецькій області складає 3 700грн.

Виходячи з наведеного, з відповідача на
користь позивачів у відповідності до
вимог статті 1201 ЦК України, належить
стягнути витрати на спорудження
надгробного пам'ятника у розмірі 3
700грн.

Отже, загальна сума матеріальної шкоди,
яка підлягає стягненню з відповідача
на користь позивачів складає 13 894,01грн.
(154,01грн./витрати на лікування + 10
040грн./витрати на поховання + 3
700грн./витрати на спорудження
надгробного пам'ятника).

Інші долучені до позову документи, а
саме довідки на пожертвування /а.с. 26-27
т.4/, квитанції про сплату витрат на
оформлення спадщини, перереєстрацію та
реєстрацію прав власності на спадкове
майно /а.с. 34-35, 37-40 т.4/, квитанції про
відкриття банківського рахунку,
здійснення банківських перерахувань
за договорами, послугами та видачу
різного роду документів, на переважній
більшості з яких відсутня позначка
щодо їх конкретного призначення /а.с. 36,
41-55 т.4/, фіскальні чеки на придбання
бензину, на купівлю пасажирських
квитків на автобус, маршрутне таксі,
трамвай та тролейбус без зазначення
ПІБ особи, якій вони видавались, на
переважній більшості з яких відсутня
дата видачі, а на наявних ця видача
здійснена вже після поховання
потерпілого /а.с. 60-69 т.4/, а також проїзні
документи на залізничний транспорт
/а.с. 70 т.4/, не є належними та допустимими
доказами у даній справі, оскільки не
містять фактичних даних, на підставі
яких суд може встановити наявність
обставин, що обґрунтовують вимоги
позивачів.

Крім цього, суд вважає, що у задоволенні
позовних вимог стосовно витрат
пов'язаних з поминальним обідом 6 500грн.
згідно Накладної № 41 від 09 грудня 2007
року, виданої СПД-ФО ОСОБА_18 /а.с. 76 т.4/, 8
000грн. згідно Накладної № 103 від 27
квітня 2008 року, виданої СПД-ФО ОСОБА_18
/а.с. 77 т.4/, та витрат пов'язаних з
придбанням хлібних виробів, печива,
цукерок і інших продуктів харчування
та напоїв /а.с. 76, 79-82 т.4/, необхідно
відмовити, виходячи з вимог статті 1201
ЦК України, оскільки виходячи із
визначення поняття поховання
відповідно до закону до таких витрат
можна віднести ті, які здійснюються з
моменту смерті людини до поміщення
труни з тілом у могилу.

Отже, витрати на проведення
поминальних обідів, які проводяться
після поховання (а саме поминальні
обіди на 9 днів, 40 днів та роковини), не
відносяться до витрат на поховання,
відшкодувати які зобов'язаний
заподіював шкоди відповідно до статті
1201 ЦК України, а відтак стягненню не
підлягають.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно пункту 4 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішення спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки», положення
статті 625 ЦК не застосовуються до
відносин з відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки, оскільки відшкодування
шкоди є відповідальністю, а не грошовим
зобов'язанням, яке виникає з договірних
зобов'язань.

Виходячи з цього, вимога про
відшкодування шкоди з урахуванням
індексу інфляції, не ґрунтується на
вимогах закону, а тому не підлягає
задоволенню.

Відповідно до статті 1200 ЦК України, у
разі смерті потерпілого право на
відшкодування шкоди мають
непрацездатні особи, які були на його
утриманні або мали на день його смерті
право на одержання від нього утримання,
а також дитина потерпілого, народжена
після його смерті. Шкода
відшкодовується: 1) дитині - до
досягнення нею вісімнадцяти років
(учню, студенту - до закінчення
навчання, але не більш як до досягнення
ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові,
дружині, батькам (усиновлювачам), які
досягли пенсійного віку, встановленого
законом, - довічно; 3) інвалідам - на
строк їх інвалідності; 4) одному з
батьків (усиновлювачів) або другому з
подружжя чи іншому членові сім'ї
незалежно від віку і працездатності,
якщо вони не працюють і здійснюють
догляд за: дітьми, братами, сестрами,
внуками померлого, - до досягнення ними
чотирнадцяти років; 5) іншим
непрацездатним особам, які були на
утриманні потерпілого, - протягом п'яти
років після його смерті. Особам,
визначеним у пунктах 1-5 частини першої
цієї статті, шкода відшкодовується у
розмірі середньомісячного заробітку
(доходу) потерпілого з вирахуванням
частки, яка припадала на нього самого
та працездатних осіб, які перебували на
його утриманні, але не мають права на
відшкодування шкоди. До складу доходів
потерпілого також включаються пенсія,
суми, що належали йому за договором
довічного утримання (догляду), та інші
аналогічні виплати, які він одержував.
Особам, які втратили годувальника,
шкода відшкодовується в повному обсязі
без урахування пенсії, призначеної їм
внаслідок втрати годувальника, та
інших доходів. Розмір відшкодування,
обчислений для кожного з осіб, які
мають право на відшкодування шкоди,
завданої смертю годувальника, не
підлягає подальшому перерахункові,
крім таких випадків: народження дитини,
зачатої за життя і народженої після
смерті годувальника; призначення
(припинення) виплати відшкодування
особам, що здійснюють догляд за дітьми,
братами, сестрами, внуками померлого.
Розмір відшкодування може бути
збільшений законом.

Згідно пункту 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року № 6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди», при вирішенні
позовів про відшкодування шкоди,
заподіяної втратою годувальника, слід
мати на увазі, що право на
відшкодування такої шкоди мають
непрацездатні особи, які перебували на
утриманні померлого, незалежно від
родинних зв'язків, або мали на день його
смерті право на одержання від нього
утримання. До непрацездатних
утриманців потерпілого, які мають
право на відшкодування шкоди, належать:
особи, які є інвалідами; один із батьків
або дружина (чоловік) померлого чи
інший член його сім'ї, якщо він не
працює й доглядає дітей, братів, сестер,
онуків померлого, які не досягли
восьмирічного віку.

Як вбачається з копії Трудової книжки
за серією НОМЕР_4, виданої 12 липня 2000
року Професійно-технічним училищем №
142 м. Волновахи та Витягу з наказу № 17-к
від 10 січня 2006 року, померлий ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, з 10 січня 2006
року призначений на посаду головного
спеціаліста Мар*їнського міжрайонного
відділу з контролю за використанням та
охороною земель в Донецькій області, з
посадовим окладом 280грн. на місяць
згідно штатного розпису, з присвоєнням
13 рангу VI категорії посад державних
службовців, а в подальшому на підставі
наказу № 75-к від 03 вересня 2007 року
переведений на посаду головного
спеціаліста відділу організації
контролю за використанням земель на
період непрацездатності основного
працівника. 31 жовтня 2007 року, згідно
наказу № 105-к, припинено дію трудового
договору у зв'язку зі смертю /а.с. 148-149, 155
т.1/.

Отже, до дня смерті потерпілий ОСОБА_4
працював головним спеціалістом
відділу організації контролю за
використанням земель Управління з
контролю за використанням та охороною
земель в Донецькій області. Інформація
щодо його заробітку на зазначений
період часу відсутня.

Як вже було зазначено вище, вироком
Волноваського районного суду
Донецької області від 20 червня 2013 року,
у задоволенні позовних вимог
потерпілим ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в
частині стягнення щомісячних виплат у
розмірі середньомісячного заробітку
ОСОБА_4 було відмовлено, оскільки у
відповідності зі ст. 1200 ЦК України
право на відшкодування шкоди, завданої
смертю потерпілого, мають особи, які
перебували на його утриманні, тоді як
потерпілі пенсійного віку не досягли, є
інвалідами третьої групи і в
матеріалах справи немає даних, що вони
перебували на його утриманні, даних про
розмір одержуваної ними пенсії і
заробітку ОСОБА_4 та ін. необхідних
даних немає.

Дане судове рішення в цій частині
набуло законної сили.

Не усунувши вказані обставини, які
стали підставою для відмови у
задоволенні позову в цій частині,
ОСОБА_1 наново 09.04.2014р. звернулась до
суду із вимогою щодо встановлення
щомісячного пожиттєвого утримання, як
матері-інваліду, у розмірі
середньомісячної заробітної плати
померлого сина, необґрунтувавши дану
вимогу та ненадавши на її
підтвердження жодного доказу.

Відповідно до частини 2 стиатті 27 ЦПК
України, особи, які беруть участь у
справі позовного провадження, для
підтвердження своїх вимог або
заперечень зобов'язані подати усі
наявні у них докази до або під час
попереднього судового засідання, а
якщо попереднє судове засідання у
справі не проводиться - до початку
розгляду справи по суті. При цьому, як
зазначено у частині 3 цієї ж статті,
особи, які беруть участь у справі,
зобов'язані добросовісно здійснювати
свої процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Дану норму закону, суд на виконання
частини 4 статті 10 ЦПК України,
роз'яснював сторонам, як у направленій
копії ухвали суду від 06.06.2014р. про
прийняття справи до провадження суду,
так і під час початкової стадії
судового її розгляду, що зафіксовано у
відповідному журналі судового
засідання.

Положення частини 2 статті 27 ЦПК
України щодо строків подання сторонами
спору доказів у справі визнано
конституційним згідно з рішенням
Конституційного Суду України № 17-рп/2011
від 13.12.2011р.

Як зазначив останній в своєму рішенні,
у процесуальних кодексах, зокрема і у
Цивільному процесуальному кодексі
України, лише скорочено строки
здійснення окремих процесуальних дій,
а змісту та обсягу конституційного
права на судовий захист і доступ до
правосуддя не звужено. Наведені зміни
не унеможливлюють ефективного
розгляду судових справ, тому не
суперечать Конституції України.

Не дивлячись на це, позивачка ОСОБА_1 на
підтвердження своїх позовних вимог
щодо встановлення щомісячного
пожиттєвого утримання, як
матері-інваліду, у розмірі
середньомісячної заробітної плати
померлого сина, не надала жодного
належного та допустимого доказу, який
би свідчив, що вона є особою віднесеною
до окремо-визначеної соціальної групи,
знаходилась на утриманні у сина, або
мала на день його смерті право на
одержання від нього утримання, а також
про розмір заробітку (доходу) її та
потерпілого сина.

Слід зазначити, що надана довідка за
підписом Голови громадського
квартального комітету Липової В.В. від
19 березня 2014 року, підпис якої
засвідчено печаткою та підписом
посадової особи Волноваської міської
ради Донецької області, не є належним
документом, який може засвідчити факт
знаходження особи на утриманні,
оскільки зокрема даний документ
виданий на думку суду не належним
органом, та не має вихідних даних, які
можуть підтвердити дану обставину.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті
256 ЦПК України, суд розглядає справи про
встановлення факту перебування
фізичної особи на утриманні.

Згідно пункту 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 5 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про встановлення фактів, що
мають юридичне значення», судам
необхідно мати на увазі, що
встановлення факту перебування особи
на утриманні померлого має значення
для одержання спадщини, призначення
пенсії або відшкодування шкоди, якщо
допомога, яка надавалась, була для
заявника постійним і основним джерелом
засобів до існування. Одержання
заявником заробітку, пенсії, стипендії,
інших доходів не є підставою для
відмови у встановленні факту
перебування на утриманні, коли суд
встановить, що основним і постійним
джерелом засобів до існування була для
заявника допомога з боку особи, яка
надавала йому утримання. Видана
відповідним органом довідка про те, що
за його даними особа не перебувала на
утриманні померлого, не виключає
можливості встановлення в судовому
порядку факту перебування на
утриманні. Така довідка оцінюється
судом за правилами ст. 62 ЦПК. При
вирішенні заяв про встановлення факту
перебування на утриманні необхідно
враховувати, що: - за загальним правилом
право на пенсію в разі смерті
годувальника мають непрацездатні
члени сім'ї годувальника, які були на
його утриманні (ст. 37 Закону України
"Про пенсійне забезпечення"); - для
встановлення факту перебування на
утриманні з метою оформлення права на
спадщину необхідно, щоб утриманець був
непрацездатним на день смерті
спадкодавця і перебував на утриманні
останнього незалежно від родинних чи
шлюбних відносин з ним (ст. 531
Цивільного кодексу України (ЦК)) не
менше одного року; - для встановлення
факту перебування на утриманні при
відшкодуванні шкоди в разі втрати
годувальника не має значення чи
знаходився непрацездатний утриманець
в родинних чи шлюбних відносинах з
годувальником (статті 456, 457, 461 ЦК).

Отже, єдиним належним документом який
може засвідчити факт знаходження особи
на утриманні, є рішення суду з цього
приводу, яке позивачем не надано.

За таких обставин, підстав для
задоволення позову в цій частині, суд
не вбачає.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 5 Закону
України «Про судовий збір», від сплати
судового збору звільняються позивачі
за подання позовів про відшкодування
шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, а також смертю
фізичної особи.

Відповідно до частини 3 статті 88 ЦПК
України, якщо позивача, на користь
якого ухвалено рішення, звільнено від
сплати судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при
зверненні до суду звільнені від сплати
судового збору згідно Закону України
«Про судовий збір».

Відповідно до пункту 12 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 2 від
12 червня 2009 року «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції», визначаючи
розмір судового збору, суди повинні
мати на увазі, що заяви, в яких
порушується питання про одночасне
вирішення майнового і немайнового
спорів, оплачуються судовим збором за
ставками, встановленими для позовів
майнового характеру, і ставками для
вимог немайнового характеру.

Згідно частин 1, 2 статті 4 Закону
України «Про судовий збір», судовий
збір справляється у відповідному
розмірі від мінімальної заробітної
плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду, - у
відсотковому співвідношенні до ціни
позову та у фіксованому розмірі. За
подання до суду позовної заяви
майнового характеру ставка судового
збору становить 1 відсоток ціни позову,
але не менше 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати та не більше 3
розмірів мінімальної заробітної плати.

Ціна позову визначена у розмірі 183
000грн., один відсоток від цієї суми
становить 1 830грн.

Позов був заявлений у сумі 183 000грн., а
задоволений на 13 894,01грн. і судові
витрати склали 1 830грн., то ці витрати
розподіляються у такий спосіб: 183 000грн.
: 13 894,01грн. = 1 830грн. : 13,17 = 138,95грн.
Оскільки рішення постановлене у цій
частині проти відповідача, то він і
сплачує дану суму (138,95грн.) в дохід
держави.

Позов в частині відшкодування
моральної шкоди був вирішений вироком
Волноваського районного суду
Донецької області від 20 червня 2013 року,
який в цій частині набув законної сили,
а тому не є предметом даного судового
розгляду.

Керуючись ст.ст. 10, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, на підставі ст.ст. 1187, 1195, 1200-1202
ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 у рахунок відшкодування
матеріальної шкоди у розмірі 13 894,01грн.

В іншій частині позовних вимог
позивачам відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір у розмірі 138,95грн.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Донецької області
через Докучаєвський міський суд шляхом
подачі протягом десяти днів з дня його
проголошення апеляційної скарги.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя