Справа № 522/6040/13-ц
Провадження № 2/522/3747/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Кравчук Т.С.,

при секретарі Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом Департаменту комунальної
власності Одеської міської ради до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про визнання
недійсним договору купівлі-продажу та
витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просить суд визнати недійсним
договір купівлі-продажу від 17.02.2010 р.,
укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1
на нежитлове приміщення підвалу, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1,
нотаріально посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований в реєстрі за №1661;
витребувати від ОСОБА_1 нежитлове
приміщення підвалу, що розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, та передати зазначене
приміщення Департаменту комунальної
власності Одеської міської ради;
усунути перешкоди у користуванні
нежитловим приміщенням підвалу,
загальною площею 72, 7 кв.м., що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1, шляхом
виселення ОСОБА_1; також просить
стягнути з відповідача витрати
пов'язані зі сплатою судового збору.

В судове засідання представник
позивача позов підтримав в повному
обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилися, про час та місце
проведення судового засідання
повідомлялися належним чином, про
причини неявки суду не повідомили.

Представник ОСОБА_1 в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував та надав відповідні
пояснення.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає
позов не обґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на
підстави рішення Приморського
районного суду м.Одеси від 09.07.2009 р.
(справа №2-8549/09), яке вступило в законну
силу 20.07.2009 р., придбали право власності
на нежитлове приміщення підвалу, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Право
власності за ОСОБА_2 зареєстроване в КП
«Одеське МБТІ та РОН» у книзі 94неж на
стор.72 номер запису 433; реєстраційний
29624149.

17.02.2010 р. ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали
договір купівлі-продажу ОСОБА_1 на
нежитлове приміщення підвалу, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1,
нотаріально посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований в реєстрі за №1661.
ОСОБА_1 зареєстрував зареєстроване в КП
«Одеське МБТІ та РОН» у відповідному
реєстрі своє право власності на підвал
23.02.2010 р. за реєстровим №25390840.

24.06.2011 р. ухвалою суду у зв'язку з
нововиявленими обставинами рішення
Приморського районного суду м.Одеси
від 09.07.2009 р. було скасовано та в
подальшому позов залишено без
розгляду.

У грудні 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулися до Приморського районного
суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, в якому зазначали, що
17.02.2010 р. вони з порушенням вимог
законодавства України уклали з
останнім нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу допоміжного
приміщення (підвалу), загальною площею
79,5 кв.м., розташованого під нежитловим
приміщення площею 153, 8 кв.м. в АДРЕСА_1.
ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним та визнання права власності.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 26.03.2013 р. у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1
задоволено. Визнано дійсним договір
купівлі-продажу допоміжного
приміщення (підвалу), загальною площею
79, 5 кв.м., розташованого під нежитловим
приміщенням площею 153, 8 кв.м., в АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із
ОСОБА_1 та визнано право власності на
спірне підвальне приміщення за ОСОБА_1

26.06.2013 р. рішенням апеляційного суду
Одеської області задоволено
апеляційну скаргу Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради та скасовано рішення
Приморського районного суду м.Одеси
від 26.03.2013 р. у частини задоволення
зустрічного позову ОСОБА_1; відмовлено
у задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, Департаменту
комунальної власності одеської
міської ради, третя особа: Одеська
міська рада про визнання договору
купівлі-продажу дійсним, визнання
права власності на допоміжне
приміщення; в іншої частини рішення
першої інстанції залишено без змін.

18.02.2010 р. виконавчим комітетом Одеської
міської ради видано свідоцтво про
право власності на нежитлове
приміщення підвалу №501, яке посвідчує,
що об'єкт, якій розташований за адресою:
АДРЕСА_1, в цілому належить
територіальній громаді міста Одеси, в
особі Одеської міської ради, на праві
комунальної власності. Свідоцтво
видане на підставі рішення виконавчого
комітету Одеської міської ради від
25.11.2009 №1172. Право власності за
територіальною громадою зареєстроване
в КП «Одеське МБТІ та РОН» у книзі 12ог
на стор.67 номер запису 433; реєстраційний
33325148.

Позивач зазначає у позови, що оскільки
первісне відчуження спірного об'єкту
здійснилось шляхом реєстрації права
власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на
підставі рішення суду, яке скасоване на
даний час, як наслідок, наступні угоди
купівлі-продажу здійснилися на
підставі незаконною угоди, та
відповідно до ст.ст.203, 215 Цивільного
кодексу України. Позивач також щодо
визнання договору купівлі-продажу
недійсним посилається на вимоги ст.228
Цивільного кодексу України та вважає,
що є всі підстави для витребування
нерухомого майна у ОСОБА_1 керуючись
ст.388 Цивільного кодексу України.

Заперечуючи проти задоволення позову
представник відповідача ОСОБА_1 просив
застосувати наслідки пропуску строку
позивачем позовної давності, оскільки
про укладення оспорюваного договору
купівлі-продажу позивач мав знати ще
23.02.2010 р., тобто з моменту реєстрації
договору у реєстрі КП «Одеське МБТІ та
РОН», а з позовом до суду звернувся лише
11.03.2013 р., тобто поза межами трирічного
строку. Окрім того, вважає, що до
положення ст.228 Цивільного кодексу
України не розповсюджуються на
правовідносини, які виниклі укладанням
договору, а також не має підстав для
витребування майна на підставі ст.388
Цивільного кодексу України.

Положеннями ст. 1 Закону України „Про
місцеве самоврядування в Україні"
визначено, зокрема, що представницьким
органом місцевого самоврядування є
виборний орган (рада), який складається
з депутатів і відповідно до закону
наділяється правом представляти
інтереси територіальної громади і
приймати від її імені рішення;
виконавчими органами рад є органи, які
відповідно до Конституції України та
цього Закону створюються сільськими,
селищними, міськими, районними в містах
(у разі їх створення) радами для
здійснення виконавчих функцій і
повноважень місцевого самоврядування
у межах, визначених цим та іншими
законами.

Згідно п. 3 ст. 10 Закону України „Про
місцеве самоврядування в Україні"
представницькі органи місцевого
самоврядування, сільські, селищні,
міські голови, виконавчі органи
місцевого самоврядування діють за
принципом розподілу повноважень у
порядку і межах, визначених цим та
іншими законами.

Згідно п. 2 ст. 54 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні",
відділи, управління та інші виконавчі
органи ради є підзвітними і
підконтрольними раді, яка їх утворила,
підпорядкованими її виконавчому
комітету, сільському, селищному,
міському голові.

У відповідно до Положення про
Представництво по управлінню
комунальною власністю Одеської
міської ради, затвердженого рішенням
Одеської міської ради №20-V від 27.06.2006
року, у компетенцію Представництва по
управлінню комунальною власністю
Одеської міської ради входять питання
з управління майном територіальної
громади м. Одеси.

Згідно з Рішенням Одеської міської
ради від 31.01.2011 року «Про затвердження
виконавчих органів, загальної
чисельності апарату Одеської міської
ради» найменування Представництва
було змінено на департамент
комунальної власності Одеської
міської ради.

Відповідно до Положення «Про
департамент комунальної власності
Одеської міської ради», яке
затверджено рішенням Одеської міської
ради від 28.02.2011 року №384-VI департамент
комунальної власності Одеської
міської ради є правонаступником
представництва по управлінню
комунальною власністю Одеської
міської ради.

У відповідності із п.1.3., п.3.2.1 Статуту
комунального підприємства «Одеське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації об'єктів нерухомості», що
затверджений рішенням Одеської
міської ради від 25.12.2008 №3807-V,
засновником МБТІ та відповідно органом
його управління є Одеська міська рада.

Виходячи з наведеного, органом
управління, як департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради так і КП «Одеське МБТІ та
РОН» на момент реєстрації права
власності за ОСОБА_1 23.02.2010 р., є Одеська
міська рада, а тому звернення з позовом
департаменту до суду 11.03.2013 р. відбулося
поза межами трирічного строку позовної
давності.

Як наголошує ч. 1 ст. 72 ЦПК України, право
на вчинення процесуальної дії
втрачається із закінченням строку,
встановленого законом або судом.

Згідно ч.1 ст. 73 ЦПК України, суд
поновлює або продовжує строк,
встановлений відповідно законом або
судом, за клопотанням сторони або іншої
особи у разі його пропущення з поважних
причин.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Отже, позивач знехтував вимогами
діючого законодавства щодо строків
позовної давності, не надав до суду
клопотання про його поновлення, не
вказав поважні причини його пропуску,
що згідно до ст.267 Цивільного кодексу
України є підставою для відмови у
позові.

Оскільки оспорюваний договір був
укладений 17.02.2010 р., а ухвалою
Приморського районного суду м. Одеси
від 24.06.2011р. рішення від 09.07.2009 р. було
скасовано та провадження по справі за
позовом ОСОБА_2 залишено без розгляду,
суд робить висновок про законність
відчуження ОСОБА_2 нежилого приміщення
підвалу по АДРЕСА_1.

Право власності відповідача ОСОБА_1,
набуте на підставі зазначеного
договору було у встановленому законом
порядку зареєстровано в комунальному
підприємстві «Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості».

Згідно пункту 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними",
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом. У
разі якщо під час розгляду спору про
визнання правочину недійсним як
оспорюваного та застосування
наслідків його недійсності буде
встановлено наявність підстав,
передбачених законодавством, вважати
такий правочин нікчемним, суд, вказуючи
про нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

Проте, відповідно до статті 228
Цивільного Кодексу України, правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пункті 18 постанови "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними", перелік правочинів, які є
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок, визначений статтею
228 Цивільного кодексу України.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами; правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним,
тощо.

Наслідки вчинення правочину, що
порушує публічний порядок,
визначаються загальними правилами
(стаття 216 Цивільного кодексу України).
Позивачем не доведено, а матеріали
справи не містять доказів, що під час
відчуження спірного нерухомого майна
намірі відповідачів були спрямовані на
порушення конституційних прав
позивача або незаконне заволодіння
його майном. Відсутні також докази, що
підтверджують вину відповідачів в
порушенні публічного порядку, зокрема,
вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Таким чином, відсутні докази, що
свідчить про вчинення відповідачами
правочинів, що порушують публічний
порядок.

Таку ж позицію висловив Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у
рішенні від 27.03.2013 р. (Справа №6-2914св13).

Крім того, відсутні і правові підстави
для витребування у ОСОБА_1 спірного
приміщення підвалу, а також усунення
перешкод у користуванні шляхом його
виселення.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобовязана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Ґрунтуючись на матеріалах справи, суд
доходить висновку, що відповідач
ОСОБА_1 є добросовісним набувачем
спірного майна.

Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу
України, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно:

1) було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Однак, право власності відповідачів
ОСОБА_2, набуте на підставі рішення суду
від 09.07.2009 року, було зареєстровано
комунальним підприємством «Одеське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації об'єктів нерухомості»
після погодження з Одеською міською
радою. Тому, твердження про те, що
Одеська міська рада (а відповідно і
департамент як її представник)
втратила майно не зі своєї волі
спростовується матеріалами справи.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2
та ОСОБА_3, про визнання недійсним
договору купівлі-продажу та
витребування майна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Одеської області через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
проголошення рішення суду.

Суддя:
27.06.2014