Ухвала

іменем україни

6 серпня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання
договору купівлі-продажу дійсним,
визнання права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 6 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, мотивуючи його
тим, що 20 листопада 1996 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 було укладено
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1. Зазначений правочин
зареєстровано Запорізькою
універсальною товарною біржею
«Україна», а також зареєстрований в
Комунальному підприємстві «Запорізьке
бюро технічної інвентаризації» (далі -
КП «ЗБТІ») на ім'я ОСОБА_4 Вищезазначена
квартира була придбана в період шлюбу
між ним та ОСОБА_4 за спільні кошти, а
тому є спільною сумісною власністю
подружжя і підлягає поділу відповідно
до вимог сімейного законодавства. У
грудні 2011 року він звертався до суду із
позовом до ОСОБА_4 про визнання права
власності на Ѕ частину спірної
квартири, проте в задоволенні позову
йому було відмовлено з тих підстав, що
спірний правочин нотаріально не
посвідчений, а тому є неукладеним і
покупець за договором купівлі-продажу
не набув права власності на квартиру.

Вважає, що спірний правочин
купівлі-продажу є таким, що відповідає
вимогам Закону України «Про товарну
біржу», яким не передбачалось
нотаріальне посвідчення угод
купівлі-продажу, крім того, він був
зареєстрований в КП «ЗБТІ», а тому є
дійсним.

З огляду на зазначене, просив суд
визнати дійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20
листопада 1996 року, укладений між ОСОБА_4
та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, визнати його
покупцем Ѕ частини спірної квартири за
договором купівлі-продажу від 20
листопада 1996 року, та визнати за ним
право власності на Ѕ частини
вищезазначеної квартири.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 6 лютого 2014
року рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 17
грудня 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1. Право
власності на іншу Ѕ частину
вищезазначеної квартири залишено за
ОСОБА_4

У задоволенні іншої частини позовних
вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить суд
касаційної інстанції скасувати
рішення апеляційного суду та залишити
в силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про часткове задоволення позовних
вимог ОСОБА_3, апеляційний суд виходив
із того, що ОСОБА_4, відповідно до вимог
ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР та ст. 49 Закону
України «Про власність», чинних на час
виникнення спірних правовідносин, є
власником спірної квартири. Оскільки
спірна квартира була набута останньою
в період шлюбу з позивачем, апеляційний
суд вважав, що вона є спільною сумісною
власністю подружжя, а тому підлягає
поділу.

Судами установлено, що позивач ОСОБА_3
та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому
шлюбі з 4 квітня 1980 року по 18 грудня
2008 року (а. с. 9).

20 листопада 1996 року між ОСОБА_4
(покупець) та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
(продавці) було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який
зареєстровано Запорізькою
універсальною товарною біржею
«Україна».

Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963
року) договір купівлі-продажу жилого
будинку повинен бути нотаріально
посвідчений, якщо хоча б однією з
сторін є громадянин. Недодержання цієї
вимоги тягне недійсність договору
(стаття 47 цього Кодексу). Договір
купівлі-продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів.

На виконання вимог ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР (1963
року) 25 листопада 1996 року договір
купівлі-продажу квартири був
зареєстрований в Запорізькому
міжміському бюро технічної
інвентаризації та відповідні
відомості про нового власника ОСОБА_4
були внесені в технічний паспорт на
квартиру (а.с. 6-8).

За змістом ст. ст.128, 153 ЦК УРСР (1963 року)
право власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором. Договір вважається
укладеним, коли між сторонами в
потрібній у належних випадках формі
досягнуто згоди по всіх істотних
умовах. Істотними є ті умови договору,
які визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також всі ті умови, щодо яких за заявою
однієї з сторін повинно бути досягнуто
згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася
обов'язкова нотаріальна форма договору
купівлі-продажу житлового будинку
(квартири) і його реєстрація органами
місцевого самоврядування.

Згідно ст. 15 Закону України «Про
товарні біржі» не підлягали
нотаріальному посвідченню угоди, які
зареєстровані на біржі, якщо вони
являють собою купівлю-продаж, поставку
та обмін товарів, допущених до обігу на
товарній біржі.

Відповідно до статей 16, 17 Закону
України «Про власність», статті
22 КпШС України спільною сумісною
власністю визнавалось майно, нажите
подружжям за час шлюбу (майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше, або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність
громадян визнавалась частковою. Якщо
розмір часток у такій власності не було
визначено й учасники спільної
власності при придбанні майна не
виходили з рівності їхніх часток,
розмір частки кожного з них визначався
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
їх частки є рівними.

Реєстрація Запорізьким міжміським
бюро технічної інвентаризації за
ОСОБА_4 права власності на спірну
квартиру на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого біржею, а
не нотаріусом, станом на листопад 1996
року не суперечила чинному
законодавству. Правила державної
реєстрації об'єктів нерухомого майна,
що знаходяться у власності юридичних
та фізичних осіб, затверджені наказом
Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству № 56
від 13 грудня 1995, зареєстровані в
Міністерстві юстиції України 19 січня
1996 року за № 31, передбачали підставу
для державної реєстрації договорів
купівлі-продажу, зареєстрованих
біржею.

Відповідно до п. 5 ст. З Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень» від
01.07.2004 р. за № 1952-1 право
власності та інші речові права на
нерухоме майно, набуті згідно з діючими
нормативно-правовими актами до
набрання чинності цим Законом,
визнаються державою. На підставі цього
Закону реєстрація речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень
здійснюється лише в разі вчинення
правочинів щодо нерухомого майна, а
також за заявою власника (володільця)
нерухомого майна.

Оскільки покупець ОСОБА_4 повністю
виконала умови договору
купівлі-продажу квартири, сплатила за
придбане майно 8 989 грн, разом зі своєю
сім'єю з 1997 року зареєструвалася в
спірній квартирі, договір у
відповідності з вимогами ч.2 ст.227 ЦК
УРСР зареєстрований в ЗМБТІ, у
передбаченому законом порядку угода
купівлі-продажу з підстав недотримання
нотаріальної форми судом не
визнавалася недійсною, ОСОБА_4 на
підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст.49
Закону України «Про власність» набула
право власності на спірну квартиру і
правомірно володіє нею.

З огляду на зазначені обставини
апеляційний суд дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність передбачених
законом підстав для визнання в
судовому порядку дійсним неоспореного
договору купівлі-продажу спірної
квартири.

Статтею 392 діючого ЦК України
передбачено право власника майна на
пред'явлення позову про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою.

Зважаючи на те, що спірна квартира була
набута ОСОБА_4 в період шлюбу з ОСОБА_3,
вона у відповідності з вимогами
ст. 22 КпШС і ст.16 Закону України «Про
власність» являється спільною
сумісною власністю подружжя, а відтак
позивач у відповідності зі
ст. 28 КпШС має право на її 1/2 частку.

З огляду на зазначені вимоги закону,
встановивши фактичні обставини справи,
дослідивши надані сторонами докази в
їх сукупності, правильно визначивши,
які правовідносини випливають із
встановлених обставин справи, суд
апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про часткове
задоволення позову, оскільки спірна
квартира була придбана за час шлюбу,
вона у відповідності з вимогами ст. 22
КпШС (чинного на момент купівлі
квартири) є спільною сумісною
власністю подружжя, а відтак позивач
має право на Ѕ її частку.

Посилання ОСОБА_4 на пропуск позивачем
строку позовної давності безпідставні,
оскільки фактично його право порушено
(не визнається) з 2011 року, а з
відповідним позовом до суду він
звернувся у серпні 2013 року.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не
відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
судового рішення.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, доводи касаційної скарги про
неправильне застосування судом
матеріального права і порушення норм
процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 6 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. МартинюкГоловуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О.
Карпенко М.І. Наумчук Судді:В.І. Амелін