Справа № 495/2061/14-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання:
за участю представників сторін:
- від прокуратури - не з'явився
- від Затоківської СР - не з'явився
- від ІДАБК - не з'явився
- від ОСОБА_1 - не з'явилася
- від БД МУЮ - не з'явився
від третьої особи: не з'явився
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 495/2061/14-ц
за позовом заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Затоківської селищної ради, Інспекції
державно-будівельного контролю в
- Білгород-Дністровське міськрайонне
управління юстиції в Одеській області;
за участю третьої особи ОСОБА_3
про знесення об'єкту самочинного
будівництва, звільнення самовільно
зайнятої земельної ділянки, скасування
06.08.2013 року Заступник
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора (далі по тексту - позивач-1) в
інтересах держави в особі Затоківської
селищної ради (далі по тексту -
позивач-2), Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області (далі по тексту -
позивач-3) звернувся до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по
тексту - відповідач-1), ОСОБА_1 (далі по
тексту - відповідач-2), Головного
управління юстиції в Одеській області
(далі по тексту - відповідач-3), за участю
третьої особи - ОСОБА_3 (далі по тексту -
третя особа) про знесення об'єктів
самочинного будівництва, звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки.
Так, позивач просить суд:
- скасувати державну реєстрацію права
власності за ОСОБА_3 на житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1;
- зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_1 знести
самочинне будівництво, а саме: житловий
будинок літ. «А», загальною площею 91,4
кв.м., житловою площею 60,3 кв.м., терасу
літ. «а», які розташовані по АДРЕСА_1;
- зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_1 звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку,
що знаходиться під житловим будинком
літ. «А», загальною площею 91,4 кв.м.,
житловою площею 60,3 кв.м., терасою літ.
«а», які розташовані по АДРЕСА_1.
Позовні вимоги мотивовані тим, що при
проведені Білгород-Дністровською
міжрайонною прокуратурою перевірки,
встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1
самовільно збудовано літ. «А»,
загальною площею 91,4 кв.м., житловою
площею 60,3 кв.м., терасу літ. «а», які
розташовані по АДРЕСА_1. З метою
визнання права власності на зазначене
будівництво ОСОБА_2 та ОСОБА_1
звернулися до Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовом, який рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 16.08.2012 року по справі № 1505/6879/2012
задоволений. Рішенням від 13.11.2012 року
апеляційного суду Одеської області,
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 16.08.2012 року по справі № 1505/6879/2012
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у позовних вимогах ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 до Затоківської селищної ради
про визнання права власності на
самочинне будівництво відмовлено у
повному обсязі. Рішенням зазначених
судів також був зафіксований факт
здійснення ОСОБА_2 та ОСОБА_1
самочинного будівництва зазначених
будівель. В подальшому, ухвалою
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 06.11.2012 року у справі №1505/8641/2012
визнану мирову угоду, укладену між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_1 та визнано за
ОСОБА_3 право власності на житловий
будинок літ. «А», загальною площею 91,4
кв.м., житловою площею 60,3 кв.м., терасу
літ. «а», які розташовані по АДРЕСА_1.
Разом з тим, рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 02.10.2013 року у справі № 495/7084/13-ц
задоволено заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про
перегляд ухвали
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 06.11.2012 року за нововиявленими
обставинами та скасовано ухвалу
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 06.11.2012 року у справі №1505/8641/2012. На
підставі вищевикладеного, позивач-1
звернувся до суду з вказаною позовною
заявою.

Відповідно до заяви Заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора, замінено відповідача-3 у
справі з Головного управління юстиції
в Одеській області на належного
відповідача-3 - Білгород-Дністровське
міськрайонне управління юстиції в
Одеській області (далі по тексту -
відповідач-3).

Представник прокуратури в судових
засіданнях заявлені позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просив їх
задовольнити. Відповідно до поданої до
суду заяву, просить провести розгляд
справи 23.06.2014 року за його відсутності,
проти заочного розгляду справи не
заперечує.

Представники Затоківської СР та ІДАБК
в судове засідання 23.06.2014 року, не
з'явилися без поважних причин, про
причини неявки суд не повідомили,
будь-яких клопотань не заявляли, хоча
були належним чином повідомлені про
час та місце судових засідань, що
підтверджується відповідними
поштовими повідомленнями та
розписками.

ОСОБА_2, ОСОБА_1 та представник
Б-Дністровського МУЮ в судові
засідання 15.04.2014 року, 13.05.2014 року та
23.06.2014 року не з'явилися без поважних
причин, про причини неявки суд не
повідомили, будь-яких клопотань не
заявляли, хоча були належним чином
повідомлені про час та місце судових
засідань, що підтверджується
відповідними поштовими повідомленнями
та розписками.

Третя особа - ОСОБА_3, в судові засідання
15.04.2014 року, 13.05.2014 року та 23.06.2014 року не
з'явився без поважних причин, про
причини неявки суд не повідомив,
будь-яких клопотань не заявляв, хоча
був належним чином повідомлений про
час та місце судових засідань, що
підтверджується відповідними
поштовими повідомленнями.

Відповідно до ч.4 ст.169 Цивільного
процесуального кодексу України, у разі
повторної неявки в судове засідання
відповідача, повідомленого належним
чином, суд вирішує справу на підставі
наявних у ній даних чи доказів
(постановляє заочне рішення).

У разі неявки в судове засідання
відповідача, який належним чином
повідомлений і від якого не надійшло
заяви про розгляд справи за його
відсутності або якщо повідомлені ним
причини неявки визнані неповажними,
суд може ухвалити заочне рішення на
підставі наявних у справі доказів, якщо
позивач не заперечує проти такого
вирішення справи (ч.1 ст.224 ЦПК України).

Згідно із ст.157 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
розглядає справи протягом розумного
строку, але не більше двох місяців з дня
відкриття провадження у справі, а
справи про поновлення на роботі, про
стягнення аліментів - одного місяця. У
виняткових випадках за клопотанням
сторони, з урахуванням особливостей
розгляду справи, суд ухвалою може
подовжити розгляд справи, але не більше
як на п'ятнадцять днів.

Враховуючи викладені обставини, норми
чинного законодавства та ті факти, що
Затоківська СР, ІДАБК, ОСОБА_2, ОСОБА_1,
Б-Дністровське МУЮ та ОСОБА_3 в судові
засідання 15.04.2014 року, 13.05.2014 року та
23.06.2014 року не з'явилися, будь-яких
клопотань не заявляли, хоча були
належним чином повідомлені про час та
місце проведення судових засідань,
представник прокуратури в судове
засідання 23.06.2014 року не з'явився, але
просив розглянути справу без його
участі та проти заочного розгляду
справи не заперечував, строк розгляду
справи, відповідно до ст.157 Цивільного
процесуального кодексу України,
закінчився і ніхто із сторін не заявив
клопотання про його подовження, суд
вважає за можливе і необхідне, у
відповідності до ч.4 ст.169, ч. 1 ст.224
Цивільного процесуального кодексу
України розглянути справу без
присутності учасників судового
процесу, на підставі наявних та
достатніх для розгляду матеріалів
справи.

У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного
процесуального кодексу України, у разі
неявки в судове засідання всіх осіб,
які беруть участь у справі, чи в разі
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
докази, суд вважає, що позовна заява
Заступника Б-Дністровського
міжрайонного прокурора в інтересах
держави в особі Затоківської СР, ІДАБК
до ОСОБА_2, ОСОБА_1 та Б-Дністровського
МУЮ про знесення об'єктів самочинного
будівництва, звільнення самовільно
зайнятої земельної ділянки підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом у судовому
засіданні, у липні 2012 року ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 звернулися до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до Затоківської СР про
визнання права власності на самочинне
будівництво.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 16.08.2012 року по справі № 1505/6879/2012
позовна заява ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до
Затоківської СР про визнання права
власності на самочинне будівництво
задоволена. Визнано в рівних частках за
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 право власності на
самовільно зведені будівлі: житловий
будинок літ. «А», загальною площею 91,4
кв.м., житловою площею 60,3 кв.м., терасу
літ. «а», які розташовані по АДРЕСА_1

Не погоджуючись із зазначеним вище
рішенням, Заступник Б-Дністровського
міжрайонного прокурора звернувся до
апеляційного суду Одеської області з
апеляційною скаргою, згідно з якою
просив рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 16.08.2012 року по справі № 1505/6879/2012
скасувати, а в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1- відмовити.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 13.11.2012 року апеляційну
скаргу Заступника Б-Дністровського
міжрайонного прокурора задоволено.
Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 16.08.2012 року по справі № 1505/6879/2012
скасовано. Відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до
Затоківської СР про визнання права
власності на самочинне будівництво.

Проведеною перевіркою встановлено, що
на підставі скасованого рішення суду
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 здійснили державну
реєстрацію житлового будинку літ. «А»,
загальною площею 91,4 кв.м., житловою
площею 60,3 кв.м., терасу літ. «а», які
розташовані по АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення Затоківської СР
№ 436 від 22.07.2011 року, закріплено та
затверджено за жилим багатоквартирним
будинком за адресою: АДРЕСА_1
прибудинкову територію загальною
площею 0,1788 га. Встановлено на
прибудинковій території жилого
багатоквартирного будинку за адресою:
АДРЕСА_1 сервітут площею 0,0209 га (право
проїзду на транспортному засобі по
наявному шляху). Разом з тим, земельна
ділянка ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під
зазначеними будівлями у власність не
надавалась.

Також, проведеною перевіркою
встановлено, що на підставі ухвали
Білгород-Дністровського суду Одеської
області від 06.11.2012 року у справі №
1505/8641/2012, ОСОБА_3 здійснив державну
реєстрацію права власності спірних
будівель, а саме 06.11.2012 року було
визнано мирову угоду, укладену між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_1 та визнано за
ОСОБА_3 право власності на житловий
будинок літ. «А», загальною площею 91,4
кв.м., житловою площею 60,3 кв.м., терасу
літ. «а», які розташовані по АДРЕСА_1.

Разом з тим, рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 02.10.2013 року у справі № 495/7084/13-ц
задоволено заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про
перегляд ухвали
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 06.11.2012 року за нововиявленими
обставинами та скасовано ухвалу
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 06.11.2012 року у справі №1505/8641/2012.

Згідно із ст.1 Земельного кодексу
України земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави.

У відповідності до ст.83 Земельного
кодексу України землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст, є комунальною
власністю; у комунальній власності
перебувають усі землі в межах
населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами, на
яких розташовані об'єкти комунальної
власності.

Статтею 12 Земельного кодексу України
встановлено, що до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин та території
сіл, селищ, міст зокрема належить:

- розпорядження землями територіальних
громад;

- передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

У сенсі положень ст.116 Земельного
кодексу України, громадяни та юридичні
особи набувають право власності та
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу
України, право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної
ділянки до встановлення її меж у натурі
(на місцевості), одержання документа, що
посвідчує право на неї, та державної
реєстрації забороняється.

Як встановлено матеріалами справи,
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не отримували
правовстановлюючого документа на
спірну земельну ділянку, хоча на
підставі скасованого рішення суду все
ж таки здійснили державну реєстрацію
нежитлових будівель, межі земельної
ділянки в натурі (на місцевості) їм не
виносились.

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 неправомірно
приступили до використання спірної
земельної ділянки всупереч вимогам
ст.125 Земельного кодексу України.

За змістом ст.212 Земельного кодексу
України самовільно зайняті земельні
ділянки підлягають поверненню
власникам землі або землекористувачам
без відшкодування затрат, понесених за
час незаконного користування ними.

Відповідно до ст.ст. 20, 23, 24, 29 Закону
України «Про планування і забудову
територій», фізичні і юридичні особи,
які мають намір здійснити будівництво
об'єктів містобудування (тобто
капітальних будівель або споруд) на
земельних ділянках, повинні отримати у
відповідних виконавчих органів дозвіл
на таке будівництво.

В матеріалах справи відсутні належні
документи, які б свідчили, що самочинно
збудовані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 об'єкти
нерухомості, збудовані відповідно до
вимог чинного законодавства, із
дотриманням встановлених державних
стандартів.

Статтею 376 Цивільного кодексу України
встановлено застосування до
забудовника санкцій у вигляді знесення
об'єкта самочинного будівництва, які
частини 4 і 7 зазначеної норми закону
пов'язують з порушенням суспільних
інтересів, прав власника (користувача)
земельної ділянки, на якій здійснено
будівництво, або інших осіб.

Цією нормою закону передбачено
загальне правило про те, що особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього, а
також зобов'язана знести за власний
рахунок самочинне будівництво у разі
заперечення власника земельної
ділянки проти визнання за цією особою
права власності на нерухоме майно.

Крім того вказаною правовою нормою
чітко визначено коло осіб, які наділені
правом вимагати знесення особою, яка
здійснила самочинне будівництво,
об'єкту самочинного будівництва, а саме
- власник (користувач) земельної
ділянки, на якій здійснене самочинне
будівництво, а також відповідний орган
державної влади або місцевого
самоврядування.

Положення частини 1 статті 376
Цивільного кодексу України дають
підстави для висновку, що критеріями
самочинного будівництва є: будівництво
об'єкту нерухомого майна на земельній
ділянці, яка не відведена для цієї мети,
здійснене без належного дозволу чи
проекту, або з порушенням будівельних
норм і правил,

Відповідно до частини 2 статті 376
Цивільного кодексу України, особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна не
набуває права власності на нього.

Наведена норма закону передбачає три
окремі підстави для визнання
будівництва самочинним та відповідні
правові наслідки для особи, яка його
здійснила.

Зокрема, майно підлягає знесенню
особою, яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво, або за її
рахунок, якщо власник (користувач)
земельної ділянки заперечує проти
визнання права власності на нерухоме
майно за особою, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво на
його земельній ділянці, або якщо це
порушує права інших осіб (частина 4
статті 376 ЦК України).

Таким чином, аналіз норм чинного
законодавства свідчить про те, що
законодавство не визнає самочинне
будівництво об'єктом правового
захисту, крім передбаченого частиною 3
статті 367 Цивільного кодексу України
випадку, а тому правовими наслідками
самочинного будівництва, в разі
звернення до суду з позовом
відповідного органу, є знесення такого
будівництва.

При цьому, під самочинним будівництвом
слід розуміти як нове будівництво, так
і реконструкцію, реставрацію або
капітальний ремонт вже існуючих
об'єктів нерухомості (стаття 9 Закону
України від 20.05.1999 року «Про
архітектурну діяльність»).

Будівництво (нове будівництво,
реконструкція, реставрація,
капітальний ремонт) об'єкта
нерухомості здійснюється відповідно
до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил, місцевих правил забудови
населених пунктів у порядку,
визначеному статтею 9 Закону України
«Про архітектурну діяльність».

Будівництво без належного дозволу має
місце як при відсутності дозволу на
будівництво, так і при відсутності
дозволу на виконання будівельних
робіт.

Відповідно до Законів України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», «Про основи
містобудування», здійснення
будівництва на земельних ділянках, не
наданих відповідно до вимог закону, без
отримання дозволів на будівництво та
виконання будівельних робіт, без
розроблення і затвердження проектної
документації, є самовільним
будівництвом і тягне за собою
відповідальність згідно із
законодавством.

Отже, застосування до забудовника
санкцій у вигляді знесення об'єкта
самочинного будівництва закон пов'язує
з порушенням ним встановленого порядку
забудови території і використання
земель.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідного дозволу на виконання
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 будівництва
нерухомого майна не видавалось.
Будівництво здійснювалось без
належних документів, що засвідчують
право землекористування, і дозволу
інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю.

При таких обставинах суд вважає, що між
сторонами виникли правовідносини, які
регулюються ч.7 ст.376 Цивільного кодексу
Україні, відповідно до якої житловий
дім, будівля, споруда, інше нерухоме
майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони побудовані або
будуються на земельній ділянці, яка не
була відведена для цієї цілі, або без
належного дозволу чи належним чином
затвердженого проекту. Особа, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, зобов'язана знести цю
будову та відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням об'єкту в
попередній стан.

Частиною 2 статті 346 ЦК України
обумовлено, що право власності може
бути припинене крім випадків,
передбачених частиною 1 і в інших
випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на майно та їх обтяжень» (далі - Закон),
державна реєстрація прав є
обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону державна
реєстрація речових прав на нерухоме -
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або прав на нерухоме майно, обтяження
таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 6 цього ж Закону зазначено, що
система органів державної реєстрації
складає уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
державної прав - Міністерство юстиції
України, що забезпечує реалізацію
державної у сфері державної реєстрації
прав, та його територіальні органи, які
є органами реєстрації прав.

Держателем Державного реєстру прав є
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
державної реєстрації прав -
Міністерство юстиції України.

Статтею 8 Закону передбачено, що орган
державної реєстрації прав: проводить
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмовляє у їх реєстрації;
забезпечує ведення Державного реєстру
прав; надає інформацію про
зареєстровані права та їх обтяження в
порядку, встановленому цим Законом;
забезпечує облік безхазяйного
нерухомого майна; здійснює інші
повноваження, передбачені цим Законом
та іншими законами України.

Відповідно до п.5 ч.1 та п.2 ч.2 ст.19 Закону
держана реєстрація прав і обтяжень
здійснюється на підставі рішень судів,
що набрали законної сили.

Згідно з ст.26 вказаного Закону записи
до Державного реєстру прав вносяться
на підставі прийнятого рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень. У разі скасування на підставі
рішення суду рішення про державну
реєстрацію прав до Державного реєстру
прав вноситься запис про скасування
державної реєстрації прав.

Відповідно до п.2.6 Порядку прийняття і
розгляду заяв про внесення змін до
записів, внесення записів про
скасування державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень та скасування записів
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, затвердженого Наказом
Міністерства юстиції України від 12.12.2011
№ 3502/5, для внесення записів про
скасування державної реєстрації прав,
скасування записів Державного реєстру
прав заявник подає рішення суду про
скасування рішення державного
реєстратора, що набрало законної сили,
та копії документів, визначених у
пункті 2.3 цього розділу.

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 08.02.2013
№ 01-06/319/2013 «Про деякі питання, пов'язані
із запровадженням нової системи
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
зазначено: слід звернути увагу на зміну
законодавчого підходу до порядку
скасування державної реєстрації прав.
Так, на відміну від попередньої
редакції Закону, за якою державна
реєстрація речових прав скасовувалася
в разі, зокрема, винесення судом
відповідного рішення, про що вносилися
дані до Реєстру прав власності на
нерухоме майно, відтепер частиною
другою статті 26 чинної редакції Закону
передбачено внесення до Державного
реєстру прав на нерухоме майно запису
про скасування державної реєстрації
прав "у разі скасування на підставі
рішення суду рішення про державну
реєстрацію прав".

Згідно ст. 124 Конституції України
судові рішення приймаються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Згідно із пунктом 2 ст.121 Конституції
України, на органи прокуратури
покладається представництво інтересів
держави в суді у випадках, визначених
законом. Право звернення прокурора або
його заступника до суду в інтересах
держави передбачено ст. 36-1 Закону
України «Про прокуратуру».

Статтею 36-1 Закону України «Про
прокуратуру» передбачено
представництво прокуратурою інтересів
громадянина або держави в суді, що
полягає у здійсненні прокурорами від
імені держави процесуальних та інших
дій, спрямованих на захист у суді
інтересів громадянина або держави у
випадках, передбачених законом.

Однією із форм представництва є
звернення до суду з заявами та позовами
про захист прав і свобод іншої особи,
невизначеного кола осіб, прав
юридичних осіб, коли порушуються
інтереси держави, або про визнання
незаконними правових актів, дій чи
рішень органів і посадових осіб, та
інше.

Рішенням Конституційного Суду України
від 08.04.1999 року № З-рп/99 у справі про
представництво інтересів держави в
арбітражному судочинстві зазначено, що
прокурор або його заступник самостійно
визначає і обґрунтовує в позовній
заяві, в чому полягає порушення
інтересів держави чи в чому існує
загроза інтересам держави, і ця заява є
підставою для порушення справи в суді.
Під поняттям «орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах»,
зазначеним у частині другій статті 2
Господарського процесуального кодексу
України, потрібно розуміти орган
державної влади чи орган місцевого
самоврядування, якому законом надано
повноваження органу виконавчої влади.

Згідно із ч.3 ст.10 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені обставини та
норми чинного законодавства, суд
приходить до висновку про
обґрунтованість, правомірність та
законність позовних вимог Заступника
Б-Дністровського міжрайонного
прокурора, у зв'язку з чим позовна заява
Заступника Б-Дністровського
міжрайонного прокурора в інтересах
держави в особі Затоківської СР, ІДАБК
до ОСОБА_2, ОСОБА_1, Б-Дністровського МУЮ,
за участю третьої особи - ОСОБА_3 про
знесення об'єктів самочинного
будівництва, звільнення самовільно
зайнятої земельної ділянки, скасування
реєстрації підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного
процесуального кодексу України, судові
витрати за розгляд позовної заяви
підлягають стягненню солідарно з
ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь держави.

Керуючись ст.121 Конституції України,
ст.ст. 20, 36-1 Закону України «Про
прокуратуру», ст.ст. 15, 16, 376 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 42, 83, 121, 125, 188, 212
Земельного кодексу України, ст.ст. 16, 35
Закону України «Про охорону земель»,
ст.ст. 12-14, 22 Закону України «Про основи
містобудування», ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 169, 157,
197, 208, 209, 212-215, 218, 224-228 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву Заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Затоківської селищної ради, Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю в Одеській області до ОСОБА_2,
ОСОБА_1 та Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції в
Одеській області, за участю третьої
особи - ОСОБА_3 про знесення об'єктів
самочинного будівництва, звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки,
скасування реєстрації - задовольнити.

Скасувати державну реєстрацію права
власності за ОСОБА_3 на житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_1 знести
самочинне будівництво, а саме: житловий
будинок літ. «А», загальною площею 91,4
кв.м., житловою площею 60,3 кв.м., терасу
літ. «а», які розташовані по АДРЕСА_1;

Зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_1 звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку,
що знаходиться під житловим будинком
літ. «А», загальною площею 91,4 кв.м.,
житловою площею 60,3 кв.м., терасою літ.
«а», які розташовані по АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1
на користь держави судовий збір за
розгляд позовної заяви в розмірі 243
(двісті сорок три) гривень 60 (шістдесят)
копійок.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а
також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя
В.В. Мишко