Справа № 591/4919/14-ц
Провадження № 2/591/1871/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2014 року
м.
Суми

Зарічний районний суд м. Суми у складі:
головуючого - судді Сибільова О.В.,

за участю секретаря - Кірілової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Суми
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Ідея Банк» до
Відділу державної виконавчої служби
Роменського міськрайонного управління
юстиції, ОСОБА_1, третя особа:
Управління пенсійного фонду України в
м. Ромнах та Роменському районі,

про звільнення майна з-під арешту та
зняття заборони відчуження,

В С Т А Н О В И В :

8 липня 2014 року ПАТ «Ідея Банк»
звернулось до суду з вказаним позовом
до відділу ДВС Роменського
міськрайонного управління юстиції та
ОСОБА_1, який представник позивача в
судовому засіданні підтримав та
мотивував тим, що 02 лютого 2012 року між
банком і ОСОБА_1 був укладений
кредитний договір № 910.13106, згідно якого
позичальник отримав кредит в сумі 92237,5
гр. на придбання транспортного засобу
марки DAEWOO, моделі Nexia, 2011 року випуску,
номер кузова НОМЕР_1. В забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором 5 березня 2012 року між банком
і ОСОБА_1 був укладений договір застави
транспортного засобу № 910.13106, внесений
до Державного реєстру обтяжень
рухомого майна. Сторони погодили
вартість предмету застави 99500 гр. За
актом прийому-передачі майна,
придбаного за рахунок коштів,
отриманих за кредитним договором 910.13106,
укладеним між банком і ОСОБА_1,
заставний автомобіль був переданий на
зберігання банку і знаходиться в м.
Суми, вул. Черепіна, 21.

Відділ ДВС Роменського
міськрайонного управління юстиції
постановами ВП № 32284719 від 14 червня 2012
року, ВП № 37106811 від 01 червня 2013 року, ВП
№ 41265819 від 18 лютого 2014 року про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження наклав арешт на все
рухоме майно, що належить на праві
власності ОСОБА_1, в тому числі і на
автомобіль марки «Daewoo», моделі «Nexia»,
2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_1,
який перебуває в заставі ПАТ «Ідея
Банк» на підставі договору застави
транспортного засобу № 910.13106 від 05
березня 2012 року.

Вказані обтяження зареєстровані в
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна, з якого банк дізнався про
накладені на заставне майно арешти.
Банк не є стороною вказаних виконавчих
проваджень і не володіє інформацією, в
інтересах яких стягувачів накладені
арешти.

Право застави у банку виникло 5 березня
2012 року, а постанови відділу ДВС про
накладення арешту на майно боржника, в
тому числі і заставний автомобіль,
винесені 14 червня 2012 року, 1 червня 2013
року і 18 лютого 2014 року, тобто пізніше
укладення та внесення в реєстр
договору застави.

Заборгованість ОСОБА_1 станом на 25
червня 2014 року становить 177860,56гр., що
значно перевищує вартість предмета
застави.

Посилаючись на ст. 14 Закону України
«Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», зазначав, що
згідно витягу з Державного реєстру
обтяжень рухомого майна вбачається, що
банк має вищий пріоритет на предмет
обтяження, а тому відділ ДВС не має
правових підстав для звернення
стягнення на заставлене майно на
користь стягувачів, які не є
заставодержателями.

Посилався на ст.ст. 56-58 Закону України
«Про заставу», які встановлюють
гарантії прав заставодержателя на
збереження застави, в тому числі на
судовий захист цього права, а
накладення арешту на спірний
автомобіль робить неможливим
задоволення вимог банку від
реалізації заставленого майна.

Просив звільнити з-під накладеного
постановами державного виконавця ВП №
32284719 від 14 червня 2012 року, ВП № 37106811 від
01 червня 2013 року, ВП № 41265819 від 18 лютого
2014 року арешту майно, а саме -
транспортний засіб марки «Daewoo», моделі
«Nexia», 2011 року випуску, номер кузова
НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2, який
належить на праві власності ОСОБА_1,
зняти заборону на відчуження вказаного
автомобіля (а.с.3-5).

Представник відповідача - відділу ДВС,
в судове засідання не з'явився, в
письмовій заяві повідомив суду, що в
вирішенні заявлених вимог
покладаються на розсуд суду, просили
справу розглянути без їх участі.

Відповідач ОСОБА_1 та представник
третьої особи - УПФ України в м. Ромни і
Роменському районі, в судове засідання
не з'явились, своїх заперечень проти
позову не надали.

Суд, заслухавши представника позивача,
дослідивши надані докази, вважає позов
обґрунтованим та таким, що підлягає
задоволенню в зв'язку з наступним.

Судом встановлено, що 02 лютого 2012 року
між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1
укладений кредитний договір № 910.13106,
згідно якого позичальник отримав
кредит в сумі 92237,5 гр. на придбання
автомобіля марки DAEWOO, моделі Nexia, 2011
року випуску, номер кузова НОМЕР_1.

Згідно п. 1 параграфа 3 кредитного
договору, забезпеченням виконання
зобов'язань за даним договором є
застава транспортного засобу, на
придбання якого наданий кредит, згідно
з договором застави (а.с. 6-7, 10).

5 березня 2012 року в забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором банк-позивач та ОСОБА_1
уклали договір застави транспортного
засобу № 910.13106, відповідно до умов
якого ОСОБА_1 передав у заставу
позивачу автомобіль марки DAEWOO, моделі
Nexia, 2011 року випуску, номер кузова
НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2,
заставна вартість якого визначена
сторонами у 99500 гр. (а.с.8-9).

Згідно витягу з Державного реєстру
обтяжень рухомого майна № 44587444 від 25
червня 2014 року, застава автомобіля
банку була зареєстрована у цьому
реєстрі 27 березня 2012 року.

З вказаного витягу вбачається, що в
ньому пізніше зареєстровані і інші
обтяження, а саме - накладені
постановами державного виконавця
відділу ДВС Роменського
міськрайонного управління юстиції ВП
№ 32284719 від 14 червня 2012 року, ВП № 37106811
від 01 червня 2013 року, ВП № 41265819 від 18
лютого 2014 року про арешт майна боржника
та оголошення заборони на його
відчуження, якими накладено арешт на
рухоме майно ОСОБА_1 та заборонено його
відчужувати. Ці обтяження (арешт цього
ж рухомого майна за виконавчими
провадженнями, в яких банк не був
стягувачем) були зареєстровані
пізніше, чим було внесено заборону в
реєстр обтяжень на користь банку
(а.с.11-15).

Станом на 25 червня 2014 року
заборгованість ОСОБА_1 перед банком
складає 177860,56 гр. що значно перевищує
заставну вартість предмета застави,
яка становить, згідно договору застави,
99500 гр. (а.с.21).

З акту прийому - передачі майна,
придбаного за рахунок коштів згідно
кредитного договору 910.13106 від 2 лютого
2012 року, складеного 28 листопада 2013 року,
ОСОБА_1 добровільно передав
представнику банку спірний автомобіль
та свідоцтво про його реєстрацію,
документи страхування, 2 ключі
запалення, а банку в особі свого
працівника прийняв автомобіль на
зберігання до погашення кредитної
заборгованості (кредит, відсотки, пеня,
судові витрати). В акті зазначено, що у
випадку непогашення кредитної
заборгованості банк має право за
рішенням суду продати транспортний
засіб для повного погашення кредитної
заборгованості.

В акті зазначене місце зберігання
транспортного засобу - АДРЕСА_1 - на
стоянці на підставі договору оренди
місця для зберігання транспортного
засобу від 10 січня 2014 року, укладеного
банком з суб'єктом підприємницької
діяльності - фізичною особою ОСОБА_3
(а.с.22, 77-78).

З наданих відділом ДВС відомостей,
зокрема, копій постанов про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження ВП № 32284719 від 14
червня 2012 року, ВП № 37106811 від 01 червня
2013 року, ВП № 41265819 від 18 лютого 2014 року
вбачається, що вказані виконавчі дії
були проведені на користь стягувача -
Управління Пенсійного фонду в м. Ромни
і Роменському районі про стягнення з
ОСОБА_1 боргу, відповідно, в сумі 2031, 35
гр., 5059, 66 гр., 7961, 42 гр.

З копій постанов державного виконавця
вбачається, що виконавче провадження
ВП № 32284719 закінчене 27 червня 2013 року в
зв'язку з виконанням, а ВП № 37106811 -
закінчене в зв'язку з надходженням
листа стягувача про повернення вимоги
(а.с.28-33, 40-47).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст. 3
ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. 572 ЦК України, яка
кореспондується зі ст. 1 Закону України
«Про заставу», в силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

Положеннями ст. 16 Закону України «Про
заставу» передбачено, що право застави
виникає з моменту укладення договору
застави, а в разі, коли договір підлягає
нотаріальному посвідченню - з моменту
нотаріального посвідчення цього
договору. Якщо предмет застави
відповідно до закону чи договору
повинен знаходитись у
заставодержателя, право застави
виникає в момент передачі йому
предмета застави. Якщо таку передачу
було здійснено до укладення договору, -
то з моменту його укладення.

Реєстрація застави не пов'язується з
моментом виникнення права застави та
не впливає на чинність договору
застави.

За змістом ст. 19 Закону України «Про
заставу» за рахунок заставленого майна
заставодержатель має право
задовольнити свої вимоги в повному
обсязі, що визначається на момент
фактичного задоволення, включаючи
проценти, відшкодування збитків,
завданих прострочкою виконання (а у
випадках, передбачених законом чи
договором, - неустойку), необхідні
витрати на утримання заставленого
майна, а також витрати на здійснення
забезпеченої заставою вимоги, якщо
інше не передбачено договором застави.

Ч.ч. 1, 6 ст. 20 Закону України «Про
заставу» передбачено, що
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язання, забезпеченого
заставою, воно не буде виконане, якщо
інше не передбачено законом чи
договором.

Звернення стягнення на заставлене
майно здійснюється за рішенням суду
або третейського суду, на підставі
виконавчого напису нотаріуса, якщо
інше не передбачене законом або
договором застави. Звернення стягнення
на заставлене майно державного
підприємства (підприємства, не менше
п'ятдесяти відсотків акцій (часток,
паїв) якого є у державній власності)
здійснюється за рішенням суду.

Ст. 14 Закону України «Про забезпечення
вимог кредиторів та реєстрацію
обтяжень» передбачає, що якщо інше не
встановлено цим Законом, зареєстроване
обтяження має вищий пріоритет над
незареєстрованими обтяженнями.
Пріоритет зареєстрованих обтяжень
визначається у черговості їх
реєстрації, за винятками,
встановленими цим Законом. Обтяжувачі,
які зареєстрували обтяження одного і
того ж рухомого майна одночасно, мають
рівні права на задоволення своїх вимог.

Обтяжувач з вищим пріоритетом має
переважне право на звернення стягнення
на предмет обтяження.

Згідно з ч. 1 ст. 15 вказаного Закону,
обтяжувач (продавець) рухомих речей,
які є предметом купівлі-продажу в
кредит з відстроченням або
розстроченням платежу, набуває
пріоритет з моменту реєстрації
відповідного обтяження. Такий
пріоритет є вищим за інші обтяження
майна боржника, встановлені на користь
інших обтяжувачів, навіть якщо такі
обтяження були зареєстровані раніше.

Згідно ст. 54 Закону України «Про
виконавче провадження», звернення
стягнення на заставлене майно в
порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя. У разі
якщо коштів, що надійшли від реалізації
заставленого майна, недостатньо для
задоволення вимог
стягувача-заставодержателя за
виконавчим документом, на підставі

якого звернуто стягнення на заставлене
майно, такий документ повертається
стягувачу-заставодержателю в порядку,
встановленому пунктом 8 частини першої
статті 47 цього Закону. Для задоволення
вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі: виникнення права
застави після винесення судом рішення
простягнення з боржника коштів; якщо
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю. Про звернення
стягнення на заставлене майно для
задоволення вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателю не пізніше
наступного дня після накладення
арешту на майно або якщо йому стало
відомо, що арештоване майно боржника
перебуває в заставі, та роз'яснює
заставодержателю право на звернення до
суду з позовом про зняття арешту із
заставленого майна. Реалізація
заставленого майна здійснюється в
порядку, встановленому цим Законом. За
рахунок коштів, що надійшли від
реалізації заставленого майна,
здійснюються утримання, передбачені
статтею 43 цього Закону, після чого
кошти використовуються для
задоволення вимог заставодержателя. У
разі якщо заставодержатель не є
стягувачем у виконавчому провадженні,
йому виплачуються кошти після
належного підтвердження права на
заставлене майно. У разі задоволення в
повному обсязі вимог
заставодержателя залишок коштів
використовується для задоволення
вимог інших стягувачів у порядку,
встановленому цим Законом. Спори, що
виникають під час виконавчого
провадження щодо звернення стягнення
на заставлене майно, вирішуються судом.

Таким чином, суд вважає, що банком
доведене порушення його прав як
заставодержателя на отримання за
рахунок арештованого автомобіля, яке є
заставним майном і передане йому
позичальником, який має заборгованість
перед банком, що значно перевищує
вартість заставного майна, на
зберігання, погашення заборгованості
за кредитним договором.

Банк як заставодержатель за договором
застави, укладеним з ОСОБА_1, має
пріоритет на обтяжене спірне майно
перед іншими обтяжувачами, арешт
автомобіля перешкоджає банку як
заставодержателю, скористатися своїми
правами, передбаченими нормами чинного
законодавства і умовами договору
застави щодо реалізації заставного
майна та отримання задоволення своїх
вимог до позичальника за кредитним
договором, а тому немає жодної
підстави, визначеної ч. 3 ст. 54 Закону
України «Про виконавче провадження»,
для звернення стягнення на заставне
майно для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями.

Суд вважає, що позовні вимоги про
звільнення з-під арешту спірного
автомобіля підлягають задоволенню,
оскільки позивач довів, що накладеними
постановами державного виконавця
арештами на спірний транспортний
засіб порушені його права та
охоронювані законом інтереси.

Банк при зверненні з позовом до суду
сплатив судовий збір в сумі 995 гр., який,
відповідно до ст.88 ЦПК України,
підлягає стягненню з відповідача
ОСОБА_1 як з боржника банку - належного
відповідача, майно якого звільнене
з-під арешту, накладеного в інтересах
Управління Пенсійного фонду України в
м. Ромни та Роменському районі.

На підставі ст. 572 ЦК України, ст.ст. 1, 16,
19, 20, 56-58 Закону України «Про заставу»,
ст.ст. 14, 15 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», ст. 54 Закону
України «Про виконавче провадження»,
керуючись ст.ст. 10-11, 57-60, 80, 88, 169, 212-215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов Публічного акціонерного
товариства «Ідея Банк» задовольнити.

Звільнити з-під накладеного
постановами державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Роменського міськрайонного управління
юстиції ВП № 32284719 від 14 червня 2012 року,
ВП № 37106811 від 01 червня 2013 року, ВП №
41265819 від 18 лютого 2014 року арешту
автомобіля «Daewoo Nexia», 2011 р.в., д.з. НОМЕР_2,
номер кузова НОМЕР_1, який належить на
праві власності ОСОБА_1 і перебуває в
заставі Публічного акціонерного
товариства «Ідея Банк» на підставі
договору застави транспортного засобу
№ 910.13106 від 05 березня 2012 року.

Зняти заборону на відчуження
автомобіля «Daewoo Nexia», 2011 р.в., д.з. НОМЕР_2,
номер кузова НОМЕР_1, накладену
постановами державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Роменського міськрайонного управління
юстиції ВП № 32284719 від 14 червня 2012 року,
ВП № 37106811 від 01 червня 2013 року, ВП №
41265819 від 18 лютого 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Ідея Банк» судовий збір в сумі 995
гривень.

Рішення може бути оскаржене до судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Сумської області
через Зарічний районний суд м. Суми.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.В. Сибільов