Справа № 581/498/14-ц
Провадження № 2/581/165/14
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 серпня 2014 року
смт. Липова Долина

Липоводолинський районний суд
Сумської області у складі: головуючого
- судді Бутенка Д.В., при секретарі
судового засідання - Сушка С.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт.Липова
Долина Сумської області цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Комунального підприємства
«Житлово-комунальне господарство
«Липоводолинське» (далі-КП ЖКГ
«Липоводолинське») про стягнення
недоотриманої заробітної плати у виді
її індексації, стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні, відшкодування моральної
шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вищевказаним позовом, мотивуючи
його тим, що з 01 жовтня 2010 року по 14
серпня 2012 року він працював у КП
«Липоводолинське» на посаді директора
цього підприємства і, як з керівником
комунального підприємства, між ним та
власником підприємства щороку
укладався контракт. 14 серпня 2012 року
його звільнено з роботи на підставі п.8
ст. 36 КЗпП України, проте у день
звільнення і по день розгляду даної
справи в суді з ним не проведено
повного розрахунку по зарплаті. На його
неодноразові письмові та усні
звернення протягом вересня-листопада
2012 року про проведення повного
розрахунку та видачу трудової книжки
жодних заходів відповідачем не
вживалося, фактично він отримав
трудову книжку 14 грудня 2012 року.
Зазначав про те, що на підставі
ст.ст.116,117 КЗпП України за 476 днів
затримки розрахунку при звільненні
відповідач повинен йому сплатити
середній заробіток за затримку
розрахунку при звільненні в розмірі 70614
грн. 60 коп. (за період з 15 серпня 2012 року
і по 09 липня 2014 року), оскільки сума
боргу по індексації його зарплати в
розмірі 980 грн. 88 коп., як частини
заробітної плати, за період з лютого 2011
року по 14 серпня 2012 року згідно з
вимогами Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» від 03 липня 1991 року, ч.5 ст.95
КЗпП України є невиплаченою. Також
зазначав про те, що непроведення
відповідачем повного розрахунку при
його звільненні з виплатою індексації
його заробітної плати в установлені
строки, останній порушив його трудові
права, що призвело до втрати доходів на
утримання сім'ї, неможливості
працевлаштуватися на роботу, така
обстановка пригнічувала його та
призводила до нервових переживань, до
втрати нормальних життєвих зв'язків із
оточуючими і все це змусило його
вживати додаткових зусиль для
організації свого життя, а тому просив
суд стягнути в рахунок відшкодування
моральної шкоди її грошовий еквівалент
в розмірі 10000 грн. Також доводив, що
первісно поданий ним позов до даного
відповідача з аналогічних підстав
ухвалою місцевого суду від 11 квітня 2014
року залишено без розгляду, а тому
відсутні процесуальні перешкоди для
повторного звернення до суду з цим
позовом.

У судовому засіданні позивач підтримав
поданий ним позов в повному обсязі та
додатково суду пояснив про те, що
розпорядженням селищного голови
смт.Липова Долина Нищети С.М. від 14
серпня 2012 року №122 його звільнено з
посади директора КП ЖКГ
«Липоводолинське» (з цим
розпорядженням він особисто під підпис
ознайомлений у день його складання 14
серпня 2012 року), проте остаточний
розрахунок по зарплаті у останній день
своєї роботи на підприємстві 14 серпня
2012 року він не отримав. Індексація його
заробітної плати та всіх інших
працівників очолюваного ним на той час
підприємства у період часу з 01 лютого
2010 року по 14 серпня 2012 року не
проводилась через те, що таких порушень
трудового законодавства раніше ніколи
контролюючими органами не виявлялося,
а також через незнання ним та головним
бухгалтером підприємства ОСОБА_3 норм
чинного законодавства з питань
індексації і її фактичне суміщення
цієї посади із посадою економіста
підприємства, тобто через її значну
зайнятість. Витрати на індексацію, як
складові зарплати працівників, повинні
були включатися у вартість тарифів з
водопостачання та водовідведення, що
надавалися очолюваним ним
підприємством, з метою їх виплати
персоналу, проте достовірно
стверджувати те, що індексація
включалася у комунальні тарифи в суді
він не може; підприємство за період
його роботи було постійно збитковим.
Підтвердив, що лист-вимогу від
Роменської об'єднаної фінансової
інспекції про усунення виявлених
порушень по акту перевірки від 05 липня
2012 року № 04-23/18 він, як директор
підприємства, не отримував і за його
отримання особисто не розписувався. У
липні 2012 року він дізнався про
невиплачену індексацію його зарплати,
коли отримав і ознайомився з актом
перевірки від 05 липня 2012 року. З березня
та травень 2014 року він перебував за
межами смт.Липова Долина і не зміг
з'являтися в судові засідання після
скасування перших двох судових рішень
судом касаційної інстанції, а також
уточнив, що протягом грудня 2013 року він
отримав декількома платежами на
банківську картку грошові кошти в сумі
біля 1500 грн., які були перераховані йому
ВДВС Липоводолинського РУЮ.

У судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_6 позов не визнала та
суду пояснила про те, що 1500 грн.
грошових коштів були вилучені з каси
ЖКГ «Липоводолинське» і виплачені у
листопаді-грудні 2013 року позивачу в
рахунок виплати індексації зарплатної
плати в розмірі 980 грн. 88 коп. Зазначала,
що вина підприємства у невиплаті
вказаної складової зарплати позивача
відсутня, так як така невиплата сталася
через ненарахування та невиплату
індексації в порушення норм чинного
законодавства саме ОСОБА_1, як
керівником цього підприємства, який
мав можливість усунути виявлені
порушення у період його роботи на цьому
ж підприємстві, в тому числі і після
останньої перевірки підприємства у 2012
році Роменською фінансовою інспекцією.
Уточнила те, що позивачем пропущено
тримісячний строк звернення до суду з
позовом про стягнення заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
оскільки фактичний розрахунок із
позивачем проведено у листопаді-грудні
2013 року згідно з платіжними
дорученнями місцевого органу
виконавчої служби, а з повторним
позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 11
липня 2014 року.

Заслухавши сторони, дослідивши
письмові докази по даній справі та
зібрані у цивільній справі № 581/256/13-ц,
суд дійшов висновку про
необґрунтованість заявленого до суду
уточненого позову, з огляду на
нижченаведене.

У ході розгляду даної справи судом
встановлені наступні обставини, а саме:
з 01 жовтня 2010 року по 14 серпня 2012 року
(включно) ОСОБА_1 працював на посаді
директора Комунального підприємства
«Житлово-комунальне господарство
«Липоводолинське». Підставою для
звільнення позивача було
розпорядження селищного голови
смт.Липова Долина від 14 серпня 2012 року
№ 122 «Про розірвання контрактів із
ОСОБА_1.» з відповідними
формулюваннями, згідно з яким позивача
звільнено з вищевказаної посади
відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України,
розірвавши з ним контакт, укладений між
ним та Липоводолинською селищною радою
Сумської області від 01 жовтня 2011 року
(а.с. № 581/256/13-ц 4,35,158-162, 170-172). З витягу
журналу обліку трудових книжок на КП
ЖКГ «Липоводолинське» вбачається, що
трудова книжка ОСОБА_1 видана 30
листопада 2012 року (а.с. № 581/256/13-ц 30).

За результатами ревізії
фінансово-господарської діяльності КП
ЖКГ «Липоводолинське», проведеної
інспекторами Роменської об'єднаної
державної фінансової інспекції
Державної фінансової інспекції
України за період з 01 жовтня 2010 року по
30 квітня 2012 року, виявлено
ненарахування головним бухгалтером
цього підприємства ОСОБА_3 протягом
періоду часу з 01 лютого 2011 року по 30
квітня 2012 року індексації грошових
доходів працівникам вказаного вище
комунального підприємства, внаслідок
чого виявлено недоотримання у цих осіб
заробітної плати в сумі 13043 грн. 25 коп.
(даний акт є чинним на день розгляду
даної справи). У ході перевірки
встановлена причина непроведення
індексації - недостатнє вивчення
головним бухгалтером нормативних
актів та відсутність коштів на
підприємстві. При цьому, у додатку 7.2.24
до цього акту містилися розрахунки
недоотриманої індексації працівниками
КП ЖКГ «Липоводолинське» за період з 01
лютого 2011 року по 30 квітня 2012 року,
зокрема і щодо ОСОБА_1 в наступних
розмірах: за лютий 2011 року розмір
індексації зарплати дорівнював 10 грн. 35
коп., індексація зарплати у березні 2011
року не проводилася через відсутність
підстав для цього, у квітні 2011 року - 280
грн. 80 коп., у травні 2011 року - 43 грн. 20
коп., у червні 2011 року - 55 грн. 68 коп., у
липні 2011 року - 55 грн. 68 коп., у серпні 2011
року - 68 грн. 16 коп., у вересні 2011 року - 68
грн. 16 коп., у жовтні 2011 року - 69 грн. 94
коп., у листопаді 2011 року - 19 грн. 23 коп., у
грудні 2011 року - 71 грн. 28 коп., у січні 2012
року - 76 грн. 18 коп., у лютому 2012 року - 76
грн. 18 коп., у березні 2012 року - 76 грн. 18
коп., у квітні 2012 року - 77 грн. 67 коп. (а.с.
№ 581/256/13-ц 57-62,153-154).

З 27 грудня 2012 року Липоводолинським
районним центром зайнятості Сумської
області ОСОБА_1 розпочата виплата
допомоги по безробіттю, а 18 лютого 2013
року позивач отримав одноразову
виплату допомоги по безробіттю для
організації підприємницької
діяльності за період з 18 лютого 2013 року
по 21 грудня 2013 року (а.с.171-172).

При вирішенні даного спору, суд
виходить з наступних положень
законодавства.

Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП
України заробітна плата підлягає
індексації у встановленому
законодавством порядку. Відповідно до
статті 33 Закону України «Про оплату
праці» у період між переглядом розміру
мінімальної заробітної плати
індивідуальна заробітна плата
підлягає індексації згідно з чинним
законодавством. Індексація заробітної
плати здійснюється на підставі Закону
України «Про індексацію грошових
доходів населення» та Порядку
проведення індексації грошових
доходів населення, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 липня 2003 р. № 1078. Зокрема, згідно з
нормами вказаного закону (ст.5,9,10) та
Порядку джерелами коштів на проведення
індексації всіх доходів працівників
підприємств (окрім тих, що фінансуються
з Державного бюджету України) є власні
кошти останніх, індексація проводиться
за місцем отримання зарплати
працівниками та за основним місцем їх
роботи. Структуру заробітної плати
визначено у статті 2 Закону України
«Про оплату праці», якою передбачено
існування основної заробітної плати,
додаткової заробітної плати та інших
заохочувальних та компенсаційних
виплат. Додаткова заробітна плата - це
винагорода за працю понад установлені
норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці. Вона включає доплати, надбавки,
гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством;
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій (частина
друга статті 2 Закону України «Про
оплату праці»).

У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Згідно з вимогами ч.1,2 ст. 117 КЗпП
України у разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку. У відповідності до ч.1,2 ст.233
КЗпП України працівник може звернутися
з заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки. При
цьому, у разі порушення законодавства
про оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 2371 КЗпП України відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

З урахуванням вищевикладених норм
законодавства та встановлених
обставин справи, суд дійшов наступних
висновків у даній справі.

На день вирішення даного спору в суді
розмір індексації зарплати позивачу
суд вважає сплаченим трьома платежами
(останній проведено 10 грудня 2013 року) в
порядку примусового виконання
виконавчого листа № 581/256/13-ц від 07
жовтня 2014 року, виданого на підставі
рішень Липоводолинського районного
суду сумської області від 30 липня 2013
року та Апеляційного суду Сумської
області від 29 серпня 2013 року, де розмір
індексації в сумі 980 грн. 88 коп.
визначався судами як перший вид
грошових коштів (частини заробітку
позивача), які стягуються за цими
судовими рішеннями з КП ЖКГ
«Липоводолинське» на користь позивача.
Такий висновок суду пов'язується з тим,
що у довідці ВДВС Липоводолинського
РУЮ про часткову сплату грошових
коштів на користь ОСОБА_1 не визначена
черговість і порядок розподілу
стягнутих сум по виконанню
вищевказаних судових рішень, як це
визначено ст.43 Закону України «Про
виконавче провадження» (а.с. 218, 219
справи № 581/256/13-ц, а.с.49,70). Як показав в
судовому засіданні свідок ОСОБА_5, який,
як державний виконавець ВДВС
Липоводолинського РУЮ, провадив
примусове виконання виконавчого листа
№ 581/256/13-ц, в якому передбачалось
проведення трьох видів стягнень у виді
індексації зарплати, середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди на загальну суму 34201
грн. 54 коп. з однієї юридичної особи на
користь однієї фізичної особи.
Оскільки вказаний виконавчий лист не
містив посилань на негайне виконання
рішення суду в частині індексації
зарплати, то сплата державним
виконавцем грошових коштів в
примусовому порядку на користь
стягувача проводилась не пропорційно
до кожної вимоги у певному відсотку від
сплати, а тільки на загальну суму боргу
по виконавчому листу, бо дане виконавче
провадження не мало статусу зведеного
і до нього не можуть бути застосовані
вимоги ст.44 Закону України «Про
виконавче провадження».

Оскільки в силу ст.2 Закону України «Про
оплату праці» індексація зарплати
включається до складу додаткової
зарплати і є обов'язковою складової
самої заробітної плати будь-якого
працівника та з урахуванням вимог ч.2
ст.233 КЗпП України суд вважає, що
питання стягнення з відповідача
розміру несплаченої індексації
зарплати ОСОБА_1 не обмежується
будь-яким строком, в тому числі і
тримісячним. З огляду на це, у
задоволенні цієї вимоги позивачу слід
відмовити у зв'язку з її
необґрунтованістю.

З приводу дотримання позивачем строку
звернення до суду по вимозі про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
суд зазначає наступне.

Індексація позивачу у розмірі 980 грн. 88
коп. хоча і не була виплачена позивачу 10
грудня 2013 року шляхом зарахування
грошових коштів на банківську карту
ОСОБА_1 у ПАТ «Ощадбанк» (тобто не у день
звільнення позивача), проте перебіг,
визначеного ст.233 КЗпП України,
тримісячного строку для звернення до
суду з такою вимогою починається з
наступного дня після проведення таких
виплат незалежно від тривалості
затримки розрахунку, тобто з 11 грудня
2013 року, як це визначено постановою
Верховного Суду України від 26 грудня 2011
р. у справі № 6-77цс11, прийнятої в порядку
ст.360-7 ЦПК України. Отже, станом на 11
липня 2014 року (на день повторного
звернення до суду з даним позовом)
ОСОБА_1 вказаний тримісячний строк
пропустив і наведені ним обставини про
його виїзд за межі території України до
м.Санкт-Петербург (Російська Федерація)
у період часу з 05 березня по 28 травня 2014
року (включно) не є підставою для його
поновлення, так як у період часу з 11
грудня 2013 року по 11 липня 2014 року з
урахуванням наведеного вище періоду
виїзду позивача за межі країни
зазначений строк звернення до суду
сукупно сплив.

Разом з цим, зі змісту ст.ст.116,117 КЗпП
України випливає висновок про те, що
право на утримання середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку при звільненні виникає у
працівника за наявності складу
порушення, який включає два пов'язаних
юридичних факти: порушення власником
строку розрахунку при звільненні та
вини роботодавця у затримці розрахунку
при його звільненні. При цьому, вина
власника підприємства чи
уповноваженого ним органу (директора
підприємства) не виключається при
фінансових труднощах на підприємстві,
відсутності грошових коштів на
розрахункових рахунках суб'єкта
підприємницької діяльності тощо.

ОСОБА_1 в період виникнення боргу по
індексації зарплати працівників КП ЖКГ
«Липоводолинське» був керівником
цього підприємства та здійснював
контрактні обов'язки по його поточному
керівництву, організації
виробничо-господарської,
соціально-побутової та іншої
діяльності, і самостійно не спрямував
господарську діяльність керованого
ним суб'єкта підприємництва таким
чином, щоб винайти грошові кошти для
сплати однієї з обов'язкових складових
зарплати персоналу у виді індексації
його заробітків.

При цьому, позивач не довів і судом не
встановлено в ході розгляду даної
справи наявність непереборної сили,
яка виключала б вину уповноваженого
органу підприємства по невиплаті
середнього заробітку за період
затримки розрахунку при звільненні.
Зокрема, до непереборної сили
відноситься як надзвичайна і
невідворотна за даних умов подія, а
також усяке явище, яке перешкоджає
керівнику підприємства виконати свої
обов'язки перед працівниками, якщо
перший проявляв належну дбайливість
щодо цього. Як підтвердив позивач в
ході судового розгляду даної справи за
період його керівництва КП ЖКГ
«Липоводолинське» дане підприємство
було збитковим і при цьому він не
звертався до його власника в особі
Липоводолинської селищної ради із
заявами про виділення додаткових
коштів для сплати індексації зарплати
працівникам підприємства, а
нарахування індексації зарплати на
підприємстві не проводилось через
необізнаність його посадових осіб у
законодавстві, тобто внаслідок
недбалої бездіяльності керівника КП
ЖКГ «Липоводолинське» та головного
бухгалтера цього підприємства.

Позивач, обіймаючи посаду керівника
підприємства, здійснюючи його фактичне
поточне виробничо-господарське
управління у період часу з 01 жовтня 2010
року по 14 серпня 2012 року, одночасно мав
статус працівника цього суб'єкта
господарювання, та вже після
звільнення його власником на підставі
ст.36 п.8 КЗпП України де-факто змінив
свій статус на колишнього працівника
КП ЖКГ «Липоводолинське», який у
вказаний вище період повинен був
забезпечити можливість нарахування і
виплати з коштів підприємства
індексації власної зарплати та інших
працівників, не створюючи в
майбутньому підстави для виплати
середнього заробітку за затримку
розрахунку при його звільненні.

На думку суду, саме в межах
оперативного керівництва
підприємством із урахуванням норм
укладеного з ним контракту, вимог ст.8
ч.3 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» ОСОБА_1 міг проконтролювати
правильність й повноту нарахування і
фактичну виплату індексації зарплати
на очолюваному ним підприємстві (в тому
числі і самому собі) з урахуванням норм
чинного законодавства як особисто, так
і через підпорядкованого йому
головного бухгалтера підприємства,
оскільки в силу ст.68 ч.2 Конституції
України незнання закону не звільняє
від юридичних наслідків допущених
порушень (а.с.14,158-162). З огляду на це, і не
заслуговують на увагу доводи позивача
про те, що індексацію його зарплати не
проведено саме головним бухгалтером
підприємства, а не ним особисто, і те, що
з 12 серпня 2012 року і 14 серпня 2012 року
(після виходу з чергової відпуски) він
не зміг вжити заходів на виконання акту
перевірки Роменської державної
фінансової інспекції від 25 липня 2012
року № 04-23/18 для нарахування і виплати
індексації зарплати працівників
підприємства, оскільки індексація
зарплати працівників повинна
проводитись роботодавцем кожного разу
при виникненні підстав для цього. Таким
чином, суд не вбачає вини відповідача у
невиплаті позивачу у день його
звільнення з роботи індексації як
частини його заробітної плати, і як
наслідок вбачає відсутність підстав
для стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при його
звільненні. Отже, у задоволенні даної
вимоги слід відмовити у зв'язку з її
безпідставністю.

Також при невстановленні судом
порушень трудових прав позивача не
підлягає задоволенню й вторинна вимога
про відшкодування моральної шкоди
ОСОБА_1

Позивач у даному трудовому спорі
звільнений від сплати судового збору
при подачі позову, який випливає з
трудових правовідносин. Представником
відповідача за договором надані
документальні підтвердження понесених
при розгляді даної справи КП ЖКГ
«Липоводолинське» витрат на правову
допомогу сукупно в розмірі 1500 грн. При
цьому, суд не приймає як належний доказ
понесених витрат за правову допомогу
представника відповідача-адвоката
ОСОБА_6 квитанцію до прибуткового
касового ордера № 17 на суму 1000 грн., яка
не містить запису щодо року видачі
цього документа, що відповідно
позбавляє суд можливості визначитися
із точним часом понесення витрат (а.с.84).
Тому з урахуванням положень ст.88 ч.1 ЦПК
України та приймаючи до уваги те, що
позивача не звільнено від сплати
витрат за надану правову допомогу, то
суд вважає за необхідне стягнути з
позивача документально підтверджені
витрати за надану правову допомогу по
договору в сумі лише 500 грн. (а.с.45,46, 83).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 197, 212-215 ЦПК
України суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Комунального підприємства
«Житлово-комунальне господарство
«Липоводолинське» про стягнення
недоотриманої заробітної плати у виді
її індексації, стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні, відшкодування моральної
шкоди відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь
Комунального підприємства
«Житлово-комунальне господарство
«Липоводолинське» 500 (п'ятсот) гривень
повернення витрат за надану правову
допомогу.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Сумської області
через Липоводолинський районний суд
Сумської області протягом 10 днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Д. В. Бутенко