АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7513/2014
Головуючий у 1 інстанції: Макаренко В.В.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Ратнікової В.М., Семенюк Т.А.

при секретарі - Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 04 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Комунального підприємства
«Дирекція з утримання і обслуговування
житлового фонду Святошинського району
м. Києва», Святошинської районної у м.
Києві державної адміністрації, треті
особи: Служба у справах дітей
Святошинської районної у м. Києві
державної адміністрації, Святошинське
РУ ГУ МВС України в м. Києві, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, про визнання права
користування жилим приміщенням і
зобов'язання укласти договір, -

ВСТАНОВИЛА:

21 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до КП Дирекція з
утримання і обслуговування житлового
фонду Святошинського району м. Києва»,
Святошинської районної у м. Києві
державної адміністрації, у якому з
урахуванням уточнень просила визнати
за нею право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1,
визнати недійсним розпорядження
Святошинської районної в м. Києві
державної адміністрації № 12 від 17
січня 2014 року, визнати недійсним ордер
№ 411 на право зайняття службового
приміщення, виданий на підставі
Розпорядження Святошинської районної
в м. Києві державної адміністрації № 12
від 17 січня 2014 року, та зобов'язати КП
«Дирекція з утримання та
обслуговування житлового фонду
Святошинського району м. Києва»
укласти з нею договір найму квартири
АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в
березні 2006 року за згодою своєї рідної
тітки ОСОБА_4, яка була наймачем
квартири АДРЕСА_1, а також за згодою
інших мешканців вказаної квартири, а
саме своєї двоюрідної сестри ОСОБА_5,
почала постійно проживати у
вищезгаданому помешканні. 25 березня 2006
року до ЖЕО № 807 мешканці спірної
квартири подали заяву, у якій
підтвердили свою згоду на її
проживання разом з ними в якості
їхнього члена сім'ї. За весь час
проживання в спірній квартирі вона
здійснювала оплату за комунальні
послуги, спожиту електроенергію та
послуги зв'язку, здійснювала
«косметичний ремонт», ремонтувала
техніку. В спірній квартирі проживав
онук ОСОБА_6- ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5. Після
смерті ОСОБА_5 стан здоров'я ОСОБА_6
погіршився, вона тривалий час
перебувала на постійному лікуванні в
медичних центрах, незначні витрати на
її лікування сплачувала позивач. Після
смерті ОСОБА_6, яка була останньою
офіційно зареєстрованою в спірній
квартирі позивач неодноразово
зверталась до відповідних органів щодо
реєстрації в квартирі, однак їй
відмовляли.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 04 квітня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

14 квітня 2014 року ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу на вказане рішення, у
якій, посилаюсь на неповне з'ясування
обставин справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просила його скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позов у повному обсязі. В обґрунтування
заявлених вимог апелянт вказала, що суд
першої інстанції не дав належної
оцінки тій обставині, що вона у спірну
квартиру вселилася за згодою усіх її
мешканців, що підтверджується їх
спільною заявою від 25 березня 2006 року,
поданою до ЖЕО № 807. Також апелянт
вказала, що 15 січня 2012 року ОСОБА_6
зверталася із заявою, у якій просила
зареєструвати її у спірній квартирі,
надалі вона сама подавала відповідні
заяви, однак ніякої відповіді не
отримала. Додатково апелянт вказала, що
квартира АДРЕСА_3 належить на праві
власності її колишньому чоловіку,
участі у приватизації вказаної
квартири вона не приймала. На думку
апелянта, суд першої інстанції
перекрутив пояснення свідка ОСОБА_8 та
необґрунтовано відмовив у задоволенні
клопотання про допит інших свідків.
Апелянт вважає, що нею були надані
належні і допустимі докази ведення
спільного господарства з ОСОБА_4 і
ОСОБА_6, а саме: квитанції про сплату за
спожиті житлово-комунальні послуги,
договори про встановлення металевих
дверей, купівлю меблів, виконання робіт
по ремонту телевізора.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_9
апеляційну скаргу підтримав і просив
її задовольнити.

ОСОБА_2, представник Святошинської
районної у м. Києві державної
адміністрації за довіреністю - Ліснюк
Н.Д. апеляційну скаргу просили
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі,
у судове засідання не з'явилися, були
належним чином повідомлені про день,
час та місце апеляційного розгляду,
тому розгляд справи за апеляційною
скаргою на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК
України проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення осіб, які беруть участь у
справі та з'явилися у судове засідання,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що довіреністю від 30
листопада 2009 року ОСОБА_6, яка проживала
за адресою: АДРЕСА_1, уповноважила
ОСОБА_1, яка проживає за адресою:
АДРЕСА_3, представляти свої інтереси та
діяти від її імені з питань
приватизації квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11).

02 грудня 2009 року ОСОБА_1 звернулась до
Начальника філії № 807 Билим Т.Б. з
заявою про видачу бланку Ф-3 на ОСОБА_6,
що проживає за адресою: АДРЕСА_1,
вказавши місце свого проживання:
АДРЕСА_3 (а.с. 12).

З довідки форми № 3 від 22 березня 2010
року № 321 вбачається, що в квартирі
АДРЕСА_1 станом на 22.03.2010 року
зареєстровані дві особи: ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5
(а.с. 17).

Головою Святошинської районної в м.
Києві державної адміністрації листом
№ 1073 с від 30.04.2010 року повідомлено
ОСОБА_1 про те, що Службою у справах
дітей Святошинської районної в м. Києві
державної адміністрації квартира
АДРЕСА_1 взята під контроль і без
дозволу опікунської ради проводити
будь-які дії заборонено, так, як за
даною адресою зареєстрований
неповнолітній ОСОБА_7, у якого в даний
час ніхто не виконує повноваження
опікуна (а.с. 18).

ІНФОРМАЦІЯ_9 померла ОСОБА_6, питанням
поховання тіла якої займалась ОСОБА_1,
що підтверджується відповідними
накладними та квитанціями (а.с. 68-71).

З довідки форми № 3, виданої КП
«Дирекція з утримання та
обслуговування житлового фонду м.
Києва» ЄРРЦ філія № 807, в квартирі
АДРЕСА_1 станом на 04.12.2013 року
зареєстрованих осіб не значиться (а.с.
158).

Розпорядженням Святошинської районної
в м. Києві державної адміністрації від
18 грудня 2013 року № 760 до числа службових
включено двокімнатну квартиру АДРЕСА_1
(а.с. 154).

Розпорядженням Святошинської районної
в м. Києві державної адміністрації № 12
від 17 січня 2014 року про затвердження
наказу щодо надання службових жилих
приміщень та видачу ордерів відповідно
до Положення про порядок надання
службових жилих приміщень і
користування ними в Українській РСР,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37 «Про
службові жилі приміщення», на підставі
розпорядження виконавчого органу
Київської міської ради від 31.01.2011 № 121
«Про реалізацію районними в місті
Києві державними адміністраціями
окремих повноважень», враховуючи
клопотання Святошинського районного
управління ГУ МВС України в м. Києві від
19.12.2013 № 51/7066 та пропозиції громадської
комісії з житлових питань
Святошинської районної в м. Києві
державної адміністрації від 26.12.2013
(протокол № 23), ОСОБА_2 на період роботи
в Святошинському районному управлінні
ГУ МВС України в м. Києві на родину з 3
осіб надано двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 (а.с. 155-156).

20 січня 2014 року головою Святошинської
районної в м. Києві державної
адміністрації Ю.Бондарем видано
ОСОБА_2, який працює старшим дільничним
інспектором міліції, ордер № 411 на
підставі Розпорядження Святошинської
районної в м. Києві державної
адміністрації від 17 січня 2014 року № 12.

З відповіді Печерської районної в м.
Києві державної від 11.01.2014 року
встановлено, що ОСОБА_1 дійсно була
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 07
лютого 2002 року та зняття з
реєстраційного обліку 10 грудня 2013 року
(а.с. 100).

На запит адвоката ОСОБА_13 (представника
третьої особи ОСОБА_3) Святошинським РВ
ГУ МВС в м. Києві надано відповідь №
51/вх.2117 від 21.03.2014 року, в якій зазначено,
що в ході перевірки проживаючих без
реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, було
встановлено, що за вищевказаною
адресою проживає родина з трьох осіб
громадянки ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_6,, яка
пояснила, що з осені 2010 року вона разом
зі своєю сім'єю на підставі усної
домовленості з громадянкою ОСОБА_1
орендує в неї окрему двокімнатну
квартиру. Також ОСОБА_14 зазначила,
ОСОБА_1 назвалась власником даного
житла (а.с. 123).

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині визнання права користування
спірною квартирою суд першої інстанції
виходив з того, що такий спосіб захисту
житлових прав не ґрунтується на нормах
чинного законодавства, тому не
підлягає судовому захисту. Також суд
першої інстанції зазначив, що
Святошинською районною в м. Києві
державною адміністрацією при
винесенні Розпорядження №12 від 17.01.2014
року та видачі ордера № 411 від 20.01.2014
року дотримано порядок, який
передбачений ст. ст. 58-59 ЖК України.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої
ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які
проживають разом з ним, користуються
нарівні з наймачем усіма правами і
несуть усі обов'язки, що випливають з
договору найму жилого приміщення.
Повнолітні члени сім'ї несуть
солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору. До
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Згідно з положеннями ст. 65 ЖК України
квартиронаймач вправі в установленому
порядку, за письмовою згодою всіх
членів сім'ї, які проживають разом з
ним, вселити в займане ним жиле
приміщення свою дружину, дітей,
батьків, а також інших осіб. Особи, що
вселилися в жиле приміщення як члени
сім'ї наймача, набувають рівного з
іншими членами сімї права користування
жилим приміщенням, якщо при вселенні
між цими особами, наймачем та членами
його сім'ї, які проживають з ним, не було
іншої угоди про порядок користування
жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п. 9
Постанови «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» від 12
квітня 1985 року № 2 роз'яснив, що
вирішуючи спори про право користування
жилим приміщенням осіб, які вселилися
до наймача, суд повинен з'ясувати: чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема, чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи зареєстровані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлено угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї певний порядок
користування жилим приміщенням.

У постанові Верховного Суду України
від 11 липня 2012 року, прийнятій за
результатами перегляду ухвали колегії
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 листопада 2011
року у справі про визнання права
користування жилим приміщенням
вказано, що під час вирішення спору про
право користування жилим приміщенням
осіб, які вселилися до наймача, суд
повинен з'ясувати, крім обставин щодо
реєстрації цих осіб у спірному
приміщенні, дотримання встановленого
порядку при їх вселенні та наявності
згоди на це всіх членів сім'ї наймача та
обумовлення угодою між указаними
особами, наймачем і членами сім'ї, що
проживають з ним, певний порядок
користування жилим приміщенням, й інші
обставини справи, що мають значення для
справи, а саме: чи було це приміщення
постійним місцем проживання цих осіб,
чи вели вони з наймачем спільне
господарство, тривалість часу їх
проживання.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що 25 березня 2006 року
ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_5 звернулися до
начальника ЖЕО № 807, у якій вказали, що
надають згоду на те, щоб ОСОБА_1
постійно проживала у квартирі АДРЕСА_1
та користувалася нею як член сімї (а.с.
191).

Таким чином, при вселенні ОСОБА_1 до
спірного житлового приміщення був
дотриманий встановлений законом
порядок.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_5
помер ІНФОРМАЦІЯ_8, а ОСОБА_6 10 серпня 2009
року поступила до Київської міської
клінічної лікарні №10 та перебувала там
до дня смерті (ІНФОРМАЦІЯ_9).

Також, як вірно було встановлено судом
першої інстанції, ОСОБА_1 з осені 2010
року, тобто за три роки до моменту
звернення до суду з позовом, у спірній
квартирі не проживає, заселила туди
квартирантів і отримує орендну плату у
розмірі 2 200 грн. на місяць.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що відсутні
підстави вважати спірну квартиру
постійним місцем проживання ОСОБА_1 та
вставленим факт ведення спільного
господарства з наймачем.

Крім того, з пояснень представника
ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_9 судом
апеляційної інстанції встановлено, що
шлюб позивача з ОСОБА_15, який було
зареєстровано 06 червня 1970 року, не
розірвано, квартира АДРЕСА_3, у якій з 2002
року зареєстрована позивач, придбана
ОСОБА_15 на підставі договору
купівлі-продажу у шлюбі.

Колегія суддів критично оцінює
посилання апелянта на заяву ОСОБА_6 від
15 грудня 2012 року з проханням
зареєструвати її у спірній квартирі,
оскільки, як було зазначено, з 10 серпня
2009 року ОСОБА_6 перебувала у лікарні, а
сама ОСОБА_1 з осені 2010 року у спірній
квартирі не проживала.

При цьому колегія суддів також
враховує, що ОСОБА_1 з 07 лютого 2002 року
була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3,
вказану адресу як адресу для
листування вказувала при зверненнях до
органів державної влади, підприємств і
організацій з реєстрації знялася уже
після звернення до суду з позовом.

З урахуванням зазначених обставин
колегія суддів вважає, що посилання
апелянта на квитанції про сплату за
спожиті житлово-комунальні послуги,
договір про встановлення металевих
дверей, купівлю меблів, виконання робіт
по ремонту телевізора не підтверджують
факту її постійного проживання у
спірній квартирі та ведення спільного
господарства з наймачем.

Отже, рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 04 квітня 2014 року є
законним і обґрунтованим, а тому
підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, на законність і
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 208, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст. 308, ст.ст. 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 04 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді