У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах
дітей виконавчого комітету
Ясинуватської міської ради Донецької
області, про надання дозволу на виїзд
за кордон особи, яка не досягла
16-річного віку, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на заочне
рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 24 січня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 26 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом, у якому зазначала, що у
період з 15 червня 2002 року по 16 жовтня 2003
року вона та ОСОБА_5 перебували у шлюбі,
у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син
ОСОБА_7 Після розірвання шлюбу дитина
проживає разом із матір'ю та перебуває
на повному її утриманні. Відповідач
аліменти на дитину не сплачує,
матеріальної допомоги не надає.

Наприкінці літа 2009 року, позивачка
разом з дитиною переїхала на тимчасове
проживання до м. Санкт-Петербург
Російської Федерації і має намір
продовжити там проживати, так як з 07
квітня 2010 року вона перебуває у шлюбі з
громадянином Російської Федерації -
ОСОБА_9

З 09 червня 2012 року позивачка отримала
вид на проживання іноземного
громадянина строком до 04 червня 2017 року
та має намір у подальшому отримати
громадянство Російської Федерації і
придбати власне житло, а дитина
відвідує школу № 240 Кіровського району
Санкт-Петербурга.

Зазначала, що вона хоче мати можливість
без перешкод привозити сина до України
та вивозити його за межі України у
будь-який час по мірі необхідності,
тому просила суд надати їй дозвіл на
вивіз малолітнього сина ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 до Російської Федерації на
постійне місце проживання за місцем
проживання матері без згоди та
супроводу батька дитини - ОСОБА_5 з
правом оформлення усіх провізних
документів та документів, необхідних
для реєстрації місця перебування
дитини на території Російської
Федерації до досягнення дитиною
шістнадцятирічного віку; надати ОСОБА_4
дозвіл на тимчасовий вивіз з території
України малолітнього сина, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі ОСОБА_4 або
супроводі будь-якої іншої повнолітньої
особи за вибором позивачки до
досягнення дитиною шістнадцятирічного
віку на відпочинок та оздоровлення без
згоди та супроводу батька дитини -
ОСОБА_5

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 24 січня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 26 березня 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанцій та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не може бути
задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи у касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами встановлено, що у період з 15
червня 2002 року по 16 жовтня 2003 року
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народився син
ОСОБА_7

Згідно зі свідоцтвом про укладення
шлюбу серія НОМЕР_1, виданим відділом
РАЦС Кіровського району комітету у
справах РАЦС Уряду Санкт-Петербурга
ОСОБА_4 07 квітня 2010 року уклала шлюб з
ОСОБА_9 (а.с. 16).

ОСОБА_7 проживає разом зі своєю матір'ю
у м. Санкт-Петербурзі і відвідує
середню школу № 240 Кіровського району
м. Санкт-Петербурга (а.с. 5, 13).

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько
мають рівні права та обов'язки відносно
дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. п. 3 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року за №57 (у редакції
постанови Кабінету Міністрів України
від 25 серпня 2010 року № 724) (далі -
Правила) виїзд з України громадян, які
не досягли шістнадцятирічного віку,
здійснюється за згодою обох батьків
(усиновлювачів) та в їх супроводі або в
супроводі осіб, уповноважених ними, які
на момент виїзду з України досягли
вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил виїзд за
межі України громадян, які не досягли
шістнадцятирічного віку, у супроводі
одного з батьків або у супроводі осіб,
які уповноважені одним із батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, якщо другий
з батьків не перебуває у пункті
пропуску через державний кордон.

За п. 4 Правил виїзд за межі України
громадянина, який не досяг
шістнадцятирічного віку, і без згоди та
супроводу другого з батьків може бути
дозволено й на підставі рішення суду.

Суди обґрунтовано відмовили у позові
відповідно до вимог Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» та Правил,
оскільки заявлені позивачкою вимоги
про надання дозволу на вивіз дитини на
постійне місце проживання до
Російської Федерації без згоди та
супроводу її (дитини) батька не носять
тимчасового характеру та надання
такого дозволу є грубим порушенням
прав ОСОБА_5 на спілкування з сином та
участь у його вихованні.

Крім того, у суду відсутні правові
підстави для задоволення позову про
надання дозволу на виїзд дитини за
кордон без зазначення відповідного
часового проміжку перебування в
іноземній державі. Матеріали справи не
містять доказів відмови ОСОБА_5 у
наданні дозволу на виїзд дитини за межі
України.

Доводи касаційної скарги на
правильність висновків судів не
впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу,
якщо визнає, що рішення ухвалені з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій
при розгляді справи дотримано вимоги
закону, у зв'язку з чим колегія суддів
вважає за необхідне касаційну скаргу
відхилити, а судові рішення залишити
без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 24
січня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 26
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Горелкіна Н.А.,
Євграфова Є.П.