Справа № 211/4029/14-ц
Провадження № 2/211/1804/14
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 вересня 2014 року Довгинцівський
районний суд м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді :
Ткаченко С.В

при секретарі :
Улісько О.М.

за участі позивача
ОСОБА_1

у відсутність відповідача
ОСОБА_2,

та третьої особи- Довгинцівський
районний відділ у м. Кривий Ріг
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Кривому Розі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа Довгинцівський
районний відділ у м. Кривий Ріг
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з
позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування житлом,
вказавши, що їй на праві приватної
спільної сумісної власності на
підставі свідоцтва про право власності
на житло належить квартира АДРЕСА_1.

Крім неї, у вказаному помешканні
зареєстрований також її колишній
чоловік ОСОБА_2, який з 2010 року мешкає в
іншому місці.

Факт реєстрації відповідача
тягне нарахування на нього комунальних
послуг, які він не сплачує, тому позивач
просить визнати його таким, що втратив
право користування квартирою АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 на вимогах наполягала з підстав,
викладених в позові, просила
задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове
засідання не з'явився, про дату
слухання був повідомлений своєчасно та
належним чином, через засоби масової
інформації, про причини неявки в суд не
повідомив.

Представник третьої особи
Довгинцівського районного відділу у м.
Кривий Ріг Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області в судове
засідання не з"явився, надали заяву про
розгляд справи у їх відсутність.

Вислухавши позивача, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що позивач
ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , а також
ОСОБА_4 на праві приватної спільної
сумісної власності є власниками
квартири АДРЕСА_1 (а.с. 18 - копія
свідоцтва про право власності на житло,
довідка ).

За вказаною адресою зареєстровані:
позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2(а.с
8 - копія довідки).

Згідно акту від 28 04 2014 року,
відповідач ОСОБА_2 з 2008 року не проживає
в АДРЕСА_1 (а.с. 7 - акт про непроживання).

Відповідно до положень ст. 405 ЦК
України , на яку посилається позивач як
на підставу обгрунтування позову ,
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається
його власником. Член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником
житла або законом.

Однак, відповідач є співвласником
житла , а не членом сім"ї власника житла.
Посилання на положення ст. 405 ЦК
України є безпідставними, оскільки
такі норми регулюють правовідносини
між власником житла та членами його
сім»ї, які проживають разом з ним, і не
можуть бути застосовані при вирішенні
даного спору, так як норми ст. 405 ЦК
України на дані правовідносини не
розповсюджуються .

Конституція України у ст. 47
проголошує, що кожен має право на житло.
Держава гарантує не тільки свободу
його придбання, але й можливість
стабільного користування житлом, його
недоторканість, а також недопущення
примусового позбавлення житла, не
інакше, як на підставі закону і за
рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України
встановлює, що громадянин, який став
власником житла, має право
розпоряджатися ним на свій розсуд. Тому
право власності на житло охороняється
правом лише настільки, наскільки його
реалізація відповідає імперативним
нормам закону.

Реалізація встановлених
конституційних гарантій, поряд з
іншими, відображається в збереженні
житла за його власниками без обмежень,
та в гарантії збереження житла в
державному та комунальну житлову фонді
за тимчасово відсутніми громадянами
протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР),
членів сім'ї власника жилого
приміщення протягом року (ст. 405 ЦК
України). Не проживання у жилому
приміщенні понад встановлений строк
без поважних причин, дають підстави для
визнання цих осіб в судовому порядку
такими, що втратили права користування
ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Оскільки право власності є
абсолютним правом, яке включає
володіння, користування,
розпорядження, та якого ніхто не може
бути позбавлений, крім випадків
передбачених законом, то власник не
може бути визнаний таким, що втратив
право користування своїм майном.

За вказаних обставин, суд приходить до
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.
405 ЦК України, ст. ст. 10,60,212, 215 ЦПК
України , суд, -

В И Р І Ш
И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Довгинцівський районний суд м. Кривого
Рогу, протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя: С. В. Ткаченко