У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової
Г.І., Остапчука Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
третя особа - приватний нотаріус
Харківського районного нотаріального
округу ОСОБА_9, про визнання частково
недійсним договору дарування та
визнання права власності, за
касаційними скаргами ОСОБА_10, ОСОБА_11
та ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду
Харківської області від 25 липня 2012
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з указаним позовом, в якому
просила визнати договір дарування
домоволодіння по АДРЕСА_1, посвідчений
24 грудня 2007 року приватним нотаріусом
Харківського районного нотаріального
округу ОСОБА_9, реєстровий № 4056,
частково недійсним; визнати за нею
право власності на Ѕ частину
домоволодіння по АДРЕСА_1, як майна,
набутого за час шлюбу.

В обґрунтування вимог позивач
посилалася на те, що перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_7 із 1989 року. Шлюб розірвано
рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 30 березня 2009
року.

У 1990-х роках ОСОБА_7 була надана
земельна ділянка, на якій ними спільно
побудовано житловий будинок з
надвірними будівлями, який вважає
спільною власністю подружжя.

У листопаді 2010 року позивачу стало
відомо, що 24 грудня 2007 року ОСОБА_7
подарував спірне домоволодіння своїй
матері - ОСОБА_8

Посилаючись на вказані обставини
позивач просила суд позовні вимоги
задовольнити.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 30 вересня 2011
року у задоволенні позову ОСОБА_6
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 25 липня 2012 року
рішення Харківського районного суду
Харківської області від 30 вересня 2011
року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6
задоволено.

Визнано недійсним в Ѕ частині договір
дарування житлового будинку по
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8
24 грудня 2007 року, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського районного
нотаріального округу ОСОБА_9,
реєстровий № 4056.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ
частину житлового будинку з надвірними
будівлями, який розташований по
АДРЕСА_1, як майна, набутого за час
шлюбу.

У касаційних скаргах ОСОБА_10, ОСОБА_11 та
ОСОБА_8 порушують питання про
скасування рішення суду апеляційної
інстанції із передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7
перебували у зареєстрованому шлюбі з 04
березня 1989 року до 30 березня 2009 року.

Під час шлюбу на земельній ділянці,
належній ОСОБА_7 на праві приватної
власності на підставі державного акта
від 21 січня 1999 року, подружжям
побудований житловий будинок АДРЕСА_1

Свідоцтво про право власності на
житловий будинок видане виконавчим
комітетом Пономаренківської сільської
ради 30 квітня 1999 року на ім'я ОСОБА_7

Згідно з договором дарування житлового
будинку від 24 грудня 2007 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського районного нотаріального
округу ОСОБА_9, зареєстрованого в
реєстрі за № 4056, ОСОБА_7, без згоди своєї
дружини - ОСОБА_6, подарував своїй
матері - ОСОБА_8 житловий будинок з
надвірними будівлями, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано доказів на
підтвердження доводів щодо придбання у
власність спірного будинку під час
шлюбу з відповідачем ОСОБА_7, тому
вважав, що відсутні підстави для
визнання спірного будинку спільною
сумісною власністю подружжя, а також
відсутні підстави для визнання
недійсним договору дарування.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що спірне
будинковолодіння є спільним сумісним
майном подружжя, оскільки набуто
ОСОБА_7 під час перебування у шлюбі з
ОСОБА_8, оспорюваний договір дарування
був укладений відповідачем без згоди
дружини та частки дружини та чоловіка є
рівними.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

За змістом ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

Дружина, чоловік має право на звернення
до суду з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Суд апеляційної інстанції,
встановивши, що спірний житловий
будинок побудований подружжям під час
перебування у шлюбі та ОСОБА_7 без згоди
дружини розпорядився майном на власний
розсуд, не в інтересах сім'ї, у
відповідності до положень ст. ст. 203, 215
ЦК України, ст. 65 СК України, дійшов
обґрунтованого висновку про визнання
частково недійсним договору дарування.

За таких обставин, рішення суду
апеляційної інстанції в цій частині
підлягає залишенню без змін, оскільки з
матеріалів справи вбачається, що воно
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи касаційних скарг про
неправильне застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права в цій частині
безпідставні.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
визнання права власності на Ѕ частину
спірного будинку, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, оскільки відсутні дані про те,
що між ними існувала домовленість щодо
іншого порядку визначення часток
кожного із подружжя у спільній
сумісній власності.

Проте з такими висновками погодитися
не можна.

З матеріалів справи вбачається, що під
час розгляду справи у суді першої
інстанції власником житлового будинку
АДРЕСА_1 була ОСОБА_12 на підставі
іпотечного договору від 20 липня 2011
року, посвідченого приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_13 за № 894.

В обґрунтування касаційної скарги
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 посилалися на те, що
на момент ухвалення рішення судом
апеляційної інстанції власником
спірного житлового будинку була
ОСОБА_10 на підставі договору
купівлі-продажу житлового будинку від
20 липня 2012 року, посвідченого приватним
нотаріусом Харківського районного
нотаріального округу Харківської
області ОСОБА_14, реєстровий № 1642.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом (ч. 2
ст. 213 ЦПК України).

Вирішуючи цивільно-правовий спір, суд
першої інстанції, у порушення вимог ст.
ст. 10, 213-215 ЦПК України, не сприяв
всебічності та повноті розгляду
справи, не встановив факти, які
необхідно було встановлювати для
вирішення спору, не перевірив їх даних.

Перевіряючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд в порушення
вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України, не
звернув уваги на те, що до ухвалення
рішення по справі судом першої
інстанції право власності на спірне
нерухоме майно було зареєстровано за
ОСОБА_12, яка не приймала участі у
справі, а під час розгляду справи в
апеляційному порядку 20 липня 2012 року
ОСОБА_10 на підставі договору
купівлі-продажу придбала спірний
житловий будинок.

Разом з тим, за змістом ст. 130 ЦПК
України на суд першої інстанції
покладено обов'язок вирішити питання
про склад осіб, які братимуть участь у
справі.

Порядок залучення до участі у справі
або вступу в справу третіх осіб, заміна
неналежного відповідача, залучення
співвідповідача, визначено главою 4
розділу І ЦПК України.

Справа розглядається апеляційним
судом за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими главою І розділу V ЦПК
України (ч. 1 ст. 304 ЦПК України).

Виходячи з викладеного, беручи до
уваги, що суд апеляційної інстанції
позбавлений можливості вирішувати
питання про склад осіб, які повинні
приймати участь у справі та враховуючи
допущені судами порушення норм
процесуального права під час вирішення
позовних вимог про визнання права
власності на Ѕ частину спірного
будинку, які унеможливили встановлення
фактичних обставин справи для
правильного її вирішення, в силу ст. 338
ЦПК України, рішення суду першої та
апеляційної інстанцій в цій частині
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_10, ОСОБА_11 та
ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 30 вересня 2011
року та рішення апеляційного суду
Харківської області від 25 липня 2012 року
в частині позовних вимог про визнання
права власності на Ѕ частину житлового
будинку скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного
суду Харківської області від 25 липня 2012
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
Д.О. Остапчук