Справа № 521/6170/14-ц
Провадження №2/521/4610/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

« 10» липня 2014 року Малиновський
районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання
Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

28 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
пава власності. В обґрунтування позову
зазначив, що 29 липня 2011 року він придбав
згідно домовленості у відповідача
автомобіль «Nissan Sunny», 1990 року випуску,
що підтверджується розпискою яку
власноручно написав відповідач. Але
купівлю-продаж автомобілю, у зв'язку з
відсутністю грошей на витрати
пов'язані з укладенням договору
купівлі-продажу, вони оформили
генеральною довіреністю, яка була
посвідчена того ж дня приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_3
(зареєстровано в реєстрі за №509).

При укладенні цього правочину
пересвідчились, що спірний автомобіль,
належав відповідачеві на праві
власності, що підтверджується
свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_2,
жодних обмежень, щодо розпорядження
вказаним автомобілем не існувало,
сторони досягли угоди з усіх істотних
умов право чину купівлі-продажу. Тобто,
між ним та відповідачем 29 липня 2011 року
був фактично укладений договір
купівлі-продажу автомобіля, оскільки
відповідач передав йому автомобіль, а
він в свою чергу передав відповідачу
гроші за цей автомобіль.

На підставі викладеного, позивач
просив суд ухвалити рішення, яким
визнати за ним право власності на
автомобіль «Nissan Sunny», 1990 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

В судовому засіданні позивач позов
підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач позов визнав, проти його
задоволення не заперечував.

Заслухавши пояснення осіб, які брали
участь у розгляді справи, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є
власником автомобілю «Nissan Sunny», 1990 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що
підтверджується транспортного засобу
серії НОМЕР_2.

Відповідно до ч. 3 ст. 347 ЦК України, у
разі відмови від права власності на
майно, право на яке підлягають
державній реєстрації, право власності
на нього припиняється з моменту
внесення за заявою власника
відповідного запису до державного
реєстру.

Будь-яких даних про те, що до органу,
який здійснив реєстрацію права
власності на спірний автомобіль,
надійшла та зареєстрована заява
власника ОСОБА_2 про відмову від права
власності на цей автомобіль не надано,
тому, відповідно до ч. 3 ст. 347 ЦК України,
її право власності на автомобіль не
припинилося.

Відповідно до ст. 336 ЦК України особа,
яка заволоділа рухомою річчю, від
якої власник відмовився (стаття 347
цього Кодексу), набуває право власності
на цю річ з моменту заволодіння нею.

29 липня 2011 року ОСОБА_2 видав ОСОБА_1
нотаріально посвідчену довіреність
строком на п'ять років з правом:
розпоряджатися автомобілем «Nissan Sunny»,
1990 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1.

Відповідно до частини 3 статті 244 ЦК
України довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами. Тобто,
представництвом не передбачається
перехід права власності на об'єкт.

Згідно статті 665 ЦК України, договір
купівлі-продажу передбачає, що одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму. Саме за таким
правочином відбувається перехід права
власності на автомобіль.

Стаття 237 ЦК України передбачає, що
представництво - це правовідношення, в
яких одна сторона має право вчиняти
певні дії від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Отже оформляючи «генеральну
довіреність» на автомобіль, позивач
отримав автомобіль тільки для
користування і розпорядження, але ніяк
не у власність. За генеральною
довіреністю ніякої купівлі-продажу не
відбувається, а тому власником
автомобіля залишається продавець.

Згідно зі ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

У відповідністю зі ст. 205 ЦК України
правочин може вчинятися усно або в
письмовій формі. Сторонни мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

У випадках, встановлених договором або
законом, воля сторони до вчинення
правочину може виражатися її
мовчанням.

Як вбачається з наданих позивачем
письмових доказів, між позивачем та
відповідачем не було укладено
правочину, для якого відповідно до
вимог ст. ст. 208, 210 ЦК України, є
обов'язковою письмова форма та
державна реєстрація, за яким право
власності перейшло б від власника
спірного автомобіля до позивача.

При цьому, суд зауважує, що, з одного
боку відсутні докази набуття позивачем
ОСОБА_1 права власності на спірний
автомобіль, а з іншого - відсутні
заперечення з боку відповідача ОСОБА_2
проти визнання за позивачем права
власності на цей автомобіль, що не
перешкоджає їм оформити відповідний
правочин у встановленому законом
порядку.

Відповідно до ст.10 ч.2 ЦПК України,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Статтею 11 ч.1 ЦПК України, встановлено,
що суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших особі, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ч.ч.1, 3, 4 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставина, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В зв'язку з викладеним позовні вимоги,
суд вважає не обґрунтованими, не
доведеними і такими, що не підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 62, 84, 88, 209, 213, 215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності -
відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

ГОЛОВУЮЧИЙ
А.П. ЦЕЛУХ