У х в а л а

іменем україни

03 вересня 2014 року м. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик
С.П.,Суддів:Горелкіної Н.А.,Ізмайлової
Т.Л., Касьяна О.П.,Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» до ОСОБА_6 про
звернення стягнення на предмет
застави, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк» на
рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 27
лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Приватбанк»
(далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось
до суду із позовом до ОСОБА_6 про
звернення стягнення на предмет
застави.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що згідно з кредитним
договором від 19 квітня 2006 року банк
надав ОСОБА_6 кредит в сумі 44 550,00
гривень зі сплатою 14,76 % річних та з
кінцевим терміном погашення 19 квітня
2011 року. 26 травня 2006 року між банком та
ОСОБА_6 укладено договір застави
рухомого майна, відповідно до умов
якого у разі невиконання зобов'язань за
кредитним договором заставодержатель
має право задовольнити свої
забезпечені договором застави вимоги
шляхом звернення стягнення на
заставлене майно.

Відповідач, отримавши зазначену суму
кредиту, свої зобов'язання за договором
не виконав, а саме: своєчасно не погасив
чергову частину кредиту та прострочив
сплату процентів за користування
кредитом, у зв'язку з чим станом на 03
березня 2012 року загальна сума
заборгованості по договору становить
21584,27 грн.

Враховуючи наведене, позивач просить у
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором звернути
стягнення на предмет заставленого
майна.

Рішенням Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 09
грудня 2013 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 19
квітня 2006 року у сумі 21584,27 грн
витребувано у ОСОБА_6 та передано в
заклад публічному акціонерному
товариству комерційному банку
«Приватбанк» предмет застави -
автомобіль ВАЗ, модель 21150, 2006 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та
комплект ключів, свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу, що
належить на праві власності ОСОБА_6.

Звернено стягнення на предмет застави -
автомобіль ВАЗ, модель 21150, 2006 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що
належить на праві власності ОСОБА_6,
шляхом продажу вказаного автомобіля
публічним акціонерним товариством
комерційним банк «Приватбанк» з
укладенням від імені ОСОБА_6 договору
купівлі-продажу будь-яким способом із
іншою особою-покупцем, зі зняттям
вказаного автомобіля з обліку в
органах ДАІ України, а також наданням
публічному акціонерному товариству
комерційному банку «Приватбанк» всіх
повноважень, необхідних для здійснення
продажу.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 27
лютого 2014 року скасовано рішення
Калуського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 09
грудня 2013 року.

Ухвалено нове рішення, яким у позові
відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 27 лютого 2014 року і
залишення в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
на таких підставах.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції й ухвалюючи нове рішення,
апеляційний суд виходив із того, що
відповідач виконав умови кредитного
договору від 19 квітня 2006 року та
сплатив кошти на погашення кредиту та
проценти за користування кредитними
коштами, а позивачем не надано доказів
дотримання банком порядку підвищення
процентної ставки за вказаним
договором, в результаті якого була
сформована спірна кредитна
заборгованість, у зв'язку з чим позов не
підлягає задоволенню.

Проте цей висновок суперечить вимогам
закону й матеріалам справи.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Судами встановлено, що 19 квітня 2006 року
між закритим акціонерним товариством
комерційним банком «Приватбанк»,
правонаступником якого є позивач, та
ОСОБА_6 укладено кредитний договір №
IFK0AK10960001, за умовами якого банк надав
позичальнику кредит у сумі 44550,00 грн зі
сплатою 14,76 % на рік на суму залишку
заборгованості.

Згідно розрахунку заборгованості по
кредитному договору від 19 квітня
2006 року станом на 03 березня 2012 року
ОСОБА_6 має кредитну заборгованість на
суму 21584,27 грн, яка складається із
заборгованості зі сплати кредиту у
сумі 12217,12 грн, заборгованості зі сплати
відсотків за користування кредитом у
сумі 7389,57 грн та пені за несвоєчасне
виконання зобов'язань за договором у
сумі 1977,58 грн.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_6
посилався на те, що зазначена
заборгованість була сформована в
результаті підвищення банком
процентної ставки за кредитним
договором від 19 квітня 2006 року в
односторонньому порядку, без
повідомлення боржника та у порушення
вимог Закону України від 12 грудня 2008
року «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку».

Як вбачається з матеріалів справи,
листом ПАТ КБ «Приватбанк» № 84 від 07
січня 2009 року ОСОБА_6 повідомлено про
підняття відсоткової ставки за
кредитним договором № IFK0AK10960001 від 19
квітня 2006 року, яка буде складати 25,44 %
на рік починаючи з 01 лютого 2009 року.
Вказаний лист надіслано відповідачу 08
січня 2009 року, що вбачається з реєстру
№ 3 avt, який є в матеріалах справи.

Пунктом 28 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що при вирішенні
спорів щодо правомірності підвищення
процентної ставки згідно зі статтею
1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону
України від 12 грудня 2008 року №
661-VI "Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку", яким передбачено, що
встановлений кредитним договором
розмір фіксованої процентної ставки не
може бути збільшений банком в
односторонньому порядку, а також, що
умова договору щодо права банку
змінювати розмір фіксованої
процентної ставки в односторонньому
порядку є нікчемною, суди мають
виходити з того, що цей закон набрав
чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією
України принципу незворотності дії в
часі законів та інших
нормативно-правових актів (частина
перша статті 58), всі рішення банку в
будь-якій формі (постанова, рішення,
інформаційний лист) щодо підвищення
процентної ставки в односторонньому
порядку є неправомірними лише з 10 січня
2009 року (Рішення Конституційного Суду
України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у
справі про зворотну дію в часі законів
та інших нормативно-правових актів).

При підвищенні процентної ставки
з'ясуванню підлягають визначена
договором процедура підвищення
процентної ставки (лише повідомлення
позичальника чи підписання додаткової
угоди тощо); дії позичальника щодо
прийняття пропозиції кредитора тощо.

Відповідно до пункту 2.3.1. кредитного
договору від 19 квітня 2006 року банк
має право збільшувати розмір
процентної ставки за користування
кредитом, при цьому банк надсилає
позичальнику письмове повідомлення
про зміну процентної ставки за 20 днів
до вступу в чинність зміненої
процентної ставки. Збільшення
процентної ставки банком у
вищевказаному порядку можливе в
границях кількості пунктів, на яке
збільшилась ставка НБУ, розмір
відрахувань у страховий фонд,
середньозважена ставка по кредитах або
пропорційно збільшенню курсу долара
США, за згодою позичальника.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погоджується з доводами
касаційної скарги відносно того, що
визначена договором процедура
підвищення процентної ставки банком
дотримана, оскільки ОСОБА_6 надіслано
письмове повідомлення про зміну
процентної ставки у відповідності до
пункту 2.3.1. кредитного договору, а після
набуття чинності зміненої процентної
ставки 01 лютого 2009 року боржником
здійснювалось погашення кредитної
заборгованості, що відповідно до
положень частин 2 та 3 статті 205, частини
2 статті 642 ЦК України слід вважати
прийняттям пропозиції банку
щодо підвищення процентної ставки.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що підвищення
відсоткової ставки за кредитним
договором від 19 квітня 2006 року
відбулось до 10 січня 2009 року, без
порушення вимог Закону України від 12
грудня 2008 року «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку» і визначена договором
процедура підвищення процентної
ставки банком дотримана, а тому позов
підлягає задоволенню.

До таких висновків суд першої
інстанції дійшов на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилались як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погоджується з такими висновками
суду першої інстанції.

Відповідно до статті 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону, то рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню,
а рішення районного суду -
залишенню в силі.

Керуючись ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 27
лютого 2014 року скасувати, а рішення
Калуського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 09
грудня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. ШтеликСудді:Н.А.
Горелкіна Т.Л. Ізмайлова О.П. Касьян Г.І.
Мостова