Справа № 562/2969/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" червня 2014 р.
Здолбунівський районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого суддіМички І.М.

при секретаріПрадош О.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника
відповідачаОСОБА_4розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
приміщенні суду цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуванні будинку, що
належить на праві приватної власності,
шляхом визнання таким, що втратив право
користування цим будинком та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання правочинів удаваними,

в с т а н о в и в :

В поданій до суду позовній заяві ОСОБА_3
зазначає , що йому належить на праві
приватної власності квартира АДРЕСА_1.
Ця квартира придбана ним по договору
купівлі-продажу від 21 квітня 2010 року,
укладеного між ним та ОСОБА_2. Договір
посвідчено нотаріально. Відповідно до
договору купівлі від 30 квітня 2013 року
він купив дві земельні ділянки, надані
для обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд. Він як
власник не може повноцінно здійснювати
своє право власності на квартиру,
вільно на власний розсуд володіти,
користуватися та розпоряджатися своїм
майном, так як у вищезазначеній
квартирі зареєстроване місце
проживання ОСОБА_2, попереднього
власника. Відповідач розпорядився
своєю квартирою, продавши її . Він не
проживає в ній більше 3 років. А тому не
має права користування цією квартирою,
втратив право на неї. Просив визнати
ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування квартирою.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним
позовом про визнання правочинів
удаваними. Зазначив, що в дійсності між
сторонами укладено договір позики,
згідно якого він позичив гроші в
ОСОБА_3, а договір купівлі-продажу
укладено як гарантію повернення коштів
із відповідними відсотками. Просив
визнати недійсними договори
купівлі-продажу квартири від 21 квітня
2010 року та земельних ділянок від 30
квітня 2013 року, посвідчені нотаріально,
укладені між ним та ОСОБА_3

В судовому засідання ОСОБА_3 та його
представник підтримали первісний
позов. Представник ОСОБА_3 подав заяву
про застосування позовної давності.
Просив відмовити в зустрічному позові
як за безпідставністю, так і за спливом
позовної давності. Зустрічний позов не
визнали. ОСОБА_2 та його представник не
визнали первісний позов, а зустрічний
позов підтримали.

Вислухавши позивача ОСОБА_3, його
представника ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2, його представника ОСОБА_4,
пояснення свідків, дослідивши письмові
докази, суд прийшов до висновку про те,
що первісний позов підлягає до
задоволення, а в зустрічному позові
слід відмовити виходячи з наступних
мотивів.

ОСОБА_3 є власником квартири та
земельних ділянок, наданих для її
обслуговування загальним розміром 0,126
га. Право власності він набув на
законних підставах, передбачених ст.328
ЦК України, відповідно до нотаріально
посвідчених договорів купівлі-продажу.

Відповідно до ст.41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Положення статті 319 Цивільного кодексу
України передбачає, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Згідно з ст.321 того ж Кодексу право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена в його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

ОСОБА_3 не може повноцінно здійснювати
своє право власності на квартиру
вільно на власний розсуд володіти,
користуватися та розпоряджатися своїм
майном, так як в ній є зареєстрованим
попередній власник ОСОБА_2

Між тим, згідно ст. 383 ЦК України
власник квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї.

У відповідності із ст. 391 того ж Кодексу
власник майна вправі вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

У відповідності із ст.150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності квартиру, користуються нею
для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю
на свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші
не заборонені законом угоди.

Згідно ст.155 ЖК України жилі квартири,
що є у приватній власності громадян, не
може бути в них вилучено, власника не
може бути позбавлено права
користування жилим будинком
(квартирою), крім випадків,
установлених законодавством Союзу РСР
і Української РСР.

Стаття 405 ЦК України передбачає
можливість визнання члена сім'ї
власника житлового приміщення таким,
що втратив право користування цим
приміщенням у випадку не проживання в
ньому без поважних причин більше 1 року.

ОСОБА_2 не проживає в квартирі більше
трьох років. Вказана обставина
стверджується поясненнями ОСОБА_3,
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 Не
заперечується вона і самим
відповідачем-позивачем ОСОБА_2 А тому
він втратив право користування
квартирою і по цій причині.

Вимоги ОСОБА_3 відповідають практиці
розгляду аналогічних справ судами
України. У п. 3 Листа ВССУ Про практику
застосування судами законодавства під
час розгляду цивільних справ про
захист права власності та інших
речових прав № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року
зазначається, що при розгляді справ про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
судам необхідно розрізняти
правовідносини, які виникають між
власником та колишнім власником житла,
і правовідносини, які виникають між
власником житла та членами його сімї,
колишніми членами його сімї, а також
членами сімї колишнього власника
житла. У першому випадку власник житла
має право вимагати визнання колишнього
власника таким, що втратив право
користування, та зняття його з
реєстрації. При цьому втрата права
користування житловим приміщенням є
наслідком припинення права власності
на житлове приміщення у колишнього
власника житла.

ОСОБА_2 втратив право користування
квартирою як в силу припинення права
власності на неї, так і в силу
непроживання в ній більше трьох років

Суд знаходить незаконними та
безпідставними доводи ОСОБА_2 про
недійсність нотаріально посвідчених
правочинів купівлі-продажу квартири та
земельних ділянок.

Твердження ОСОБА_2, що він не мав наміру
продавати квартиру та земельні
ділянки, а укладав договір позики - є
надуманими та голослівними, не
підтверджуються будь-якими доказами .
Суд розцінює дії ОСОБА_2 як такі, що
спрямовані не незаконне позбавлення
права власності на нерухоме майно
ОСОБА_3, яке він набув на законних
підставах.

Пояснення ОСОБА_2, його представника,
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які
були допитані по ініціативі
відповідача-позивача, не спростовують
письмові докази нотаріально
посвідчені договори купівлі-продажу.

Посилання сторони
відповідача-позивача про недійсність
оспорюваних договорів не відповідають
фактичним обставинам справи, зроблені
всупереч вимог норм матеріального і
процесуального права.

Саме по собі посилання цієї сторони,
показання свідків про відсутність
намірів на продаж квартир та земельної
ділянки, наявність наміру оформити ці
договори як гарантію повернення коштів
по договору позики - не дають підстав
для висновку про недійсність та
удаваність договорів. Показання
свідків є неналежними доказами, які не
можуть спростовувати положення
нотаріально посвідченого договору. Тим
більше свідки не були присутніми при
укладенні договору, а тому не можуть
говорити про його
достовірність(недостовірність).

Згідно статті 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

У відповідності з п. 25 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 N 9 Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між
ними насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під
час розгляду справи, що правочин
вчинено з метою приховати інший
правочин, суд на підставі статті 235 ЦК
має визнати, що сторонами вчинено саме
цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який
насправді вчинено, суперечить закону,
суд ухвалює рішення про встановлення
його нікчемності або про визнання його
недійсним. До удаваних правочинів
наслідки недійсності, передбачені
статтею 216 ЦК , можуть
застосовуватися тільки у випадку,
коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або
суд визнає його недійсним як
оспорюваний.

Всупереч вимог закону, положень
судової практики ОСОБА_2, стверджуючи
про укладення позики грошей, не вказує
: коли саме було укладено договір
позики, яка сума грошей була позичена,
на яких умовах, коли ці гроші були
повернуті. Останнім не надано
письмових доказів щодо укладення
такого договору у відповідності з
вимогами ст.ст.1046-1050 ЦК України.
Стверджуючи про удаваність правочину
ОСОБА_2 в позовній заяві не зазначає,
який саме договір він просить суд
визнати укладеним.

Зміст оспорюваних правочинів повністю
відповідає вимогам ст.626,638,655 ЦК
України. Ці договори посвідчені
нотаріально. ОСОБА_2 своїм особистим
підписом засвідчив зміст договорів.
Право власності на квартири та
земельні ділянки зареєстровано на
позивача. Їм здійснено в квартирі
ремонт.

Підстав для визнання правочинів
недійсними немає.

На підставі зазначеного та відповідно
ст.ст.119,121,183, 391, 405 ЦК України, керуючись
ст.213-215 ЦПК України суд ,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуванні будинку, що
належить на праві приватної власності,
шляхом визнання таким, що втратив право
користування цим будинком -
задовільнити.

Зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в
користуванні квартирою АДРЕСА_1 , що
належить на праві особистої приватної
власності ОСОБА_3, шляхом визнання
ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування цією квартирою.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання правочинів удаваними -
залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 114 (сто чотирнадцять) грн. 70 коп .

На рішення суду може бути подано
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня проголошення рішення. Апеляційна
скарга подається в апеляційний суд
Рівненської області через
Здолбунівський районний суд.

Суддя