У х в а л а

08 вересня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,
суддів: Євграфової Є. П.,
Ізмайлової Т. Л.,
Горелкіної Н. А., Остапчука Д. О.,
розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 09 квітня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа - служба у справах дітей
виконкому Харцизької міської ради, про
визначення місця проживання
малолітньої дитини, за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа -
служба у справах дітей виконкому
Харцизької міської ради, про
визначення місця проживання
малолітньої дитини,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3, третя
особа - служба у справах дітей
виконкому Харцизької міської ради, про
визначення місця проживання
малолітньої дитини.

ОСОБА_3 звернувся до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя
особа - служба у справах дітей
виконкому Харцизької міської ради, про
визначення місця проживання
малолітньої дитини.

Рішенням Харцизького міського суду
Донецької області від 10 грудня 2013 року
у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено, у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Донецької області від 21 січня 2014 року
рішення Харцизького міського суду
Донецької області від 10 грудня 2013
року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено.

Визначено місце проживання
малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
разом із матір'ю ОСОБА_4 за місцем її
проживання: АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 09 квітня 2014 року
рішення Харцизького міського суду
Донецької області від 10 грудня 2013 року
в частині, що не скасована рішенням
апеляційного суду, та рішення
апеляційного суду Донецької області
від 21 січня 2014 року залишено без змін.

16 липня 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 09 квітня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме - ст.
ст. 160, 161 СК України, ст. 6 Декларації
прав дитини, прийнятої Генеральною
Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Як приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
заявник посилається на ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 квітня 2012 року у справі №
6-5259св11, від 18 грудня 2013 року у справі №
6-45953св13, від 22 квітня 2013 року у справі №
6-9808св13, від 24 жовтня 2013 року
у справі № 6-39673св13, від 05 лютого 2014 року
у справі № 6-36276св13, від 11 червня 2014 року
у справі № 6-5850св14.

Постановляючи ухвали 24 квітня 2012
року у справі № 6-5259св11, 22
квітня 2013 року у справі № 6-9808св13 та 24
жовтня 2013 року у справі №
6-39673св13, Вищий спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, зважаючи на
рівність прав та обов'язків батьків
щодо дитини, на відсутність
протипоказань для обох батьків щодо
виховання сина та проживання з сином,
враховуючи інтереси дитини, проживання
дитини протягом багатьох років з
батьком у звичній для дитини
обстановці, де хлопчик народився та
постійно перебуває, погодився з
позицією судів про визначення місця
проживання дитини з батьком.
Проживання дитини з батьком не
позбавляє маму дитини права на
спілкування з дитиною та участь у
вихованні дитини.

Постановляючи ухвалу 18 грудня 2013
року у справі № 6-45953св13, Вищий
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погодився з позицією попередніх
судів про визначення місця проживання
дитини з батьком, виходячи з того, що
останній має переваги в
побутово-матеріальному забезпеченні,
дитина з восьми місяців до сьогодні
проживає з батьком. Ураховуючи
ставлення батька до виконання своїх
батьківських обов'язків, взаємну
прихильність батька та дитини,
позитивну динаміку в розвитку дитини, а
також рекомендації про збереження
системи забезпечення життєдіяльності
дитини, зміна звичних умов проживання,
лікування й кола оточуючих осіб стане
для дитини психотравмуючим фактором.

Постановляючи ухвалу 05 лютого 2014
року у справі № 6-36276св13, Вищий
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погодився з позицією попередніх
судів про визначення місця проживання
дитини з батьком, виходячи з того, що
проживання дитини разом з батьком буде
більш сприятливим, так як не потягне за
собою зміну місця проживання та
навчання дитини, та виключить
необхідність пристосовуватися до
організації життя за новим місцем
проживання.

Постановляючи ухвалу 11 червня 2014
року у справі № 6-5850св14, Вищий
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погодився з позицією суду першої
інстанції про визначення місця
проживання дитини з батьком, виходячи з
того, що мати дитини більшу частину
часу проводить за межами України та
лише періодично на короткі терміни
приїздить до України, що позбавляє її
можливості приймати участь у вихованні
дитини та забезпечувати її нормальний
розвиток. Малолітній син із серпня 2011
року проживає з батьком, який
займається його вихованням та
доглядом, тому у батька є більші
можливості для безпосереднього
забезпечення належних умов для
розвитку дитини, він виявляє більшу
увагу до сина, а мати не позбавлена
можливості належним чином виконувати
свої материнські обов'язки.

У той же час, постановляючи ухвалу 09
квітня 2014 року у справі №
6-7450св14, про перегляд якої подано заяву,
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погодився з позицією попередніх
судів про визнання місця проживання
дитини з матір'ю, виходячи з того, що у
матеріалах справи відсутні будь-які
обставини, які б свідчили про
неможливість когось із батьків
приймати участь у вихованні сина та
шкодили б інтересам дитини. Проте
відповідно до принципу 6 Декларації
прав дитини, прийнятої Генеральною
Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року
малолітня дитина не повинна, крім
випадків, коли є виняткові обставини,
бути розлучена зі своєю матір'ю. У
матеріалах справи відсутні будь-які
докази, які б свідчили про наявність
таких виняткових обставин, що могли б
бути безумовною підставою для
розлучення малолітнього сина з його
матір'ю.

Враховуючи наведене, відсутні
підстави вважати, що у наведених
справах тотожними є встановлені судами
фактичні обставини, які мають значення
для вирішення спорів, які розглядались,
а, відповідно, що правовідносини, які
виникли між особами, які брали участь у
розгляді вказаних справ, подібні і мало
місце неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права в порівнянні
зі справою, у якій постановлена ухвала,
яку просить переглянути заявник, що
потягло за собою ухвалення різних за
змістом судових рішень.

З огляду на викладене, колегія
суддів дійшла висновку, що наведені у
заяві ОСОБА_3 доводи не вказують на
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, яке потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
тому у допуску справи до провадження
Верховного Суду України слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3, третя особа - служба у
справах дітей виконкому Харцизької
міської ради, про визначення місця
проживання малолітньої дитини, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - служба у справах дітей
виконкому Харцизької міської ради, про
визначення місця проживання
малолітньої дитини, за заявою ОСОБА_3
про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 09 квітня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді
Є. П. Євграфова

Н. А. Горелкіна

Т. Л. Ізмайлова

Д. О. Остапчук