Ухвала

іменем україни

20 серпня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Наумчука М.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства «ПриватБанк»
(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«ПриватБанк» про визнання кредитного
договору нікчемним та застосування
наслідків нікчемності правочину, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Канівського міськрайонного суду
Черкаської області від 21 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 25 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що відповідно до
умов кредитного договору від 18 грудня
2007 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі
5 000 грн у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у сумі 22,80% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки. У
результаті неналежного виконання умов
договору утворилася заборгованість,
яка станом на 31 грудня 2012 року склала 25
120 грн 81 коп. Ураховуючи викладене,
позивач просив стягнути з відповідача
зазначену заборгованість.

ОСОБА_3 пред'явив зустрічний позов,
посилаючись на те, що він не укладав з
банком кредитного договору, кредитну
картку йому було видано при оформленні
зарплатної картки. Посилаючись на те,
що заяву про видачу кредитної картки
він особисто не підписував, просив
визнати нікчемним договір про надання
кредиту, укладений 18 грудня 2007 року між
ним та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Канівського міськрайонного
суду Черкаської області від 21
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 25 листопада 2013 року, позов
ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором від 18 грудня 2007
року, яка складається з: заборгованості
за кредитом у сумі 9 107 грн 64 коп.,
заборгованості по процентам у сумі 8 324
грн 22 коп., заборгованості по комісії за
користування кредитом у сумі 6 016 грн 53
коп., штрафу (фіксована частина) у сумі
500 грн, штрафу (процентна складова) у
сумі 1 172 грн 42 коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалу апеляційного суду та
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції, мотивуючи
свою вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 335 ЦПК
України суд не обмежений доводами
касаційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде виявлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Задовольняючи позов ПАТ КБ
«ПриватБанк», суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із
доведеності факту наявності кредитної
заборгованості, розмір якої
підтверджено належними доказами. Крім
того, суди зазначили, що строк позовної
давності банком не пропущено, оскільки
кредитний договір було пролонговано
автоматично згідно з його умовами, а
відтак і строк виконання кредитного
зобов'язання продовжено.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що на
момент вчинення правочину сторони
досягли всіх істотних умов договору, а
тому підстав для визнання кредитного
договору нікчемним не має.

Проте із такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
рішення судів попередніх інстанцій не
відповідають.

Судами установлено, що відповідно до
умов кредитного договору від 18
грудня 2007 року ОСОБА_3 отримав кредит у
розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.

Будь-яких інших договорів про умови
надання банківських послуг сторони не
укладали.

Починаючи з 18 грудня 2007 року (дата
отримання самої банківської картки) й
до 18 грудня 2010 року ОСОБА_3 користувався
кредитною карткою, ліміт по якій було
збільшено позивачем та отримано
відповідачем. ОСОБА_3 періодично
частково сплачував заборгованість по
картковому кредиту, остання проплата у
сумі 450 грн здійснена відповідачем 4
жовтня 2011 року.

Заперечуючи проти первісного позову,
відповідач посилався на те, що заяву на
отримання кредитної картки він не
підписував та просив застосувати
наслідки нікчемності правочину.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Як вбачається з висновку експерта № 0606
від 12 серпня 2013 року, підпис та
рукописний запис «ОСОБА_3» в довідці
про умови кредитування з
використанням кредитки «Універсальна,
55 днів пільгового періоду» від 18 грудня
2007 року виконані самим ОСОБА_3 Підпис
від імені ОСОБА_3 в графах «Клієнт
Підпис» та «Підпис клієнта» в заяві від
19 грудня 2007 року виконані не ОСОБА_3, а
іншою особою (а.с. 116-125).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Належною формою кредитного договору на
підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є
письмова форма. Наслідком недодержання
письмової форми такого договору є його
нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК
України).

Відповідно до положень ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про кредитні умови,
зокрема: мету, для якої споживчий
кредит може бути витрачений; форми його
забезпечення; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей ніж ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
відсоткової ставки; суму, на яку кредит
може бути виданий; орієнтовну сукупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо).

Заперечуючи проти зустрічного позову
ОСОБА_3, ПАТ КБ
«ПриватБанк» зазначало, що відповідно
до умов укладеного між сторонами
договору споживчого кредиту та наказу
банку № С-89 від 24 травня 2005
року, такий договір складається із
заяви на видачу кредиту, Умов надання
банківських послуг та Тарифів банку.
Вищенаведене підтверджується копією
заяви від 18 грудня 2007 року, підписаною
ОСОБА_3, з якої вбачається, що останній,
ознайомившись із Умовами та Правилами
надання банківських послуг, Тарифами
ПАТ КБ "ПриватБанк", просив відкрити
рахунок і надати банківські послуги у
вигляді кредитного ліміту в сумі 5 000
грн. Вказана сума була перерахована на
банківську картку, яку відповідач
особисто отримав під підпис.

Відповідно до абз. 2 п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.

Згідно з п. 14 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК України (ст. ст. 215,
1048 - 1052, 1054 - 1055), ст. ст. 18-19 Закону України
«Про захист прав споживачів». Суди
повинні розмежовувати кредитний
договір, який є недійсним у силу закону
(нікчемний) або може бути визнаний
таким у судовому порядку (оспорюваний)
з підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК, та
кредитний договір, який є неукладеним
(не відбувся), що не може бути визнаний
недійсним, зокрема, у випадку, коли
сторони в належній формі не досягли
згоди щодо хоча б з однієї з його
істотних умов або зміст яких неможливо
встановити, виходячи з норм чинного
законодавства (ст. ст. 536, 638, 1056-1 ЦК).

При вирішенні справи, суд у порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на
вищезазначене уваги не звернув,
неповно встановив обставини справи,
належним чином не перевірив доводи
відповідача за первісним позовом щодо
відсутності його підпису на заяві про
отримання кредиту; не дав оцінки
висновку експерта, відповідно до якого
підпис на заяві виконано не
позичальником, а іншою особою, а
відповідно, якщо особа не підписувала
заяву, то вона не була ознайомлена з
Умовами та Правилами надання
банківських послуг, Тарифами банку; не
визначився, які правові наслідки тягне
за собою не підписання особою, яка
отримала кредитну картку, заяви про
отримання кредиту та чи є в цьому
випадку кредитний договір укладеним і
дійшов передчасного висновку про
задоволення первісного позову та
відмову у задоволенні зустрічного
позову.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року №
12 "Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку", перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовано норми
матеріального й процесуального права,
досліджувати докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув та всупереч вимог статей 303, 304,
315 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги,
не зазначив в ухвалі конкретних
обставин і фактів, що спростовують такі
доводи, належним чином не оцінив докази
у справі та передчасно залишив рішення
суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що суди не встановили
фактичні обставини справи, які мають
значення для правильного вирішення
справи, оскаржувані судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності і обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
необхідно встановити фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, дати
наявним у справі доказам належну
оцінку та ухвалити у справі законне й
обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Канівського міськрайонного
суду Черкаської області від 21
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Черкаської області від 25
листопада 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. МартинюкГоловуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О.
Карпенко М.І. Наумчук Судді:В.І. Амелін