Ухвала іменем україни 03 вересня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В. суддів:
Висоцької В.С., Гримич М.К., Писаної Т.О.,
Умнової О.В., розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання майна особистою
приватною власністю; за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про
визнання договору дарування недійсним,
розподіл майна подружжя та визнання
права власності на частину майна, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 17 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Черкаської області
від 13 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом про визнання майна
особистою приватною власністю та
визнання права власності на квартиру,
посилаючись на те, що 29 серпня 1998 року
він зареєстрував шлюб з ОСОБА_5

У період шлюбу - 04 листопада 2011 року,
згідно з договором купівлі-продажу
була придбана квартира АДРЕСА_1 за
ціною 50 тис. грн. Рішенням
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 12 червня 2008 року за ним було
визнано право власності в порядку
спадкування на квартиру АДРЕСА_2.
Позивач вказував, що саме з метою
покращення своїх житлових умов, 04
листопада 2011 року він продав квартиру
АДРЕСА_2 за 62 800 грн і одночасно купив
квартиру АДРЕСА_1. Тому позивач вважав,
що, так як спірна квартира АДРЕСА_1, була
придбана за кошти, які належали йому
особисто від продажу квартири
АДРЕСА_2, то квартира АДРЕСА_1 є його
особистою приватною власністю.

Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 03 вересня 2012 року
шлюб між сторонами розірвано, у зв'язку
з цим, ОСОБА_4 просив суд визнати
квартиру АДРЕСА_1 його особистою
приватною власністю та визнати за ним
право власності на неї, стягнути з
відповідача на його користь понесені
судові витрати.

У вересні 2012 року ОСОБА_5 звернулася до
суду із зустрічним позовом про
визнання договору дарування недійсним,
розподіл майна подружжя та визнання
права власності на частину майна,
посилаючись на те, що 29 серпня 1998 року
вона уклала шлюб із ОСОБА_4, від якого
мають дочку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з рішенням Драбово-Барятинської
сільської ради від 21 грудня 2004 року №
14-16, ОСОБА_4 для потреби сім'ї
безкоштовно передано земельну ділянку
площею 0,41 га для ведення особистого
селянського господарства та виданий
державний акт на право власності на
землю

ЯА № 472067, яка розташована по АДРЕСА_3, на
якій вони за спільні кошти збудували
садибу, що складається з житлового
будинку та надвірних споруд, яка була
зареєстрована на відповідача. Однак, 15
березня 2009 року ОСОБА_4 без її згоди
подарував дану садибу своїй матері

ОСОБА_6

Також ОСОБА_5 зазначала, що під час
перебування у шлюбі ними було придбано
наступне майно: морозильна камера
«Беко» вартістю

2 тис. грн; телевізор «Філіпс» −? 6 700 грн;
праска «Філіпс» −? 500 грн; вентилятор
«Ханза» −? 150 грн; пилосос «Самсунг» −?
250 грн; м'ясорубка «Браун» −? 450 грн;
соковижималка - 1 300 грн; комп'ютер - 6 тис.
грн; газова плита «Кейзер» −? 7 тис. грн;
мікрохвильова піч «Панасонік» −? 450
грн; пральна машина «Бош» −? 3 500 грн;
електрошвейна машина «Дженон» −?

2 600 грн; диван - 2 900 грн; стіл
комп'ютерний −? 650 грн; стіл кухонний та
чотири табуретки −? 450 грн, а всього на
суму 35 750 грн.

На підставі наведеного, збільшивши
позовні вимоги, ОСОБА_5 просила суд
визнати договір дарування садиби по
АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6
25 березня 2009 року, недійсним; визнати
садибу по АДРЕСА_3 спільною сумісною
власністю подружжя; визнати за нею
право власності на Ѕ частини садиби

по АДРЕСА_3; визнати за нею право
власності на Ѕ частини спільного майна,
а саме: електрошвейну машину «Дженон»
вартістю 2 600 грн; пральну машину «Бош»
−? 3 500 грн; газову плиту «Кейзер» −? 7
тис. грн; холодильник -

1 300 грн; праску «Філіпс» −? 500 грн;
вентилятор «Ханза» −? 150 грн; пилосос
«Самсунг» −? 250 грн; м'ясорубку «Браун»
−? 450 грн; соковижималку «Мулінекс» −?
400 грн; пароварку «Тефаль» −? 450 грн;
стіл кухонний та чотири табуретки −? 450
грн, всього на суму 17 тис. грн; визнати
квартиру

АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
подружжя; визнати за нею право
власності на Ѕ частини

квартири АДРЕСА_1; визнати автомобіль
марки KIA RIO 1,4, 2007 року випуску, кузов
НОМЕР_1, та автомобіль марки CHEVROLET LACETTI,
2006 року випуску, кузов НОМЕР_2 спільною
сумісною власністю подружжя; визнати
за нею право власності на Ѕ частини
вартості автомобіля KIA RIO 1,4, 2007 року
випуску, кузов НОМЕР_1, в сумі 38 300 грн,
які стягнути з ОСОБА_4; визнати за нею
право власності на Ѕ частини вартості
автомобіля марки CHEVROLET LACETTI, 2006
року випуску, кузов НОМЕР_2 в сумі 40 130
грн, які стягнути з ОСОБА_4 на її
користь.

Ухвалою Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 05 вересня 2012 року
зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до
ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання договору
дарування недійсним, розподіл майна
подружжя та визнання права власності
на частину майна об'єднано з первісним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання
майна особистою приватною власністю та
визнання права власності.

Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 17 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 13 травня 2014 року, позов ОСОБА_4
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ
частини квартири

АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4,

ОСОБА_6 про визнання договору дарування
недійсним, розподіл майна задоволено
частково.

Виділено ОСОБА_5 із спільного майна
подружжя наступне майно: праску
«Філіпс» вартістю 500 грн, вентилятор
«Ханза» −? 150 грн, пилосос «Самсунг» −?
250 грн, м'ясорубку «Браун» −? 450 грн,
соковижималку «Мулінекс» −? 400 грн,
пароварку «Тефаль» −? 450 грн,
холодильник -

1 300 грн, газову плиту «Кайзер» −? 7 тис.
грн, пральну машину «Боні» -

3 500 грн, електрошвейну машину «Дженон»
−? 2 600 грн, стіл кухонний та чотири
табуретки −? 450 грн.

Виділено ОСОБА_4 із спільного майна
подружжя наступне майно: морозильну
камеру «Беко» −? 2 тис. грн, телевізор
«Філіпс» −?

6 700 грн, комп'ютер - 6 тис. грн, диван - 2 900
грн, стіл комп'ютерний −?

600 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У задоволені решти вимог за зустрічним
позовом відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
в частині визнання за ним права
власності на Ѕ частини спірної
квартири та ухвалити нове рішення, яким
визнати за ним право власності на всю
квартиру, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

В іншій частині рішення суду не
оскаржується та в порядку касаційного
провадження не переглядається.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, з висновком якого
погодився і апеляційний суд, частково
задовольняючи позов ОСОБА_4 та визнаючи
за ним право власності на Ѕ частини
квартири, виходив із того, що підстави
визнання за позивачем права особистої
приватної власності на набуте у шлюбі
майно, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 57 СК
України, відсутні.

Такі висновки є обґрунтованим та
відповідають матеріалам справи.

Судами встановлено, що 29 серпня 1998 року
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали шлюб ( а. с. 3).

Рішенням
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 12 червня 2008 року за ОСОБА_4
визнане право власності на спадкове
майно - квартиру АДРЕСА_2.

04 листопада 2011 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_10 було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 ( а. с.
5).

Відповідно до п. 5
договору, продаж вчинено за погоджену
сторонами суму 62 800 грн.

В той же день між
ОСОБА_5 та ОСОБА_11 було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
відповідно до якого ОСОБА_5 придбала
спірну квартиру за ціною 50 тис. грн (а. с.
7-8).

Заочним рішенням
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 03 вересня 2012 року шлюб між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

Згідно з витягом про
державну реєстрацію прав, квартира
АДРЕСА_1 на праві приватної власності
належить ОСОБА_5 (а. с. 10).

Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу
України та ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Стаття 57 СК України
передбачає, що особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є: 1) майно,
набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Згідно ч.1 ст. 69 СК
України дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК
України).

Виходячи із змісту ст.
60 СК України законодавець встановлює
презумпцію виникнення права спільної
сумісної власності щодо майна,
набутого подружжям у шлюбі.

Обов'язок з доведенням
тієї обставини, що майно, придбане у
шлюбі є особистою власністю одного з
подружжя, покладений на останнього.

Судами правильно встановлено, що
позивачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що кошти, виручені від продажу
спадкового майна позивача - квартири
АДРЕСА_2 були витрачені саме на
придбання спірної квартири.

Із матеріалів справи та змісту судових
рішень не вбачається, що судами при
вирішенні спору допущено порушення
норм матеріального чи процесуального
права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК
України як підстави для скасування
рішення.

Доводи касаційної
скарги висновків суду першої
інстанції, з якими погодився й
апеляційний суд, не спростовують.

Частиною 3 статті 332 ЦПК
України визначено, що суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Оскільки судом повно
та всебічно з'ясовано дійсні обставини
справи, надано належну оцінку зібраним
у ній доказам, ухвалено законне і
обґрунтоване рішення, подану касаційну
скаргу слід відхилити, а оскаржувані
судові рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 17 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Черкаської області
від 13 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська Судді: В.С.
Висоцька М.К. Гримич Т.О. Писана О.В.
Умнова