Ухвала

іменем україни

6 серпня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5
про стягнення заборгованості за
кредитним договором; за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» про припинення
договору поруки, за касаційними
скаргами ОСОБА_4 та публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит») на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2010 року ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» звернулось до суду з
вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що 3 жовтня 2008 року між ним
та ОСОБА_4 укладено кредитний договір
на суму 115 000 грн зі сплатою 23,5% річних.
На забезпечення виконання умов
кредитного договору між ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 укладено
договір поруки. Посилаючись на
неналежне виконання позичальником
свої зобов'язань, просив суд стягнути у
солідарному порядку з відповідачів
заборгованість за кредитним договором
у сумі 415 257 грн 54 коп.

ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов,
посилаючись на те, що додатковою угодою
№ 1 до кредитного договору без її згоди
внесено зміни, якими збільшено обсяг її
відповідальності як поручителя.
Посилаючись на зазначені обставини,
просила суд визнати припиненим договір
поруки, укладений між нею та банком.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 12 квітня 2013 року позов ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» заборгованість за
кредитним договором у розмірі 228 189 грн
89 коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено,
припинено договір поруки від 3 жовтня
2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит».

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від
23 жовтня 2013 року апеляційну скаргу ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» задоволено
частково. Рішення місцевого суду в
частині стягнення заборгованості
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення, яким позов ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» заборгованість за
кредитним договором станом на 24 січня
2013 року у сумі 590 368 грн 83 коп., яка
складається з: заборгованості по
кредиту - 112 823 грн 40 коп.,
простроченої заборгованості по
кредиту - 1 984 грн 58 коп.,
нарахованих відсотків - 1 700 грн 10 коп.,
прострочених відсотків - 59 640 грн 53 коп.,
простроченої комісії - 8 816 грн 64 коп.,
пені за несвоєчасне погашення кредиту -
62 114 грн 76 коп., пені за несвоєчасне
погашення відсотків - 407 678 грн 82 коп.,
пені за несвоєчасне погашення комісії -
48 433 грн 40 коп.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» просить скасувати рішення
суду першої інстанції та рішення
апеляційного суду в частині залишення
без змін рішення суду першої інстанції
про задоволення зустрічного позову та
відмови у задоволенні позову про
стягнення заборгованості з ОСОБА_5 та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні зустрічного відмовити,
позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
задовольнити у повному обсязі,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права й
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» підлягає
відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5
про припинення поруки, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що внаслідок укладання
додаткової угоди між банком та
позичальником, збільшився обсяг
відповідальності поручителя, проте
такі зміни до кредитного договору із
поручителем узгоджені не були.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 3 жовтня 2008 року між
ОСОБА_4 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
укладено договір про відкриття
кредитної лінії на суму 115 000 грн зі
сплатою 23,5% річних за користування
кредитними коштами строком до 2 жовтня
2023 року.

3 жовтня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» та ОСОБА_5 укладено
договір поруки.

7 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» укладено додаткову
угоду № 1 до кредитного договору,
згідно п. 7 якої встановлено нове
зобов'язання позичальника за кредитним
договором, а саме сплата щомісячної
комісійної винагороди у розмірі
30 грн, внаслідок чого розмір кредиту
збільшився на 41 400 грн.

27 жовтня 2011 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» укладено додаткову
угоду № 2 до кредитного договору,
згідно з умовами якої абсолютне
подорожчання кредиту збільшилось до
315 947 грн 02 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Підставами для припинення поруки
можуть бути лише ті факти, які виникли
після вчинення правочину. Закон
пов'язує припинення поруки зі зміною
зобов'язання, забезпеченого порукою.

З матеріалів справи вбачається, що
додатковими угодами № 1 та № 2 до
договору про відкриття кредитної лінії
внесено зміни, внаслідок чого
відбулося подорожчання кредиту, а отже
збільшився обсяг відповідальності
поручителя. Доказів про те, що
поручитель був повідомлений про
укладення 7 жовтня 2008 року та 27 жовтня
2011 року вказаних додаткових угод та
надала свою згоду на зазначені зміни,
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не
надано.

До припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання без
згоди поручителя, які призвели до
збільшення обсягу відповідальності
останнього. Збільшення
відповідальності поручителя внаслідок
зміни основного зобов'язання виникає в
разі: підвищення розміру процентів;
відстрочення виконання, що призводить
до збільшення періоду, за який
нараховуються проценти за
користування чужими грошовими коштами;
установлення (збільшення розміру)
неустойки; встановлення нових умов
щодо порядку зміни процентної ставки в
бік збільшення тощо.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився в цій частині й
апеляційний суд, на підставі доказів,
наданих сторонами й належним чином
оцінених судом (ст. 212 ЦПК України),
дійшов правильного висновку про те, що
у порушення вимог закону та умов
укладеного між ПАТ "Банк Фінанси та
Кредит" та ОСОБА_5 договору поруки,
збільшення обсягу відповідальності
відбулося без згоди та повідомлення
поручителя, а тому договір поруки є
припиненим.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права й неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
ОСОБА_4 підлягає задоволенню з таких
підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду в частині стягнення
заборгованості з ОСОБА_4 не відповідає.

Скасовуючи рішення районного суду в
частині стягнення заборгованості та
ухвалюючи в цій частині нове рішення,
суд апеляційної інстанції виходив з
того, що позовна давність щодо
стягнення пені перервалась 2 лютого 2010
року в силу ч. 2 ст. 264 ЦК України в той
момент, коли ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» звернулося до суду з позовом
про її стягнення, у зв'язку з чим
позовна давність може бути застосовна
лише до вимоги про стягнення тієї суми
пені, що була нарахована понад один рік
до моменту пред'явлення позову.

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов їх із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами установлено, що відповідач
належним чином не виконував свої
зобов'язання за кредитним договором,
внаслідок чого мав заборгованість, яка
згідно з наданих позивачем розрахунків
складається: з заборгованості за
кредитом у сумі 112 823 грн 40 коп.,
простроченої заборгованості за
кредитом у сумі 1 984 грн 58 коп.,
нарахованих відсотків у сумі 1 700 грн,
прострочених відсотків у сумі 59 640 грн 53
коп., простроченої комісії у сумі 8 816
грн 64 коп., пені за несвоєчасне
погашення кредиту у сумі
62 114 грн 76 коп., пені за несвоєчасне
погашення відсотків у сумі 408
883 грн 31 коп., пені за несвоєчасне
погашення комісії у сумі 48 557
грн 60 коп.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до п. 6.1 договору про
відкриття кредитної лінії за
прострочення повернення кредитних
ресурсів та/або сплати процентів,
позичальник сплачує банку пеню з
розрахунку 1% від простроченої суми за
кожен день прострочення (а.с. 6).

Отже, у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за
кожен день прострочення виникає право
на стягнення пені з позичальника у
розмірі 1% від простроченої суми.
Моментом виникнення такого права є
кожний наступний день прострочення
виконання зобов'язання, а моментом
порушення позичальником умов договору
є відповідно наступний день, який
слідує за днем виникнення у банка права
на стягнення пені.

Відповідно до ст. 264 ЦК України позовна
давність переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
на яку має право позивач.

Зазначені норми закону вказують на те,
що позовна давність може перериватись,
однак для того, щоб вона перервалась,
вона повинна почати свій перебіг
відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Позовна давність щодо вимоги про
стягнення пені, право на яку виникло у
банку після пред'явлення позову 2
лютого 2010 року, не може бути перервана в
зазначену дату пред'явлення позову,
зважаючи на те, що право на стягнення
такої пені (за період з 2 лютого 2010 року
по 24 січня 2013 року) у банка виникло вже
після пред'явлення позову.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення вимог
банку, дослідивши докази у справі та
давши їм належну оцінку, дійшов
обґрунтованого висновку про
застосування строків позовної
давності про стягнення пені за
прострочення сплати відсотків.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд на
вищевикладені обставини справи та
вимоги закону уваги не звернув,
висновки суду першої інстанції не
спростував та ухвалив рішення, яке не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо його законності й
обґрунтованості. Зазначені вище
порушення призвели до помилкового
скасування рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено згідно із
законом, що відповідно до вимог ст. 339
ЦПК України є підставою для скасування
оскаржуваного рішення апеляційного
суду і залишення в силі рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 та 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 жовтня
2013 року в частині стягнення
заборгованості з ОСОБА_4 скасувати,
рішення Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 12 квітня 2013 року в цій
частині залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. МартинюкГоловуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О.
Карпенко М.І. Наумчук Судді:В.І. Амелін