Номер провадження: 22-ц/785/6256/14
Головуючий у першій інстанції Бошков
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
рішення Ренійського районного суду
Одеської області від 08 травня 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У квітні 2012 року ОСОБА_2, ОСОБА_3
звернулися до Ренійського районного
суду Одеської області до ОСОБА_4 з
позовом про стягнення моральної шкоди
в сумі 20 000 гривень, мотивуючи тим, що
позивачі є власниками житлового
будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки
виділеної для будівництва цього
будинку. Для потреб сім'ї, позивачі
побудували на цій земельній ділянці
ряд побутових будівель. Власником
сусіднього житлового будинку є
відповідач, яка разом із її чоловіком
дали письмову згоду на побудову цих
будівель. У 2004 році позивач ОСОБА_3
прийняла рішення займатися
підприємницькою діяльністю. На
підставі рішення Ренійської міської
ради їй дозволили переобладнати в
житловому будинку АДРЕСА_1, частину
побутових приміщень під інкубаторний
цех. Були виготовлені всі дозвільні
документи відповідних служб для його
роботи. Відповідач ОСОБА_4, почала
пред'являти позивачам необґрунтовані
претензії, які доходили до конфліктних
ситуацій та розгляду судових спорів.
Відповідач неодноразово зверталась з
безліччю необґрунтованих скарг в різні
інстанції міського, районного та
обласного рівня, які супроводжувались
проведенням перевірок. Кожну перевірку
позивачі душевно переживали, оскільки
вони принижували їх честь та гідність.
Довготривале переживання призвело до
того, що позивачі захворіли. Таким
чином, своїми діями відповідач завдала
позивачам моральну шкоду, які вони
оцінюють у 20 000 грн.

Рішенням Ренійського районного
суду Одеської області від 08 травня 2014
року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до
апеляційного суду Одеської області з
апеляційною скаргою, в якій просять
рішення Ренійського районного суду
Одеської області від 08 травня 2014 року
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги позивачів,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції при ухваленні рішення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
доводи апеляційної скарги та
заперечень на неї, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення в межах
позовної заяви та доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із Законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачі є власниками житлового
будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки,
на якій розташований будинок.
Власником сусіднього домоволодіння є
відповідач. У 2004 році позивач ОСОБА_3
почала займатися підприємницькою
діяльністю. Згідно рішення Ренійської
міської ради їй дозволили
переобладнати в житловому будинку
АДРЕСА_1, приміщення літ. «и» під
інкубаторний цех. Були виготовлені
документи відповідних служб для його
роботи. Відповідач ОСОБА_4, зверталась
із заявами та скаргами в різні
інстанції міського, районного та
обласного рівня, які супроводжувались
проведенням перевірок за наслідками
яких порушень законодавства не
виявлено.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив з того, що між сторонами
виникли позадоговірні правовідносини,
пов'язанні із відшкодуванням моральної
шкоди. ОСОБА_4, своїми діями (подача
заяв, скарг до державних установ) не
порушувала права, свободи та інтереси
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Право на звернення з
заявами, скаргами надано кожному
громадянину України, закріплено в
Конституції України. Кількість подачі
заяв, скарг до державних установ,
законодавством не передбачена. Також
дії ОСОБА_4 правоохоронними органами,
не визнані протиправними. ОСОБА_4 не
вчиняла адміністративні
правопорушення відносно позивачів.
Написання заяв, скарг не є порушенням
діючого законодавства. Навпаки, діючим
законодавством передбачено написання
заяв, скарг в книгах, які повинні бути в
кожній установі, організації,
підприємстві, які надають будь-які
послуги громадянам. Також в діях
відповідача не має будь яких інших
правопорушень. .

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають встановленим у справі
обставинам та засновані на
законодавстві.

Як вбачається зі змісту заявленого
позову, позивачі зазначають, що
викладені у численних скаргах і заявах
відповідача відомості, негативно їх
характеризують перед різноманітними
державними установами, а також перед
родичами, сусідами, колегами по роботі
та є недостовірними. Вказані обставини
викликають у позивачів прикрість,
душевні страждання, образу. Вважаючи
вказані дії відповідача відносно себе
протиправними, позивачі просять
стягнути з відповідача моральну шкоду,
яку оцінюють у 20000 грн.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України
встановлено, що кожному гарантується
судовий захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї та права вимагати
вилучення будь-якої інформації, а також
право на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням і
поширенням такої недостовірної
інформації.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що
відповідно до Конституції України
фізична особа, зокрема, має право на
повагу до гідності та честі.

Згідно із положеннями ст. 277 ЦК України
та роз'ясненнями, які містяться в п.19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 лютого 2009 року №1 «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи», фізична особа,
особисті немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї та (або)
членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного.

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначити характер такої
інформації та з'ясувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України "Про
інформацію" оціночними судженнями, за
винятком образи чи наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, зокрема: критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, з огляду на
характер використання мовних засобів,
зокрема: гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції.

Як роз`яснено у п. 16 Постанови Пленуму
Верхового суду України № 1 від 27.02.2009
року «Про судову практику у справах про
захист честі, гідності та ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
відповідно до ст. 40 Конституції України
усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. У випадку,
коли особа звертається до зазначених
органів із заявою у якій міститься та
чи інша інформація, і в разі, якщо цей
орган компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь , проте
в ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки в такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права передбаченого
статею 40 Конституції України, а не
поширення недостовірної інформації.

Отже, звертаючись із заявами до
державних і контролюючих установ, а
також до правоохоронних органів,
відповідач скористався своїм
Конституційним правом на відповідне
звернення наданням заяв, скарг та
повідомлень з метою захисту порушених
на думку відповідача власних прав та
інтересів.

Наявність у зверненнях завідомо
неправдивих відомостей, а також у разі
встановлення, що для звернення особи до
вказаних органів не було жодних
підстав і це звернення було викликане
не наміром виконати свій громадський
обов'язок або захистити свої права,
свободи чи законні інтереси, тягне
відповідальність, передбачену
законодавством України.

Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.

Статтею 10 Конвенції про захист прав
людини і основних свобод (далі -
Конвенція), ратифікованої Україною,
передбачено право кожного на свободу
вираження поглядів. Це право включає
свободу дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

У рішенні Європейського суду з прав
людини у справі «Лінгенс проти
Австрії» суд розрізняє факти та
оціночні судження. Існування фактів
можна довести, а правдивість
критичного висловлювання не підлягає
доведенню. Вимога доводити правдивість
критичного висловлювання є неможливою
для виконання і порушує свободу на
власну точку зору, що є фундаментальною
частиною права, захищеного статтею 10
Конвенції.

Якщо суб'єктивну думку висловлено в
брутальній, принизливій чи
непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
відповідача може бути покладено
обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Зі змісту копій заяв, скарг та
повідомлень які додані позивачами до
позову вбачається, що відповідач
повідомляла Ренійській
райдержадміністрації, міському голові
м. Рені, головному санітарному лікарю,
головному інспектору ветеринарної
служби, ВАТ «Одесаобленерго»,
прокурору Ренійського району Одеської
області, Ренійський РВ ГУМВС України в
Одеській області (а. с. 19, 26, 29, 31, 37, 41, 46,
72, 75, 86) про незручності у проживанні по
сусідству з позивачами, які на її думку,
протиправно на їхній земельній ділянці
для здійснення підприємницької
діяльності встановили інкубатор і
просила провести перевірку законності
влаштування інкубатора та отримання
дозволів, якщо такі видані.

Відносно усного звернення
відповідача до Ренійського РВ ГУМВС
України в Одеській області щодо
спричинення тілесних ушкоджень її
чоловіку ОСОБА_5, то як вбачається з
постанови про відмову у порушенні
кримінальної справи, відповідач
звернулася до прокуратури
Ренійського району із заявою поро те,
що 02.05.2011 року за час її відсутності
вдома, ОСОБА_2 побив її чоловіка, про
що останній їй повідомив, коли вона
повернулася додому. При цьому, як
слідує з постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи,
чоловіку відповідача ОСОБА_5, який є
інвалідом 2-ї групи, дійсно спричинені
тілесні ушкодження, однак зібраними
матеріалами не підтверджено, що дані
тілесні ушкодження здійснив саме
ОСОБА_2 (а. с. 86).

Судова колегія доходить до
переконання, що відомості викладені у
заявах, повідомленнях та скаргах
ОСОБА_4 не викладалося у брутальній,
принизливій чи непристойній формі, що
принижує гідність, честь чи ділову
репутацію, а стосувалося обставин, які
на думку відповідача підлягали
перевірці на предмет їх законності та
порушення її прав, як особи, що мешкає
по сусідству з позивачами, які на
суміжній земельній ділянці розмістили
інкубатор, що спричиняє відповідачу
незручності у проживанні.

Тому твердження заявника про
протиправність влаштування позивачами
інкубатора є оціночним судженням.
Подача заяви до посадової особи органу
державної влади, місцевого
самоуправління, контролюючих
державних установ, а також органів
внутрішніх справ і прокуратури в
компетенцію яких входить перевірка
даної інформації та захист прав
громадян, не є її розповсюдженням в
розумінні ст. 277 ЦК України. Перевірки
викладених у зверненнях обставин не
можуть розцінюватися, як
розповсюдження недостовірної або
негативної інформації.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що позивачами у
встановленому порядку не доведено
спричинення моральної шкоди і
належним чином не обґрунтований
заявлений ними її розмір.

При таких обставинах суд першої
інстанції набув правильного висновку
про відсутність підстав для
задоволення вимог про стягнення
моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом не зазначено у мотивувальній
частині рішення заяви та звернення, які
досліджувалися під час судового
розгляду, не спростовують правильність
остаточного висновку суду першої
інстанції, оскільки зі змісту вказаних
заяв, повідомлень та скарг ОСОБА_4 також
вбачається реалізація відповідачем
передбаченого ст.. 40 Конституції
України права на звернення до органів
державної влади, в тому числі і до
правоохоронних органів з метою
реалізації особистих конституційних
прав. При цьому з наведених в
апеляційній скарзі документів не
вбачається, що обставини вказані у
заявах, повідомленнях та скаргах
ОСОБА_4 викладені у брутальній,
принизливій чи непристойній формі, що
принижує гідність, честь чи ділову
репутацію позивачів.

Інших доводів в апеляційній скарзі не
наведено. Підстав для застосування ч.3
ст. 303 ЦПК України судова колегія не
вбачає.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують, внаслідок чого
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

У
Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Ренійського районного суду
Одеської області від 08 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, проте може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук