АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

26 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва в складі: головуючого -
Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Генеральної
прокуратури України про відшкодування
моральної шкоди, за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 23 квітня 2014
року, -

встановила:

17.03.2014 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з
вказаним позовом, в якому просив
стягнути з Генеральної прокуратури
України на його користь 100 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди,
завданої в результаті незаконних дій
старшого прокурора відділу Головного
слідчого управління Генеральної
прокуратури України М.Дебольського
при розгляді його заяви про
кримінальне правопорушення від 05.06.2013
року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
відповідно до ч.2 ст.55 КПК України з
моменту подання заяви про
кримінальне правопорушення до
Генерального прокурора України він
набув статус потерпілого, а тому
старший прокурор відділу Головного
слідчого управління зобов'язаний був
зареєструвати його заяву шляхом
внесення даних до Єдиного реєстру
досудових розслідувань, визнати його
потерпілим та розпочати
розслідування, чого зроблено не було.
Своїми діями вказана особа
позбавила його прав, гарантованих ст.
40 Конституції України, ст. 55, 56 КПК
України та спричинила моральні
страждання, які полягали у приниженні
честі, гідності, ділової репутації.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 23 квітня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати вказане рішення суду та
ухвалити нове про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що судом
неповно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи, обставини, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, недоведені,
висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Вважає, що саме відповідач повинен
був надати докази законності своїх
дій або рішення суду, яке підтверджує
законність таких дій. Враховуючи, що
відповідач не вказував на обставини,
на які посилається суд, та не надав
доказів, які б спростовували його
вимоги, підстави для відмови в
задоволенні позову є незрозумілими.
Судом також не застосовано норми ст. 56
Конституції України, як норми прямої
дії та безпідставно відмовлено в
задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник
відповідача Гудзь  О.М. просить
апеляційну скаргу відхилити, а
рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлений судом належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
постановленої ухвали в цій частині,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
05.06.2013 р. ОСОБА_1 звернувся до
Генерального прокурора України з
заявою про кримінальне
правопорушення, в якій просив
відкрити кримінальне провадження за
ст. 366, 375, 382 КК України відносно судді
Сокальського районного суду
Львівської області Ніткевича А.В. за
постановлення завідомо неправосудної
ухвали про відмову у відкритті
провадження у справі за його позовом
до Сокальського РВ ГУ МВС України у
Львівській обл., Головного управління
МВС України у Львівській обл. про
визнання дійсним усного правочину,
укладеного по факту повернення
бензину, використаного для заправки
службового автомобіля та стягнення
на його користь 4293 літрів бензину,
використаного ним для заправки
службового автомобіля в період з 01.01.2004
р. по 01.07.2006 р.

Листом від 14.06.2013 р. №06/1-р-13 за
підписом старшого прокурора відділу
Головного слідчого управління
М.Дебольського позивачу повідомлено
про те, що Генеральною прокуратурою
України розглянуто його заяву від
05.06.2013 р. щодо дій судді Сокальського
районного суду Львівської обл.
Ніткевича А.В. та з інших питань.
Відповідно до вимог чинного
законодавства заяву направлено до
прокуратури Львівської обл. з
пропозицією інформувати заявника про
результати розгляду в установленому
законом порядку. Заявнику роз'яснено,
що у порядку та строки, передбачені
ст.303, 304 КПК України, дії чи
бездіяльність слідчого або прокурора,
у тому числі невнесення відомостей
про кримінальне правопорушення до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань, він має право
оскаржити слідчому судді
відповідного місцевого суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з
відсутності підстав для
відшкодування моральної шкоди при
недоведеності вини відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, а доводи апеляційної
скарги відхиляє з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.8 Конституції
України норми Конституції України є
нормами прямої дії. Звернення до суду
за захистом конституційних прав і
свобод людини і громадянина
безпосередньо на підставі Конституції
України гарантується.

Відповідно до ст. 56 Конституції
України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Положення статті 1176 ЦК України
закріплюють особливий режим
відшкодування шкоди, завданої
фізичній особі незаконними рішеннями,
діями чи бездіяльністю органу
дізнання, попереднього (досудового)
слідства, прокуратури або суду.

Так, ч.6 ст.1176 ЦК України визначено,
що шкода, завдана фізичній або
юридичній особі внаслідок іншої
незаконної дії або бездіяльності чи
незаконного рішення органу, що
здійснює оперативно-розшукову
діяльність, органу досудового
розслідування, прокуратури або суду,
відшкодовується на загальних
підставах.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювана, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювана та вини останнього
в її заподіянні.

Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у
п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31.03.1995 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» у
позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому ця шкода полягає,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Виходячи з викладеного та з
урахуванням положень ст. 60 ЦПК України,
для задоволення заявленого позову про
відшкодування моральної шкоди, саме
позивач мав довести наявність
перелічених вище умов.

Позивачем протиправність дій чи
бездіяльності Генеральної прокуратури
України, а також наявність причинного
зв'язку між такими діями
(бездіяльністю) та шкодою, яку він
зазнав внаслідок цих дій
(бездіяльності), не доведена.

Отже, твердження апелянта про
незаконність ухваленого рішення,
неповне з'ясування обставин, які мають
значення для справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, на думку колегії суддів є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтвердженими належними та
допустимими доказами по справі.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відсутність підстав для покладення на
Генеральну прокуратуру України
обов'язку про відшкодуванню моральної
шкоди й обґрунтовано відмовив у
задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 23 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/8502/2014

Головуючий в суді першої інстанції:
Матійчук Г.О.

Доповідач в суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.