27.06.2014 Справа № 2605/8594/12
№2/756/13/14
№2605/8594/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року
Оболонський районний суд м.
Києва у складі:

головуючого судді -
Шевчука А.В.,

при секретарях:
Субіну М.О., Ліщенко Я.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання шлюбного договору недійсним
та поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У травні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання
укладеного між ними шлюбного договору
від 06.09.2006 року недійсним та поділ
спільного майна подружжя. В
обґрунтування своїх вимог посилався на
те, що із відповідачем перебував у
зареєстрованому шлюбі з 11.09.1999 року,
який розірвано 25.11.2009 року. За час
перебування у шлюбі за рахунок
спільних коштів для задоволення
житлових та матеріальних потреб сім»ї
було придбано: квартиру АДРЕСА_2;
легковий автомобіль марки «AUDI А8 3,7
QUATTRO» 2000 року випуску, кузов НОМЕР_6,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1.
Також, подружжям в процесі
приватизації набуто право власності ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2
відмовилась від попередніх
домовленостей щодо поділу спільного
майна подружжя вказуючи на умови
шлюбного договору від 06.09.2006 року за
яким квартира АДРЕСА_2 є її особистою
власністю.

За твердженням позивача укладеним
06.09.2006 року шлюбним договором в
порушення ч. 5 ст. 93 СК України було
здійснено передачу нерухомого майна у
вигляді квартири у власність ОСОБА_2, а
автомобілів, які підлягають державній
реєстрації - у власність ОСОБА_1, що
прямо заборонено Сімейним кодексом та
має здійснюватися в порядку поділу
майна подружжя або виділу його частки.
При укладенні шлюбного договору
позивач мав намір виділити у свою
власність як підприємця автомобілі,
які використовувалися для здійснення
підприємницької діяльності, щоб
убезпечити решту спільно нажитого
майна від можливих ризиків
підприємницької діяльності, а замість
цього, внаслідок незаконних положень
укладеного договору, позивач був
позбавлений житла та опинився у
надзвичайно невигідному матеріальному
становищі по відношенню до колишньої
дружини.

Враховуючи зазначене та те, що зміст
шлюбного договору, а саме ст. 2
«Власність подружжя» суперечить ст.ст.
60-63, ч.ч. 4, 5 ст. 93 СК України, а його
дійсність заперечується позивачем як
стороною договору, просив суд визнати
цей договір недійсним та поділити
майно яке є спільною сумісною
власністю подружжя.

В процесі розгляду справи представник
позивача з огляду на результати
проведених експертиз і визначення
ринкової вартості майна яке підлягає
поділу зменшив та уточнив позовні
вимоги, при цьому просив визнати
недійсним шлюбний договір укладений
ОСОБА_1 з ОСОБА_2 06.09.2006 року, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
за реєстровим номером 5601, а також
поділити майно, яке є спільною сумісною
власністю подружжя та виділити у
власність ОСОБА_1 ? частину квартири
АДРЕСА_2 вартістю 1 296 772 грн. 50 коп., та ?
частину легкового автомобіля марки «AUDI
А8 3,7 QUATTRO» 2000 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 59
315 грн. 53 коп. При цьому, у власність
ОСОБА_2, виділити ? частину квартири
АДРЕСА_2 вартістю 1 296 772 грн. 50 коп., та ?
частину легкового автомобіля марки «AUDI
А8 3,7 QUATTRO» 2000 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 59
315 грн. 53 коп.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позов із
врахуванням вимог уточненої позовної
заяви.

Представник відповідача категорично
заперечив проти позову вказуючи, що на
час укладення шлюбного договору
сторони були одностайно згодні з усіма
його умовами. Правові наслідки
укладення договору були роз»яснені
нотаріусом, про що було зазначено у
самому договорі, більше того зазначено,
що договір укладається на вигідних
умовах для сторін і не є результатом
впливу тяжких для подружжя обставин. За
шлюбним договором не відбулося
передачі майна у власність одному з
подружжя, а був змінений його правовий
режим. Також, представник ОСОБА_2 просив
застосувати наслідки спливу строку
позовної давності, адже про порушення
свого права позивач міг довідатися з
часу укладення шлюбного договору, при
цьому звернувся до суду лише у травні
2012 року.

Третя особа - приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 в судове засідання не
з»явилась, подала до суду заперечення
проти позову та клопотання про розгляд
справи за її відсутності. В
запереченнях проти позову вказувала
про те, що оскаржуваним шлюбним
договором було врегульовано майнові
відносини між подружжям та визначено
їх майнові права та обов»язки. Ч. 2 ст. 97
СК України прямо передбачає можливість
зміни правового режиму придбаного
майна, зокрема «Сторони можуть
домовитися про непоширення на майно,
набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60
цього Кодексу і вважати його спільною
частковою власністю або особистою
власністю кожного з них». Ч. 5 ст. 97 СК
України дозволяє сторонам включати до
шлюбного договору будь-які умови щодо
правового режиму майна, якщо вони не
суперечать моральним засадам
суспільства. Таким чином, за
твердженням приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 згідно умов шлюбного
договору не було здійснено жодної
передачі одному з подружжя майна, а був
змінений правовий режим майна, яке
набуте у шлюбі, зі спільної сумісної
власності на особисту приватну
власність. Твердження ж позивача про
те, що шлюбний договір ставить його у
надзвичайно невигідне становище
спростовується змістом самого
договору.

Суд, вислухавши учасників процесу,
перевіривши матеріали справи,
встановив наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 11.09.1999 року.

Даний шлюб розірвано 25.11.2009 року.

В судовому засіданні встановлено та не
заперечувалося учасниками процесу, що
в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2
придбано квартиру АДРЕСА_2. Кошти в
будівництво об»єкта нерухомості
сплачувались згідно Договору
інвестування у нерухомість та
управління майном №77143 від 19.08.2004 року.
Державна реєстрація квартири АДРЕСА_2
відбулася 14.04.2006 року на ім»я ОСОБА_2, що
підтверджується реєстраційним написом
Київського міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об»єкти нерухомого майна
на правовстановлюючому документі -
Свідоцтві про право власності на
квартиру, виданому Головним
управлінням житлового забезпечення
КМДА на підставі наказу від 07.04.2006 року
№671-С/КІ.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно
набуте подружжям за час шлюбу належить
дружині та чоловікові на прав спільної
сумісної власності незалежно від того,
що один з них не мав з поважної причини
самостійного заробітку. Вважається, що
кожна річ набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об»єктом прав спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ч.2 ст. 61 СК України, в редакції
закону, що діяла на час придбання
квартири, об»єктом права спільної
сумісної власності є заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані одним із подружжя і внесені до
сімейного бюджету або внесені на його
особистий рахунок у банківську
(кредитну) установу.

Грошові кошти на придбання квартири
АДРЕСА_2 згідно умов Договору
інвестування у нерухомість та
управління майном №77143 від 19.08.2004 року
були внесені на особовий рахунок
ОСОБА_2 у банк ТОВ КБ «Столиця», як
управителя за вказаним договором, та
саме з нього сплачувалися забудовнику
ЗАТ «Трест Київміськбуд 1» шляхом
перерахування на його поточний
рахунок.

За таких умов, навіть заробітна плата
та дохід ОСОБА_2 від здійснення
підприємницької діяльності витрачені
на придбання спірної квартири, після
внесення їх на особистий рахунок
ОСОБА_2 в банк ТОВ КБ «Столиця» набули
статусу спільної сумісної власності
подружжя на підставі ч.2 ст. 60 СК України
і не могли бути її особистою власністю.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, вказуючи у судовому
засіданні, що квартира АДРЕСА_2 є
особистою власністю ОСОБА_2, останньою
не надано жодного належного та
допустимого доказу на підтвердження
вказаних тверджень.

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім»ї, то гроші, інше майно,
які були одержані за цим договором, є
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

З огляду на зазначене, квартира АДРЕСА_2
після придбання стала об»єктом
спільної сумісної власності подружжя
ОСОБА_2.

Також, подружжям 24.04.2009 року на підставі
біржової угоди №126165 придбано легковий
автомобіль марки «AUDI А8 3,7 QUATTRO» 2000 року
випуску, кузов НОМЕР_6, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1.

З матеріалів справи вбачається, що
06.09.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
укладено шлюбний договір, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
за реєстровим номером 5601.

Згідно п. 2.1. шлюбного договору, після
набрання ним чинності, майно та грошові
кошти стали поділятися на такі, що є
особистою приватною власністю
чоловіка та дружини, та такі, що є
спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, згідно п. 2.3 шлюбного
договору, особистою власністю чоловіка
на момент укладення цього договору є:

- автомобіль, марки «ВАЗ 21150», 2004 року
випуску державний реєстраційний номер
НОМЕР_2;

- автомобіль марки «VOLKSWAGEN LT 35», 1988 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_7;

- автомобіль марки «VOLKSWAGEN LT 35», 1991 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_3;

- автомобіль марки «OPEL VECTRA», 2004 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_4.

Особистою власністю дружини на момент
укладення цього договору є - квартира
АДРЕСА_2.

З огляду на зміст договору, з моменту
його нотаріального посвідчення 06.09.2006
року, об»єкт права спільної сумісної
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - квартира
АДРЕСА_2 стала особистою власністю
ОСОБА_2, а ОСОБА_1 повністю втратив своє
право власності на неї, при цьому набув
у особисту власність вищевказані
автомобілі.

Згідно ч. 5 ст. 93 СК України, за шлюбним
договором не може передаватися у
власність одному з подружжя нерухоме
майно та інше майно, право на яке
підлягає державній реєстрації.

В силу ч. 2 ст. 97 СК України та ч. 5 ст. 93 СК
України при укладенні шлюбного
договору сторони можуть домовитися про
непоширення на майно, набуте ними за
час шлюбу, положення ст. 60 цього Кодексу
і вважати його особистою приватною
власністю кожного з них, однак, на
підставі шлюбного договору неможливий
перехід до одного з подружжя права
власності на нерухоме майно та інше
майно, право на яке підлягає державній
реєстрації (такі висновки суду
відповідають правовій позиції
Верховного Суду України, викладеній у
постанові від 15.02.2012 року, яка у
відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України).

У відповідності до ч.1 ст. 3 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» нерухоме майно підлягає
обов»язковій державній реєстрації.

Згідно «Порядку державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів, усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів», затверджених
Постановою Кабінету міністрів України
від 07.09.1998 року №1388, автомобіль
підлягає обов»язковій державній
реєстрації.

За вказаними нормативними актами
державна реєстрація здійснюється на
підставі документу, що встановлює або
змінює таке право, перелік яких
наведено, серед яких шлюбний договір
відсутній, а тому не може бути
підставою для такої реєстрації та
зміни змісту прав.

Суд не погоджується із твердженням
представника відповідача та третьої
особи, про те, що оскільки майно було
зареєстровано на ім»я тих осіб у чию
особисту приватну власність було
виділено за шлюбним договором,
квартира - на відповідача ОСОБА_2, а
транспортні засоби - на позивача
ОСОБА_1, то відчуження майна за шлюбним
договором не відбулося, а відбулася
лише зміна його правового режиму,
оскільки зміна правового режиму майна,
право на яке підлягає державній
реєстрації, тягне за собою зміну прав
та обов»язків сторін стосовно такого
майна, зокрема права власності на
нього.

З огляду на зазначене, за укладеним
06.09.2006 року шлюбним договором така
передача майна у власність відбулася, а
саме нерухомого майна у вигляді
квартири - у власність ОСОБА_2, чотирьох
автомобілів - у власність ОСОБА_1, що
прямо заборонено ч. 5 ст. 93 СК України та
має здійснюватися в порядку поділу
майна подружжя або виділу його частки.

Суд вважає безпідставними вимоги
представника відповідача про
застосування наслідків спливу строку
позовної давності, оскільки перебіг
трирічного строку встановленого ч.2 ст.
72 СК України до вимог про поділ
спільного майна набутого за час шлюбу
почався з 25.11.2009 року, тобто дати
розірвання шлюбу та не сплив на час
подачі позову.

Зі змісту ж ч. 1 ст. 20 СК України
вбачається, що позовна давність не
застосовується до вимог, що випливають
із сімейних відносин, а отже і до вимог
про визнання шлюбного договору
недійсним.

Згідно ч.1 ст. 103 СК України, шлюбний
договір на вимогу одного з подружжя або
іншої особи, права та інтереси якої цим
договором порушені, може бути визнаний
недійсним за рішенням суду з підстав,
встановлених ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені, ч.1-3,5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Враховуючи зазначене, та з огляду на те,
що ст. 2 «Власність подружжя» шлюбного
договору суперечить ст. 60-63, ч.ч. 4-5 ст. 93
СК України і його дійсність
заперечується одним з подружжя, є всі
підстави для визнання шлюбного
договору недійсним.

Відповідно до ст. 70 СК України, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними, або шлюбним
договором.

За правилами ст. 71 СК України,
майно, що є об»єктом прав спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. Неподільні речі присуджуються
одному з подружжя, якщо інше не визнано
домовленістю між ними.

Майно яке позивач просить поділити, а
саме: квартира АДРЕСА_2 та легковий
автомобіль марки «AUDI А8 3,7 QUATTRO» 2000 року
випуску є неподільними речами і не
можуть бути поділені між позивачем та
відповідачем в натурі, через велику
різницю у їх вартості.

У відповідності до висновку КНДІСЕ від
17.12.2013 року №10555/13-42 за результатами
проведення судової
будівельно-технічної експертизи
ринкова вартість квартири АДРЕСА_2
складає 2 593 545 грн., а у відповідності до
висновку КНДІСЕ від 13.11.2013 року №10554/13-454
за результатами проведення судової
автотоварознавчої експертизи ринкова
вартість легкового автомобіля марки
«AUDI А8 3,7 QUATTRO» 2000 року випуску, кузов
НОМЕР_6, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1 складає 118 631 грн. 06 коп.

Згоди щодо сплати компенсації
замість частки у праві спільної
сумісної власності на майно в порядку
ч.4 ст. 71 СК України сторонами не
досягнуто і не виказано такого бажання
в судовому засіданні.

За роз»ясненнями виказаними у п. 25
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» у разі коли
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між дружиною та чоловіком
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Таким чином, за відсутності реальної
можливості поділити між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 та легковий
автомобіль марки «AUDI А8 3,7 QUATTRO» 2000 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1, суд визнає за кожним з подружжя
право власності на ? частину спільного
майна подружжя.

Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

З огляду на зазначене, на користь
ОСОБА_1 із ОСОБА_2 підлягають стягненню 3
219 грн., понесених судових витрат,
здійснення яких підтверджується
відповідними квитанціями, що містяться
в матеріалах справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.
203, 215 ЦК України, ст.ст. 20, 60-63, 60, 61, 70, 71, 93,
97, 103 СК України, ст. 3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», керуючись
ст.ст.4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа - приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання шлюбного договору
недійсним та поділ спільного майна
подружжя задовольнити.

Визнати недійсним шлюбний договір,
укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 06.09.2006 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 за реєстровим №5601.

Провести розподіл спільного майна
подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме:
квартири АДРЕСА_2 та легкового
автомобіля марки «AUDI А8 3,7 QUATTRO» 2000 року
випуску, кузов НОМЕР_6, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Виділити у власність ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ? частину квартири АДРЕСА_2
вартістю 1 296 772 грн. 50 коп., та ? частину
легкового автомобіля марки «AUDI А8 3,7
QUATTRO» 2000 року випуску, кузов НОМЕР_6,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1
вартістю 59 315 грн. 53 коп.

Виділити у власність ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ? частину квартири АДРЕСА_2
вартістю 1 296 772 грн. 50 коп., та ? частину
легкового автомобіля марки «AUDI А8 3,7
QUATTRO» 2000 року випуску, кузов НОМЕР_6,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1
вартістю 59 315 грн. 53 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний податковий номер
НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 3 219 грн.
понесених судових витрат.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано до апеляційного суду м.
Києва через Оболонський районний суд м.
Києва протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Шевчук А.В.