Центрально-Міський районний суд м.
буд.111 м. м. Макіївка Донецька область
Справа № 270/2266/14-ц
Провадження № 2/270/1131/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2014 року

м. Макіївка

Центрально - Міський районний
суд міста Макіївки Донецької області у
складі

головуюча суддя
Неженцева О.В.

при
секретарі Опалюк С.В.

за участю

представника відповідача Бесіди
О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні місцевого суду
в місті Макіївка цивільну справу за
позовом ОСОБА_2, який діє як
представник ОСОБА_3, до Державного
підприємства « Макіїввугілля», що діє
в інтересах відокремленого
підрозділу « Шахта Калинівська-
Східна» про стягнення заборгованості
по заробітній платі, заборгованості
по компенсації за невикористану
відпустку, компенсації за порушення
строків виплати заробітної плати,
індексації заробітної плати,
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні,
стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

07 травня 2014 року на розгляд до
суду надійшов позов представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 з позовними
вимогами до Державного підприємства
«Макіїввугілля», що діє в інтересах
відокремленого підрозділу «Шахта
Калинівська- Східна» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
заборгованості по компенсації за
невикористану відпустку, компенсації
за порушення строків виплати
заробітної плати, індексації
заробітної плати, середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку при звільненні, стягнення
моральної шкоди.

ОСОБА_3 та його представник
ОСОБА_2, незважаючи на належне
повідомлення про час та місце
судового розгляду справи, не
використали наданого законом права на
безпосередню участь у судовому
засіданні та у судове засідання 26
червня 2014 року не прибули. (а.с.56,57,60,61). 06
червня 2014 року на адресу суду
надійшли заяви представника ОСОБА_2
про розгляд позову у відсутність
позивача та його представника. (а.с.30,32)
Враховуючи вищенаведене, суд вважає
можливим провести розгляд справи у
відсутність позивача та його
представника.

У позовній заяві від 26 квітня 2014
року представником позивача ОСОБА_2
було зазначено про те, що у серпні 2013
року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, було
звільнено з «Шахти Калинівська-
Східна» ДП «Макіїввугілля», де він
працював робочим шахтної професії (
табельний номер 4893), підтвердженням
чого є наявні у позивача розрахункові
листки роботодавця про нарахування
йому заробітної плати. При звільненні
роботодавець (відповідач по справі) не
виплатив йому у день звільнення усі
належні суми як звільненому
працівникові, чим грубо порушив його
законні трудові права. У квітні 2014
року ОСОБА_3 звертався до відповідача
з письмовою заявою про видачу
необхідних письмових довідок та
інформації про наявність
заборгованості перед ним з боку
відповідача, але письмової відповіді
він не отримав, тому позивач та його
представник не мають ніякої
інформації про суми наявної
заборгованості підприємства перед
ОСОБА_3 і не можуть зазначити про вид
таких виплат у тексті позовної заяви.

Посилаючись на положення статей
16,94,116,117, 234 КЗпП України, статті 21,22,56,66
Конституції України, представник
позивача просив винести судове
рішення про стягнення з відповідача
на користь ОСОБА_3: 1) заборгованості
по заробітній платі у сумі 2500 грн. ; 2)
заборгованості по компенсації за
невикористану відпустку в сумі 500 грн.;
3) компенсацію заробітної плати у
зв`язку з порушенням строків її
виплати в сумі 40 грн.; 4) індексацію
заробітної плати у сумі 50 грн.; 5)
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку при звільненні,
починаючи з дати звільнення позивача
по день повної виплати всіх сум,
належних йому як звільненому
працівникові в день звільнення або по
день ухвалення судового рішення (якщо
остаточний розрахунок на дату
ухвалення рішення суду по цій справі
ще не був проведений); 6) моральну
шкоду, заподіяної порушенням законних
його прав. На обґрунтування позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди представником позивача у
позовній заяві було зазначено про те,
що з причини того, що роботодавець не
виплатив усі належні йому суми в день
звільнення, ОСОБА_3 заподіяна моральна
шкода, розмір якої оцінюється у сумі
10000 грн., бо роботодавцем були
порушені законні трудові права в
зв`язку з чим були спричинені моральні
страждання: він тривалий час не
отримував усі суми, які були джерелом
доходу для нього; він відчував та
відчуває моральні страждання, які не
вгамувалися ще й досі, і відповідач не
приймав заходів щодо їх відновлення
(не вибачився усно та письмово, не
продемонстрував перед ним каяття), він
продовжує відчувати незручність,
пов`язане з неповагою, презирством
відповідачем гарантованих
Конституцією України трудових прав.

До розгляду судом справи по
суті, позивач та його представник не
скористалися своїм процесуальним
правом, передбаченим положеннями ст.
27,31 ЦПК України та роз`ясненнями суду
положень статей 10, 11 ЦПК України щодо
доведення перед судом тих обставин, на
які вони посилаються як на підставу
своїх позовних вимог, і останніми не
були подані доповнення або уточнення
позовних вимог, та додаткові докази
пред`явлених позовних вимог (а.с.55-56,61).

Між тим, 19 червня 2014 року ОСОБА_3
особисто прибув у судове засідання,
надав свій паспорт та оригінали
документів, копії яких ним були раніше
долучені до позовної заяви, і перед
початком судового засідання у залі
судових засідань почав писати
письмову заяву - пояснення по
позовним вимогам, але оформлення
цього документу не закінчив, до
початку судового засідання по справі
у цей день залишив зал судового
засідання. Згідно цієї заяви ОСОБА_3
було зазначено про те, що він
працював на « Шахті Калинівська-
Східна» з 15 червня 2009 року по 08 серпня
2013 року, але звільнений за прогули
згідно наказу від 18 вересня 2013 року
(останній його робочий день був 08
серпня 2013 року). З 28 червня 2013 року по 23
липня 2013 року він перебував на
лікарняному, але лікарняний лист для
проведення оплати здав на
підприємство лише 16 вересня 2013 року. З 09
серпня 2013 року він не виходив на
роботу та виїхав за межі міста, про
своє звільнення згідно наказу від 18
вересня 2013 року йому стало відомо
лише у лютому 2014 року, коли він вперше
прибув на підприємство, бо раніше
потреби в отриманні трудової книжки
він не мав і деякий час перебував за
межами міста. Тільки 04 березня 2014 року
він здав на підприємство «обхідний
лист», який повинен здавати кожен
робітник при звільненні. Визнає той
факт, що на рахунок

«Приватбанку» йому були перераховані
кошти 14 152 грн., 1101 грн. 31 коп., 1 774 грн. 93
коп., та оплата по лікарняному листу -
338 грн. 59 коп.. 338 грн. 59 коп. та 277 грн. 03
коп. Йому невідомо: чи має місце борг
підприємства перед ним по заробітній
платі у сумі 2 500 грн., як по це було
зазначено його представником у
позовній заяві від 26 квітня 2014 року.(
а.с.43-44).

Представник відповідача -
помічник директора з правових питань
відокремленого підрозділу «Шахта
Калинівська- Східна» ДП
«Макіїввугілля» Бесіда О.Ю., який діє
на підставі довіреності юридичної
особи, у судовому засіданні позовні
вимоги не визнав, пославшись на їх
безпідставність, та на обґрунтування
свої заперечень пояснив, що ОСОБА_3
працював гірноробочим підземним 3
розряду на «Шахті Калинівська-
Східна» з 15 червня 2009 року по 08
серпня 2014 року, та згідно наказу № 946к
від 18 вересня 2013 року був звільнений
на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП
України за скоєні прогули без
поважних причин (на роботу він не
виходив з 09 серпня 2013 року). Лікарняні
листи про свою тимчасову
непрацездатність ОСОБА_3 здав на
підприємство лише у вересні 2013 року.
Після видання наказу про звільнення
за прогули, розрахунковим відділом
підприємства були проведені
відповідні нарахування та
перерахування належних до виплат
ОСОБА_3 сум при його звільненні, шляхом
перерахування коштів на банківську
картку «Приватбанка», бо виплата
належних сум через касу підприємства
не передбачена. Так, йому були
нараховані: компенсація за
невикористану відпустку - 5397 грн. 37 коп.
(до виплати підлягала сума 4291 грн. 62
коп.), оплата лікарняних листів за
рахунок фонду соціального
страхування - 3257 грн.24 коп. (до виплата
підлягала 2872 грн. 89 коп.), оплата
лікарняних листів (перших 5 днів)- 697
грн.98 коп. (до виплати підлягала сума 615
грн. 62 коп.), проведено відрахування
вислуги років у сумі 112 грн. 38 коп.,
всього нараховано 9240 грн. 21 коп., а до
виплати підлягала сума 7780 грн.13 коп.
Розрахунок компенсації та
індексації по заробітній платі не
проводилось, бо не були порушені строки
її виплати. Перераховано на
банківську картку ОСОБА_3 :
компенсація за невикористану
відпустку 4291 грн. 62 коп.( 1415 грн. 48 коп.-
16.10.2013; 1101 грн. 31 коп - 22.10.2013; 1774,93 грн.-
31.10.2013),оплата лікарняних листів за
рахунок фонду соціального
страхування - 2872 грн. 89 коп. (11.12.2013 ),
оплата лікарняних листів ( перші 5
днів) у сумі 615 грн.62 коп. (338 грн.59 коп.-
25.10.2013, 277 грн.03 коп.- 31.10.2013) Таким чином
остаточний розрахунок було проведено
у повному обсязі і остання виплата
мала місце 31 жовтня 2013 року.
Перерахування коштів по оплаті
лікарняного листа за рахунок фонду
соціального страхування лише 11 грудня
2013 року пояснив суду тим, що
підприємство мало можливість їх
перерахувати ОСОБА_3 лише після
отримання такого перерахування із
фонду, тому вини підприємства у
проведенні затримки такої виплати
немає. Враховуючи те, що ОСОБА_3 з 09
серпня 2013 року не виходив на роботу і
причина його відсутності не була
відома підприємству до 18 вересня 2013
року, а також, що він тільки шляхом
пред`явлення цих позовних вимог 07
травня 2014 року тим самим висунув
вимогу до підприємства про
проведення розрахунку, вважає, що
положення статті 116 КЗпП України
були при цьому підприємством
дотримані. Ніякої заборгованості по
зазначеним виплатам у позовній заяві
підприємство перед ОСОБА_3 як на час
звернення позивача до суду, так і на
даний час не мало і немає.

Просив у задоволенні усіх
позовних вимог відмовити за
безпідставністю, бо позивачем та його
представником не було доведено перед
судом порушення норм трудового
законодавства при проведенні
остаточного розрахунку при
звільненні, що фактично і було визнано
самим ОСОБА_3 при написанні 19 червня 2014
року у судовому засіданні заяви,
згідно якої він висловив бажання
закрити провадження по справі, але
тільки з причини неналежного
оформлення цієї заяви до кінця вона
не була розглянута судом по суті.
Вважає, що позивач та його представник
намагалися поданням цього позову
незаконно отримати від підприємства
зазначені ними у позовній заяві
кошти.

Вислухавши пояснення
представника відповідача, вивчивши
матеріали справи і дослідивши надані
докази, суд у межах заявлених позовних
вимог( стаття 11 ЦПК України) установив
наступне.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження (табельний номер 4893)
працював гірноробочим підземним 3
розряду на « Шахті Калинівська-
Східна» з 15 червня 2009 року по 08
серпня 2014 року, та згідно наказу № 946к
від 18 вересня 2013 року був звільнений
на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП
України за скоєні прогули без
поважних причин ( на роботу він не
виходив з 09 серпня 2013 року).( а.с.41,42,50)

Доводи представника позивача
ОСОБА_2 у тексті позовної заяви про те,
що звільнення ОСОБА_3 мало місце у
серпні 2013 року не приймаються судом
до уваги, бо спростовуються
фактичними обставинами по справі.

Матеріалами справи встановлено,
що з 28 червня 2013 року по 23 липня 2013 року
ОСОБА_3 перебував на лікарняному, але
відповідні лікарняні листи для
проведення нарахування та оплати днів
тимчасової непрацездатності, ним
були подані на підприємство лише 16
вересня 2013 року і ці обставини
визнані сторонами по справі, тому
відповідно до положень частини 1
статті 61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

Згідно положень статті 47 КЗпП
України (у редакції на час виникнення
спірних відносин) власник або
уповноважений ним орган зобов`язаний
в день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу. У
разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов`язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається
на вимогу працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред`явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум. В разу спору
про розмір сум, належних працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювань
ним суму.

Положеннями статті 117 КЗпП
України передбачено, що в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у
строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день
фактичного розрахунку. При наявності
спору про розміри належних
звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки
визначає орган, який виносить рішення
по суті спору.

Таким чином за положеннями
статті 117 КЗпП України обов`язковою
умовою для покладання на
підприємство відповідальності за
невиплату належних працівникові сум
при звільненні є наявність вини
підприємства.

Із матеріалів справи убачається,
що ОСОБА_3 після невиходу на роботу 09
серпня 2014 року наступного разу
прибув на шахту лише 16 вересня 2013 року
і подав для проведення оплати наявні
лікарняні листи. Згідно наказу № 946к
від 18 вересня 2013 року його було
звільнено за прогули з 08 серпня 2013 року.

Після 16 вересня 2013 року до 04
березня 2014 року він на підприємство
не приходив і не звертався, що і було
визнано ним у письмовій заяві від 19
червня 2014 року.(а.с.43-44).

Згідно статті 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою
при вирішенні трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли
він дізнався або повинен був
дізнатися про порушення свого права,
а у справах про звільнення - в місячний
строк з дня вручення копії наказу при
звільненні або з дня видачі трудової
книжки. У разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до
суду з позовом про стягнення належної
йому заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

Положеннями статті 234 КЗпП
України передбачено, що у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених статтею 233 цього Кодексу,
районний, районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки.

Відповідно до роз`яснень,
викладених у пункті 4 постанови
пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
передбачено, що оскільки при пропуску
місячного і тримісячного строку у
позові може бути відмовлено за
безпідставністю вимог, суд з`ясовує не
лише причини пропуску строку, а всі
обставини справи, права та обов'язки
сторін.Встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущений без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, крім випадків, коли позов не
доведений, що є самостійною підставою
для цього.

Із матеріалів справи убачається,
що звільнення позивача мало місце
згідно наказу від 18 вересня 2013 року, а
позивач не виходив на роботу з 09
серпня 2013 року. Звернення представника
позивача до суду із зазначеним
позовом мало місце лише 07 травня 2014
року, шляхом подання заяви
безпосередньо до канцелярії суду,
тобто більше ніж через сім
місяців після його звільнення з
підприємства. Позивачем та його
представником не було зазначено будь-
яких причин пропуску строку звернення
до суду з цим позовом і питання про
поновлення такого строку перед судом
не ініцювалося.

Відповідно до положень частини 3
статті 10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов`язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які
беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи убачається,
що позовна заява представником
позивача ОСОБА_2 датована 26 квітня 2014
року і у цей же день ним було до
відповідача подано письмове
клопотання про надання письмових
відомостей про наявність
заборгованості підприємства перед
ОСОБА_3 (а.с.1-2,5) Відповідь на це
звернення було надано підприємством
19 травня 2014 року (а.с.63)

Таким чином, при складанні зазначеної
позовної заяви, без отримання
письмової відповіді від відповідача,
без наявності інших доказів щодо
заявлених позовних вимог та їх
обґрунтування, представник позивача
безпідставно стверджував про те, що
має місце заборгованість перед ОСОБА_3
по наступним виплатам: заробітній
платі у сумі 2500 грн., компенсації за
невикористану відпустку у сумі 500 грн.,
компенсації заробітної плати у
зв`язку з порушенням строків її
виплати в сумі 40 грн., індексації
заробітної плати у сумі 50 грн. Крім
того, суд вважає необхідним звернути
увагу на те, що про наявність такої
заборгованості перед ОСОБА_3 було
зазначено лише у резолютивній
частині позовної заяви, а у
мотивувальній її частині ці
відомості зовсім не були зазначені
та вмотивовані, а щодо розрахунку
середнього заробітку у порядку
статті 117 КЗпП України і визначення
суми такої виплати, то представник
позивача зобов`язувався це додатково
зробити і надати суду( що не було ним
та ОСОБА_3 зроблено), а також фактично
поклав обов`язок це зробити суду або
відповідачу, зазначивши ( далі- за
текстом позовної заяви): «в разі
бажання прошу суд самостійно
здійснити вказаний розрахунок або
зобов`язати відповідача здійснити
цей розрахунок».( а.с.1зв.-2)

Згідно наданих відповідачем
письмових довідок від 19 травня 2014 року,
копії яких було долучено до
позовної заяви, а оригінали їх надано
суду безпосередньо 19 червня 2014 року
ОСОБА_3, убачається, що на підставі
наказу № 946к від 18 вересня 2013 року для
виплати ОСОБА_3 було проведено
нарахування: компенсації за
невикористану відпустку, оплата
лікарняного листа. Так, йому були
нараховані: компенсація за
невикористану відпустку - 5397 грн. 37
коп.( до виплати підлягала сума 4291 грн.
62 коп.), оплата лікарняних листів за
рахунок фонду соціального
страхування - 3257 грн.24 коп. (до виплата
підлягала 2872 грн. 89 коп.), оплата
лікарняних листів ( перших 5 днів)- 697
грн.98 коп. (до виплати підлягала сума 615
грн. 62 коп.), проведено відрахування
вислуги років у сумі 112 грн. 38 коп.,
всього нараховано 9240 грн. 21 коп., а до
виплати підлягала сума 7780 грн.13 коп.
Розрахунок компенсації та
індексації по заробітній платі не
проводилось, бо не були порушені строки
її виплати. Перераховано на
банківську картку ОСОБА_3 :
компенсація за невикористану
відпустку 4291 грн. 62 коп. (1415 грн. 48 коп.-
16.10.2013; 1101 грн. 31 коп - 22.10.2013; 1774,93 грн.-
31.10.2013),оплата лікарняних листів за
рахунок фонду соціального
страхування - 2872 грн. 89 коп. (11.12.2013 ),
оплата лікарняних листів (перші 5 днів)
у сумі 615 грн.62 коп. (338 грн.59 коп.- 25.10.2013,
277 грн.03 коп.- 31.10.2013) Таким чином
остаточний розрахунок було проведено
у повному обсязі і остання виплата
мала місце 31 жовтня 2013 року.(а.с.52,62,63)

Доводи представника позивача
ОСОБА_2, викладені у позовній заяві
про те, що має місце заборгованість по
заробітній платі у сумі 2500 грн., не
знайшли свого підтвердження у
судовому засіданні, бо на їх
обґрунтування позивачем і його
представником не було надано будь-яких
доказів, і ці доводи спростовуються
наданими даними відповідача.

Відповідно до ч.6 статті 95 КЗпП
України заробітна плата підлягає
індексації у встановленому
законодавством порядку.

Таким чином, індексація є
складовою частиною заробітної плати,
є додатковою заробітною платою і, у
разі порушення законодавства про
оплату праці в частині її виплати,
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
індексації заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши встановлені
обставини по справі, оцінивши надані
сторонами в силу статті 60 ЦУПК України
докази в їх сукупності, суд дійшов
висновку про те, що позивачем та його
представником не надано суду без
заперечливих доказів в обґрунтування
заявлених позовних вимог про
наявність заборгованості по
заробітній платі, компенсації за
невикористану відпустку, компенсації
за порушення строків виплати
заробітної плати, індексації
заробітної плати, середнього заробітку
за весь час затримки розрахунку.
Таким чином, позивачем та його
представником не було доведено перед
судом порушення трудових прав
ОСОБА_3 при проведенні підприємством
остаточного розрахунку з ним у зв`язку
з його звільненням, тому у
задоволенні цих позовних вимог
необхідно відмовити у повному обсязі.

Положеннями статті 237-1 КЗпП
України передбачено, що відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв`язків і
вимагають від нього додаткових
зусиль для організації свого життя.

Враховуючи те, що судом у
судовому засіданні не було
встановлено порушення відповідачем
трудових прав ОСОБА_3, то немає
законних підстав для відшкодування
на його користь за рахунок відповідача
моральної шкоди.

Позивач при звернення до суду
був звільнений від сплати судового
збору.

Керуючись статтями 10, 11,60,61,212-215
Цивільного процесуального кодексу
України, статтями 47,116,117,233,234,237-1 Кодексу
законів про працю України, суд

В И Р
І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2, який діє як представник
ОСОБА_3, до Державного підприємства
«Макіїввугілля», що діє в інтересах
відокремленого підрозділу «Шахта
Калиновська- Східна» про стягнення
заборгованості по заробітній платі у
сумі 2500 грн., заборгованості по
компенсації за невикористану
відпустку у сумі 500 грн., компенсації за
порушення строків виплати заробітної
плати у сумі 40 грн., індексації
заробітної плати у сумі 50 грн.,
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні,
стягнення моральної шкоди у сумі 10 000
грн., відмовити.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається Апеляційному суду
Донецької області через Центрально-
Міський районний суд м. Макіївки
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
О.В.
Неженцева