АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/156/14
Справа: № 2034/2-3083/11
Категорія: поділ спільного майна
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової
Л.А.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Харківського районного суду
Харківської області від 17 жовтня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: Височанська
селищна рада Харківського району
Харківської області про виділ частки
із майна, що є у спільній частковій
власності, визначення порядку
користування земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2011 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом, в
подальшому доповненим, у якому
вказував на те, що на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 20.01.2009 року він є власником
59100 часток житлового будинку з
відповідною часткою надвірних
будівель та споруд, розташованого по
АДРЕСА_1

Іншим співвласником цього житлового
будинку є відповідачка по справі
ОСОБА_3, якій належить 41100 його часток з
відповідною частиною надвірних
будівель та споруд.

Відповідно до частки у праві спільної
часткової власності на вказаний
житловий будинок позивачу належить і
право користування присадибною
земельною ділянкою, на якій
розташований будинок.

Таке ж право користування відповідно
до своєї частки домоволодіння має і
відповідачка.

Однак, порядок користування
присадибною земельною ділянкою між
співвласниками житлового будинку не
визначений.

Крім того, відповідачка ОСОБА_3
всупереч вимогам земельного
законодавства приватизувала частину
присадибної земельної ділянки, площа
якої перевищує розмір її частки у праві
власності на спільний будинок, що
порушує законні права позивача.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач ОСОБА_2 просив суд на підставі
ст.ст. 16, 370 ЦК України, ст. 86-89, 120 ЗК
України:

- виділити в натурі його частку із
нерухомого майна, що є у спільній
частковій власності сторін, а саме
житлового будинку з надвірними
будівлями та спорудами, що
розташований по АДРЕСА_1

- визначити порядок користування
присадибною земельною ділянкою між
співвласниками зазначеного
домоволодіння відповідно до їхніх
часток у праві власності на це
домоволодіння;

- визнати недійсним Державний акт серії
ХР 25-65-72286 на право власності на землю,
виданий Височанською селищною радою
Харківського району Харківської
області 26.12.1997 року на ім'я відповідачки
ОСОБА_3 на частину присадибної ділянки
по АДРЕСА_1

- дозволити йому зберегти господарську
прибудову літ. «А1-1», самочинно
збудовану ним у 2008 році за вказаною
адресою, та визнати за ним право
власності на цю прибудову;

- стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на
його користь судові витрати по справі,
в тому числі й витрати на оплату
правової допомоги в розмірі 3 000,00 грн., а
також 200,00 грн. сплачених ним за
нотаріальне посвідчення довіреності,
виданої своєму представникові.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 підтримав заявлені ним
вимоги в повному обсязі й наполягав на
їх задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_3 заявлені до неї
позовні вимоги визнала частково та не
заперечувала проти поділу спільного
житлового будинку, який складається з
двох відокремлених квартир, між його
співвласниками в натурі, як такого, з
урахуванням порядку користування цим
житловим будинком, що фактично вже
склався між його співвласниками на
протязі довгих років.

Що ж стосується державного акту на
право власності на землю, а саме
частину присадибної земельної ділянки
по АДРЕСА_1, відповідачка ОСОБА_3
пояснила, що ця земельна ділянка була
передана їй у приватну власність для
обслуговування її частини спільного
житлового будинку рішенням виконкому
Височанської селищної ради у грудні 1997
року зі згоди іншого на той час
співвласника будинку, коли ані позивач
ОСОБА_2, ані спадкодавець ОСОБА_4, після
якої позивач отримав спадщину,
будь-якого відношення до спірного
домоволодіння взагалі ще не мали.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 17 жовтня 2013
року в задоволенні заявлених позивачем
ОСОБА_2 вимог відмовлено.

Не погодившись частково із таким
рішенням районного суду, позивач
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить
скасувати це судове рішення та
ухвалити по справі нове рішення, яким
задовольнити заявлені ним позовні
вимоги щодо виділу його частки
житлового будинку по АДРЕСА_1
визначення порядку користування
присадибною земельною ділянкою за
вказаною адресою між співвласниками
житлового будинку відповідно до їхніх
часток у праві власності на цей
будинок, та визнання недійсним
Державного акту серії ХР 25-65-72286 від
26.12.1997 року на право приватної
власності на частину земельної ділянки
по АДРЕСА_1 виданого на ім'я
відповідачки ОСОБА_3

В обґрунтування своєї скарги апелянт
ОСОБА_2 посилається на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
та порушення судом норм матеріального
й процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник,
будучи належним чином повідомленими
про час та місце розгляду справи
апеляційним судом, між тим у чергове
судове засідання суду апеляційної
інстанції не з'явились і будь-яких
об'єктивних доказів на підтвердження
поважності причин своєї неявки до
апеляційного суду не представили.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга позивача ОСОБА_2
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства й
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності та
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Під час ухвалення рішення суд, зокрема
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; як
розподілити між сторонами судові
витрати.

Проте, в даному випадку рішення суду
першої інстанції, ухвалене по справі,
не в повній мірі відповідає цим вимогам
процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про виділ частки із
спільного домоволодіння, суд першої
інстанції виходив із того, що останній
ухилився від проведення по справі
відповідної будівельно-технічної
експертизи.

Однак із таким однозначним висновком
районного суду судова колегія
погодитися не може, оскільки цей
висновок суду суперечить положенням ч.
4 ст. 10 ЦПК України, згідно яких суд
повинен сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи:
роз'яснювати особам, які беруть участь
у справі, їх права та обов'язки,
попереджувати про наслідки вчинення
або не вчинення процесуальних дій ї
сприяти здійсненню їхніх прав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При цьому кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків
встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто
тягар доказування лежить на сторонах
цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
якими, зокрема є: справедливість,
добросовісність та розумність.

Зміст права власності, яке полягає у
праві володіння, користування та
розпорядження своїм майном визначено у
ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює
конституційний принцип непорушності
права власності, передбачений ст. 41
Конституції України. Він означає, що
право власності є недоторканим,
власник може бути позбавлений або
обмежений у його здійсненні лише
відповідно і в порядку, встановлених
законом.

Поняття спільної часткової власності
викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності. Отже, право спільної
часткової власності - це право двох або
більше осіб за своїм розсудом володіти,
користуватися і розпоряджатися
належним їм у певних частках майном,
яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової
власності володіє не часткою майна в
натурі, а часткою в праві власності на
спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються
відповідними відсотками від цілого чи
у дробному виразі.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41
Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК
України всі громадяни є рівними у своїх
правах, усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення цих прав, у тому
числі щодо захисту права спільної
часткової власності.

Виходячи з цих положень правовий режим
спільної часткової власності
визначається главою 26 ЦК України з
урахуванням інтересів усіх її
учасників.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Відтак домовленість співвласників про
порядок володіння і користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю, є обов'язковою для них при
здійсненні ними правомочностей
володіння й користування спільним
майном.

Що ж стосується існуючої у
співвласника правомочності
розпорядження спільним майном та її
здійснення, то вони передбачені в ст.
ст. 364, 367 ЦК України як способи
реалізації цієї правомочності.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки з майна, що є у спільній
частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної
часткової власності у співвласника,
який отримав таку компенсацію,
припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст.
364 ЦК України).

Таким чином, у разі виділу співвласник
отримує свою частку у майні в натурі і
вибуває зі складу учасників спільної
власності. За всіма іншими
співвласниками, за виключенням
випадків, коли співвласників лише двоє,
спільна власність при виділі частки
зберігається,.

Зазначені правила стосуються всіх
видів рухомого та нерухомого майна, в
тому числі й житлових будинків як
об'єктів права власності.

При цьому, виходячи з аналізу змісту
норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України
слід дійти висновку, що виділ часток
(поділ) жилого будинку (будинків), що
перебуває у спільній частковій
власності, є можливим, якщо кожній зі
сторін може бути виділено окремий
будинок чи відокремлену частину
будинку із самостійним виходом
(квартиру) або у разі, коли є технічна
можливість переобладнання будинку в
ізольовані квартири, які за розміром
відповідають розміру часток
співвласників у праві власності.

Відтак визначальним для виділу частки
або поділу будинку (будинків) в натурі,
який перебуває у спільній частковій
власності, є розмір часток
співвласників та технічна можливість
виділу частки або поділу будинку
відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової
власності мають рівні права стосовно
спільного майна пропорційно своїй
частці в ньому, суд, здійснюючи поділ
майна в натурі (виділ частки), повинен
передати співвласнику частки жилого
будинку та нежилих будівель, які
відповідають розміру й вартості його
частки, якщо це можливо без завдання
неспівмірної шкоди господарському
призначенню будівлі.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.п. 6,
7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 4 жовтня 1991 р. N 7 з
наступними змінами «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок», поділ
жилого будинку в натурі між учасниками
спільної часткової власності на
будинок можливий за умови, якщо кожній
із сторін може бути виділено
відокремлену частину будинку із
самостійним виходом (квартиру), яка
відповідає розміру їх часток у праві
власності, а також за наявності
технічної можливості переобладнати
приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ технічно можливий, але з
відхиленням від розміру часток кожного
власника, суд з врахуванням конкретних
обставин може провести його зі зміною
ідеальних часток і присудженням
грошової компенсації учаснику
спільної власності, частка якого
зменшилась.

У тих випадках, коли для поділу
необхідне переобладнання та
перепланування будинку, він
проводиться при наявності дозволу на
це виконкому місцевої ради (ст. 152 ЖК).

При поділі жилого будинку суд
зобов'язаний зазначити в рішенні, яка
відокремлена (ізольована після
переобладнання) частина будинку
конкретно виділяється і яку частку в
будинку вона складає, а також, які
підсобні будівлі передаються власнику.

Як встановлено по справі, об'єктом
цивільно-правового спору є житловий
будинок літ. «А-1» з надвірними
будівлями та спорудами, розташований
по АДРЕСА_1, який належить сторонам на
праві спільної часткової власності.

При цьому ідеальна частка позивача
ОСОБА_2 у праві спільної власності на
вказаний житловий будинок становить
59/100 на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого Першою
державною нотаріальною конторою
Харківського району Харківської
області 20.01.2009 року (а.с. 4,5).

Ідеальна частка іншої співвласниці -
відповідачки ОСОБА_3 у праві власності
на вказаний будинок складає 41/100 на
підставі рішення № 340 Виконавчого
комітету Височанської селищної ради
Харківського району Харківської
області від 14.07.1992 року та відповідного
договору дарування від 22.07.1992 року (а.с.
7).

Зазначений будинок реально
складається з двох відособлених
квартир, порядок користування якими
вже на протязі тривалого часу фактично
склався між його співвласниками, та
надвірних будівель і споруд (а.с. 9-10).

Таким чином, виходячи з приписів ст. 364
ЦК України співвласники житлового
будинку, розташованого по АДРЕСА_1,
мають право на виділ у натурі належної
їм частки у цьому спільному майні.

Однак, враховуючи специфіку
зазначеного об'єкта спільного
нерухомого майна, який фактично
складає єдине ціле, а також кількості
співвласників, яких є тільки двоє,
виділ частки в натурі лише одному зі
співвласників без виділа в натурі
частки, належної іншому співвласнику,
тобто без поділу житлового будинку, що
є у спільній частковій власності, в
натурі за правилами ст. 367 ЦК України, є
неможливим у принципі.

Згідно висновку проведеної по справі
за ухвалою апеляційного суду судової
будівельно-технічної експертизи від
16.04.2014 року № 13094/4432 з технічної точки
зору розподілити спірне домоволодіння
по АДРЕСА_1 у відповідності до
ідеальних часток його співвласників є
неможливим.

При цьому експертом, виходячи з
розташування і розмірів житлового
будинку, його конструктивних
елементів, фактичного порядку
користування, що склався між його
співвласниками, зведення ними нових
узаконених споруд та знесення старих
надвірних будівель, запропоновано
єдиний можливий варіант розподілу
спірного домоволодіння між останніми з
відступом від їхніх ідеальних часток у
праві спільної часткової власності на
це нерухоме майно без сплати будь-якої
компенсації один одному.

По запропонованому варіанту розподілу
спільного домоволодіння співвласнику
ОСОБА_3 виділяється приміщень і
будівель на суму 58 014,00 грн., іншому
співвласнику ОСОБА_2 - на суму 65 022,00
грн., в зв'язку з чим реальна частка
ОСОБА_3 буде становити 47/100, замість
первісно існуючої 41/100, а реальна частка
ОСОБА_2 - 53/100 замість первісно існуючої
59/100.

При цьому експертом зазначено, що для
здійснення запропонованого варіанту
розподілу домоволодіння необхідно
звести перегородку в приміщенні
відкритої веранди літ. «а», а розподіл
горища житлового будинку літ. «А-1»
проводити по лінії розподілу житлового
будинку без зведення перегородки.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, а також те, що суд першої
інстанції, приймаючи рішення у справі,
не в повному обсязі з'ясував суть
спірних правовідносин та можливий
варіант їх вирішення, рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 17 жовтня 2013
року, ухвалене по справі, не може бути
визнане цілком правильним і законним, у
зв'язку з чим судова колегія вважає за
необхідне на підставі п.п. 1, 4 ст. 309 ЦПК
України скасувати це судове рішення в
частині, що стосується відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про
виділ у натурі частки із спільного
нерухомого майна, ухваливши в цій
частині позовних вимог нове рішення,
яким провести поділ в натурі житлового
будинку з надвірними будівлями та
спорудами по АДРЕСА_1 між його
співвласниками з урахуванням прав та
законних інтересів останніх згідно з
варіантом, запропонованим у висновку
проведеної по справі судової
будівельно-технічної експертизи від
16.04.2014 року № 13094/4432, зі зміною ідеальних
часток співвласників у цьому
домоволодінні, проти чого в судовому
засіданні суду апеляційної інстанції
представник позивача ОСОБА_2 не
заперечував, зобов'язавши позивача
ОСОБА_2, як ініціатора цього поділу,
звести перегородку в приміщенні
відкритої веранди літ. «а» для
реалізації такого поділу.

Що ж стосується іншої частини
оскаржуваного рішення Харківського
районного суду Харківської області від
17 жовтня 2013 року, ухваленого по справі,
то в цій частині воно є законним і
обґрунтованим, оскільки частина
присадибної земельної ділянки (985 кв.м.)
із загальної її площі 1 971 кв.м. по
АДРЕСА_1 згідно рішення Виконкому
Височанської селищної ради
Харківського району Харківської
області № 538 від 09 грудня 1997 року за
згодою інших співвласників житлового
будинку була передана безкоштовно у
приватну власність відповідачки
ОСОБА_3 та виділена їй на місцевості в
натурі, в зв'язку з чим встановлення
порядку користування присадибною
ділянкою, яка має різний правовий
статус, між теперішніми
співвласниками житлового будинку є
неможливим, а Державний акт серії ХР
25-65-72286 на право приватної власності на
частину земельної ділянки по АДРЕСА_1
виданий Височанською селищною радою
Харківського району Харківської
області 26.12.1997 року на ім'я відповідачки
ОСОБА_3, будь-ким із співвласників
житлового будинку, розташованого за
вказаною адресою, у тому числі й
спадкодавицею ОСОБА_4, від якої право
власності на 59100 частин житлового
будинку по АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом перейшло до її
спадкоємця позивача ОСОБА_2, не
оспорювався, будь-яких претензій щодо
цього Державного акту вони не мали, а
строки позовної давності, передбачені
ст. 71 ЦК УРСР 1963 р., для визнання цього
Державного акту недійсним - сплили.

При цьому судова колегія звертає увагу
й на те, що будь-яких належних та
допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України, доказів на підтвердження того,
що зазначеним вище Державним актом на
право приватної власності на землю,
виданого на ім'я ОСОБА_3, порушені права
позивача ОСОБА_2, який є
правонаступником попереднього
співвласника житлового будинку по
АДРЕСА_1 ОСОБА_4, останнім до суду не
представлено.

Що ж стосується питання судових витрат
по справі, то це питанні судова колегія
вирішує відповідно до приписів ст. 88
ЦПК України, згідно якої стороні на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони лише
понесені нею і документально
підтверджені витрати.

При цьому судова колегія вважає
доцільним зазначити, що заявлені
позивачем до відшкодування витрати на
правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн.
відшкодуванню останньому в даному
випадку не підлягають, оскільки
оригіналів платіжних документів про
сплату будь-яких грошових коштів ФОП
ОСОБА_6, який надав позивачу правову
допомогу, позивач ОСОБА_2 до суду не
представив, а як вбачається з журналу
доходів СПД ФО ОСОБА_6, вказана грошова
сума в розмірі 3 000,00 грн. була сплачена
йому не позивачем ОСОБА_2, а зовсім
іншою особою - ОСОБА_7 (а.с. 17).

Крім того, не підлягають відшкодуванню
позивачу ОСОБА_2 й заявлені ним до
сплати 200,00 грн. витрат на оплату
нотаріально посвідченої довіреності,
виданої ним на ім'я ОСОБА_6 на право
представляти його інтереси в суді,
оскільки будь-яких платіжних
документів на підтвердження
здійснення цих витрат позивачем до
суду також не представлено, а
ксерокопія довідки приватного
нотаріуса Харківського районного
нотаріального округу ОСОБА_8 не містить
даних про те, за яку саме нотаріальну
дію нотаріусом були отримані від
ОСОБА_2 грошові кошти в зазначеній сумі
(а.с. 21).

|

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст. ст. 15, 317, 319, 356, 358, 364, 367, 379,
380 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57, 59, 60, 303,
304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 17 жовтня 2013
року - змінити.

Скасувати це судове рішення в частині,
що стосується відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про виділ частки
із житлового будинку по АДРЕСА_1 що є
об'єктом права спільної часткової
власності.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити
частково.

Провести поділ житлового будинку літ.
«А-1» з надвірними будівлями та
спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 що
є об'єктом права спільної часткової
власності, між його співвласниками в
натурі відповідно до варіанту,
запропонованого у висновку судової
будівельно-технічної експертизи від
16.04.2014 року № 13094/4432.

Виділити ОСОБА_2 на належну йому частку
(59/100) у праві спільної часткової
власності на нерухоме майно, а саме -
житловий будинок літ. «А-1» з надвірними
будівлями та спорудами, що
розташований по АДРЕСА_1 наступні
житлові приміщення на надвірні
споруди:

- по житловим будівлям: житлову кімнату
2-1, площею 22,4 кв.м., коридор 2-2, площею 8,5
кв.м., житлову кімнату 2-3, площею 15,0 кв.м.,
що розташовані в житловому будинку літ.
«А-1», а також веранду а1, площею 19,9 кв.м.;

- по надвірним спорудам: частину
відкритої веранд літ. «а», площею 12,4
кв.м., ганок літ. «а3», ганок літ. «а4»,
сарай літ. «Б», сарай літ. «Е», вбиральню
літ. «Д», ворота № 3, огорожу № 4 та
водопровід літ «К».

А всього будівель, приміщень та споруд
на загальну суму 65 022,00 грн., що в
арифметичному виразі становить 53/100
частини зазначеного вище
домоволодіння.

Виділити ОСОБА_3 - іншому співвласнику
житлового будинку літ. «А-1» з
надвірними будівлями та спорудами,
розташованого по АДРЕСА_1, в натурі на
належну їй ідеальну частку (41/100) у праві
спільної часткової власності на це
нерухоме майно наступні житлові
приміщення та надвірні споруди:

- по житловим будівлям: житлову кімнату
1-1, площею 12,9 кв.м., коридор 1-2, площею 6,8
кв.м., житлову кімнату 1-5, площею 14,8 кв.м.,
що розташовані в житловому будинку літ.
«А-1», а також веранду а2, площею 24,7 кв.м.;

- по надвірним спорудам: частину
відкритої веранди літ. «а», площею 7,58
кв.м., льох літ. «ап.», ганок літ. «а5»,
ганок літ. «а6», огорожу № 1, хвіртку № 2
та водопровід літ. «К-1».

А всього будівель, приміщень та споруд
на загальну суму 58 014,00 грн., що в
арифметичному виразі становить 47/100
частини вказаного домоволодіння.

У зв'язку з виділом у натурі часток із
нерухомого майна, що є у спільній
частковій власності, перерозподілити
частки у праві власності на житловий
будинок літ. «А-1» з надвірними
будівлями та спорудами, розташований
по АДРЕСА_1, визнавши за ОСОБА_2 право
власності на 53/100 його частину замість
раніше належної йому ідеальної частки
(59/100) у праві спільної часткової
власності на це нерухоме майно, а за
ОСОБА_3 - на 47/100 частин вказаного
житлового будинку замість раніше
належної їй ідеальної частки (41/100) у
праві спільної часткової власності на
цей об'єкт нерухомості.

Для здійснення зазначеного варіанту
поділу в натурі житлового будинку літ.
«А-1», що знаходиться по АДРЕСА_1, між
його співвласниками та відповідності
об'ємно-планувального рішення квартир,
які виділяються останнім, зобов'язати
ОСОБА_2 звести перегородку в приміщенні
відкритої веранди літ «а».

Розподіл горища житлового будинку літ.
«А-1» провести по лінії розподілу
житлового будинку без зведення
перегородки.

У зв'язку з поділом житлового будинку
літ. «А-1» з надвірними будівлями та
спорудами, розташованого по АДРЕСА_1,
між його співвласниками в натурі право
спільної часткової власності на цей
житловий будинок припинити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати, понесені ним по справі,
а саме: 714 (сімсот чотирнадцять) грн. 70
коп. судового збору, сплаченого при
зверненні до суду першої та
апеляційної інстанції, 123 (сто двадцять
три) грн. оплачених витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи, а також 1 545 (одну
тисячу п'ятсот сорок п'ять) грн.. -
половину вартості оплаченої позивачем
судової будівельно-технічної
експертизи від 16.04.2014 року № 13094/4432,
проведеної по справі.

У решті рішення Харківського районного
суду Харківської області від 17 жовтня
2013 року, ухвалене по справі, - залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: