Справа № 133/3154/13-ц Провадження №
22-ц/772/2145/2014Головуючий в суді першої
інстанції Городівський А. А.Категорія
20Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

головуючого: Луценка В.В.,

суддів: Денишенко Т.О., Зайцева А.Ю.,

при секретарі: Пантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2, в
інтересах ОСОБА_3, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог, щодо предмета спору
- приватного нотаріуса Бердичівського
міськрайонного нотаріального округу
ОСОБА_6, про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири,
скасування державної реєстрації,
витребування квартири з чужого
незаконного володіння, за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на
рішення Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 21 травня 2014
року,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2, в інтересах
ОСОБА_3, звернулась в суд з позовною
заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог, щодо предмета спору
- приватного нотаріуса Бердичівського
міськрайонного нотаріального округу
ОСОБА_6, про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири.

Свій позов позивачка мотивувала тим, що
18.07.20013 року було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, між
відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Зазначений договір було посвідчено
приватним нотаріусом ОСОБА_6 та
проведено його державну реєстрацію.

Проте позивачка зазначений договір
купівлі-продажу не визнає, в позові
зазначила, що 15.03.2006 року ОСОБА_4
подарував зазначену квартиру ОСОБА_3

Враховуючи наведене, просила визнати
договір купівлі-продажу недійсним,
скасувати його державну реєстрацію,
витребувати зазначену квартиру у
ОСОБА_5

Так рішенням Козятинського
міськрайонного суду Вінницької
області від 21 травня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2, в інтересах ОСОБА_3,
задоволено повністю.

Визнано недійсним з моменту вчинення
правочин - договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 18 липня 2013 року,
укладений між ОСОБА_4, від імені якого
діяв по довіреності ОСОБА_8 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Бердичівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 за реєстром №2004.

Скасовано державну реєстрацію
правочину, а саме договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 18
липня 2013 року, укладений між ОСОБА_4, від
імені якого діяв по довіреності ОСОБА_8
та ОСОБА_5, посвідчений приватним
нотаріусом Бердичівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, номер
запису про право власності 1708804.

Витребувано у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1
та зобов'язано ОСОБА_5 повернути
неповнолітній ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням
суду першої інстанції представник
ОСОБА_5 - ОСОБА_7 оскаржує його в
апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі зазначає, що рішення не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а тому просив
його скасувати та постановити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши доповідача, пояснення і
заперечення сторін, дослідивши
матеріали справи і доводи апеляційної
скарги у межах вимог ст. 303 ЦПК України,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 15
березня 2006 року ОСОБА_4 подарував своїй
малолітній дочці ОСОБА_3 квартиру
АДРЕСА_1, що належала йому на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 21.12.1998 року, виданого Козятинською
дистанцією цивільних споруд
Вінницької області, згідно
розпорядження від 22.12.1998 року за №329,
зареєстрованого у КП «ВООБТІ» за
реєстровим №35/3820.

Зазначений договір дарування був
посвідчений 15 березня 2007 року
приватним нотаріусом Козятинського
районного нотаріального округу ОСОБА_9
та зареєстровано в реєстрі під №250,
крім того, даний договір дарування
пройшов державну реєстрацію в КП
«ВООБТІ» за реєстровим №35/2250 від 21.04.2006
року.

Проте, 18 липня 2013 року між ОСОБА_4, від
імені якого діяв ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було
укладено договір купівлі-продажу
зазначеної квартири АДРЕСА_1.

Зазначений договір купівлі-продажу був
посвідчений приватним нотаріусом
Бредичівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 за реєстровим №2004.

Крім того, даний договір
купівлі-продажу від 18.07.2013 року пройшов
державну реєстрацію, що
підтверджується витягом з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
№10686933 від 11.10.2013 року.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно з ч.1, 2, 3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Враховуючи наведене вбачається, що на
момент укладення договору
купівлі-продажу від 18 липня 2013 року
ОСОБА_4 не був власником квартири
АДРЕСА_1 та не мав права розпоряджатися
зазначеною квартирою, у тому числі
укладати договір купівлі-продажу.

У своїй апеляційній скарзі представник
ОСОБА_5 - ОСОБА_7 посилається на те, що
судом першої інстанції були порушені
норми матеріального та процесуального
права від час задоволення
індикаційного позову.

Так, на думку апелянта, рішення не
відповідає п.4 листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику
застосування судами законодавства під
час розгляду цивільних справ про
захист права власності та інших
речових прав» відповідно до якого,
власник майна не може витребувати його
з незаконного володіння іншої особи за
сукупної наявності трьох умов: набувач
має бути добросовісним набувачем він
не повинен знати, що купує майно не у
власника; майно має бути придбане за
гроші, тобто повинно бути саме
купленим; власник має втратити
володіння цим майном із власної волі,
тобто майно має бути передане
власником за договором (схову,
майнового найму) іншій особі, яка б
продала його добросовісному
набувачеві.

Проте судова колегія з таким
твердженням погодитись не може, так у
відповідності до п.3 зазначеного вище
листа Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, власник має
втратити право володіння цим майном із
власної волі, тобто майно має бути
передане власником за договором (схову,
майнового найму) іншій особі, проте
апелянт не надає жодних доказів
існування договору найму, укладеного
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Крім того,
зазначений лист має рекомендаційний, а
не обов'язків до виконання характер.

Задовольняючи віндикаційні вимоги
позивачки ОСОБА_2, суд виходив з вимог
ч.3 ст.388 ЦК України відповідно до яких,
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Враховуюче наведене, судова колегія
приходить до висновку про те, що
рішення суду першої інстанції
відповідає нормам матеріального та
процесуального права, ґрунтується на
обставинах та матеріалах справи,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстави
для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5
- ОСОБА_7 відхилити, а рішення
Козятинського міськрайонного суду
Вінницької області від 21 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі 20 днів.

Головуючий суддя: _______
Луценко В.В.

Судді: _______
Денишенко Т.О.

_______
Зайцев А.Ю.