АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа №22-2205/14
Головуючий у 1-й інстанції - Шевченко
Доповідач - Заришняк Г.М
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є

при секретарі - Онищенко О.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення
Голосіївського районного суду міста
Києва від 25 листопада 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа - ОСОБА_4, про поділ спільного
сумісного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про поділ
спільного сумісного майна подружжя.
Зазначала, що з 12 травня 1973 р. по 03 липня
2009 року вона з відповідачем перебувала
у зареєстрованому шлюбі, під час якого
ними було набуте рухоме та нерухоме
майно, зокрема, трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1, хатнє майно та побутову
техніку. Протягом шлюбу вона
отримувала більшу заробітну плату, ніж
відповідач, несла більші затрати у
набутті майна. В грудні 1987 р. за
взаємною згодою подружжя в інтересах
сім'ї з метою отримання квартири на
всіх її членів відповідач ОСОБА_3
вступив у члени ЖБК «Держплановець-2».
Грошові кошти, за рахунок яких
відповідач вносив членські внески,
належали сторонам у справі на праві
спільної сумісної власності. При цьому,
більша частина грошових коштів,
внесених за квартиру, належала їй на
праві особистої приватної власності,
оскільки гроші були отримані нею в дар
від батьків.

08 жовтня 1987 р. її батьки, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, продали домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_2, а виручені від його
продажу грошові кошти у сумі 12 000 крб.
батьки подарували їй на придбання
спірної квартири. 08 січня 1992 р.
відповідач як член ЖБК
«Держплановець-2» отримав ордер на
житлове приміщення на сім'ю з трьох
осіб.

20 листопада 1992 р. відповідачем було в
повному обсязі сплачені пайові внески
в оплату вартості спірної квартири,
загальна сума яких склала 19 930 крб. В
новозбудованій квартирі подружжям
було здійснено ремонт, після чого на
початку 1992 р. їх сім'я фактично в'їхала в
квартиру та 08 січня 1992 р. вони разом з
дочкою ОСОБА_4 були зареєстровані на
вказану квартиру.

19 квітня 2000 р. відповідач отримав на
своє ім'я свідоцтво про право власності
на житло.

Після припинення фактичних шлюбних
відносин вона власниками силами за
участю спільної з відповідачем доньки
ОСОБА_4 здійснила ремонт в квартирі,
значним чином поліпшивши її стан та
збільшивши її матеріальну цінність.
Загальна сума витрат, які були понесені
нею та третьою особою ОСОБА_4 у зв'язку з
проведеним в квартирі ремонтом складає
понад 30 000 грн.

Враховуючи інтереси доньки та участь
кожного з подружжя у придбанні й
утриманні спірної квартири, позивачка
ОСОБА_2 просила відступити від засад
рівності часток, визнати за нею право
власності на 4/5 частини спірної
квартири та визнати за відповідачем
ОСОБА_3 право власності на 1/5 частку
вказаної квартири.

Рішенням Подільського районного суду
міста Києва від 25 листопада 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивачки ОСОБА_2 просить скасувати
зазначене рішення суду та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог, посилаючись на неповне
з»ясування судом обставин справи,
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

В суді апеляційної інстанції позивачка
та її представники підтримали
апеляційну скаргу з підстав та доводів,
викладених в ній.

Відповідач та його представник проти
апеляційної скарги заперечували,
вважаючи рішення суду першої інстанції
законним.

Третя особа ОСОБА_4 підтримала
апеляційну скаргу, вважаючи її
обґрунтованою.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленого рішення суду в цій
частині, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову про
поділ спільного сумісного майна
подружжя, суд виходив з того, що ОСОБА_2
звернулася до суду з вимогою про захист
свого права за спливом позовної
давності.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна, оскільки вони
суперечать фактичним обставинам
справи.

Згідно зі ст. 22 КзШС України, що діяв на
час придбання сторонами квартири,
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Відповідно до абзацу 1 ст. 28 КпШС
України, чинному на час придбання
квартири, в разі поділу майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
їх частки визнаються рівними.

Статтею 24 цього Кодексу встановлено, що
майно, яке належало кожному з подружжя
до одруження, а також одержане ним під
час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, є власністю кожного з
них.

Кожний з подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 з 12 травня 1973 року перебували в
зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується даними свідоцтва про
шлюб, виданого 12 травня 1973 р. Будинком
щастя Жовтневого району м.
Дніпропетровська (а.с. 15).

Зі справи вбачається, що в період шлюбу
сторонами була придбана в АДРЕСА_1, що
належить Житлово-будівельному
кооперативу «Держплановець-2»,
трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1.

Згідно ордеру від 08 січня 1992 року на
підставі рішення загальних зборів
членів ЖБК «Держплановець-2»,
затвердженого рішенням виконавчого
комітету Київської міської ради
народних депутатів від 15 жовтня 1991 року
№ 726, квартира АДРЕСА_1, була надана
члену кооперативу ОСОБА_3 на сім»ю у
складі трьох осіб - дружини ОСОБА_2 і
дочки ОСОБА_4 (а.с. 9)

Як видно з квитанцій, виданих на ім'я
ОСОБА_3, та довідки ЖБК
«Держплановець-2», пайові внески за
вказану квартиру були сплачені в
повному обсязі в період з 18.03.1986 р. по
20.11.1992 року, тобто під час перебування
сторін у зареєстрованому шлюбі, і за
рахунок спільних коштів подружжя.

19 квітня 2000 року Головним управлінням
житлового забезпечення Київської
міської державної адміністрації на
ім»я відповідача ОСОБА_3 видано
свідоцтво про право власності на
спірну квартиру, відповідно до якого
квартира АДРЕСА_1 на праві власності
зареєстрована за відповідачем (а.с. 10).

Сторони у справі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та їх
дочка ОСОБА_4 з 14.01.1992 р. зареєстровані
за адресою спірної квартири й
користуються жилою площею в квартирі
по даний час (а.с. 8).

Суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що спірна
квартира АДРЕСА_1 була придбана за час
шлюбу між сторонами та є спільною
сумісною власністю подружжя.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 03 липня 2009 року шлюб
між сторонами було розірвано (а.с. 16).

24 листопада 2009 року Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Голосіївського РУЮ у м. Києві видано
свідоцтво про розірвання шлюбу між
ними (а.с. 17).

Сторони не дійшли згоди щодо поділу
спільного майна. Спірна квартира є
неподільним майном.

Згідно з вимогами ст. 63 СК України
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Частиною 1 статті 68 СК України
встановлено, що розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Враховуючи встановлений сімейним
законодавством принцип рівності
часток дружини та чоловіка у праві
спільної сумісної власності й
відсутності підстав відступити від
засад рівності часток подружжя,
районний суд обґрунтовано при поділі
майна подружжя визначив частку
кожного з подружжя у спільному майні у
розмірі 1/2 частини спірної квартири.

Не заслуговують на увагу посилання
позивачки на те, що більша частина
грошових коштів, внесених за спірну
квартиру, належала їй на праві
особистої приватної власності,
оскільки нею були витрачені на
придбання спірної квартири гроші в
сумі 12 000 крб., отримані в дар від
батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які 08.10.1987 р.
продали домоволодіння на АДРЕСА_2 та
виучені грошові кошти в сумі 12 000 крб.
подарували їй.

Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України,
розгляд і вирішення цивільних справ у
судах проводиться на засадах
змагальності. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Як вбачається з договору
купівлі-продажу, дійсно 08 жовтня 1987
року ОСОБА_7, брат позивачки, продав
житловий будинок з господарськими
будівлями на АДРЕСА_2 ( а.с. 46-47).

Разом з тим, згідно довідки від 14 жовтня
2009 року, виданої ЖБК «Держплановець-2»,
перший пайовий внесок за квартиру
АДРЕСА_1 був здійснений подружжям 18
березня 1986 р. в сумі 7 150 крб., тобто ще до
продажу братом позивачки вказаного
домоволодіння. Наступні оплати були
здійснені: 11.06.1991р.-410,10 крб., 17.02.1992 р.-1500
крб., 07.09.1992 р.-10 529,14 крб., 20.11.1992 р.-340,76 крб.
(а.с. 54)

Позивачкою не надано суду допустимих
та переконливих доказів, які б
свідчили про отримання нею в дар від
батьків коштів у сумі 12 000 крб. та
внесення нею цих грошей в рахунок
погашення пайового внеску за квартиру.

Не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні і доводи позивачки
ОСОБА_2 про необхідність збільшення її
частки у праві спільної часткової
власності у зв»язку з виконанням нею та
дочкою ремонтних робіт в квартирі на
суму більше 30 000 грн., які суттєво
поліпшили стан спільного майна.

Як видно із наданих позивачкою
квитанцій, чеків, товарних накладних та
договорів (т.1 а.с. 22-45), вказані ремонтні
роботи виконувалися в квартирі під
час перебування сторін у
зареєстрованому шлюбі, спірне
помешкання після проведення ремонту й
до часу звернення з позовом тривалий
час експлуатувалося сторонами та їх
дочкою.

ОСОБА_2 не доведено, що ремонтні роботи
були виконані за її особисті кошти, їх
обсяг та розмір поліпшення майна у
зв»язку з ремонтом квартири.

З огляду на викладене, посилання
ОСОБА_2 на наявність обставин, що дають
підстави при поділі майна, що є
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя, для відступу від
засади рівності часток подружжя, а
також право позивачки на збільшення
частки у праві спільної часткової
власності в зв»язку з ремонтом
квартири, не обґрунтовані.

Між тим, колегія суддів не може
погодитися з висновком суду про те, що
ОСОБА_2 звернулася до суду з вимогою про
захист свого права за спливом строку
позовної давності.

Згідно з ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги
про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня,
коли один із співвласників дізнався
або міг дізнатися про порушення свого
права власності.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_8
зареєстрована і проживає у спірній
квартирі з 14 січня 1992 року.

Шлюб між сторонами у справі було
розірвано рішенням Голосіївського
районного суду м. Києва від 03 липня 2009
року, яке набуло чинності 15 липня 2009
року.

Із пояснень позивачки та третьої особи
вбачається, що після розірвання шлюбу
бувше подружжя неодноразово
намагалося здійснити добровільний
розподіл спірної квартири, відповідач
визнавав право позивачки на частину
квартиру, а на початку 2013 р. повідомив,
що вся квартира належить тільки йому.

Відповідач ОСОБА_3 в суді апеляційної
інстанції пояснив, що він не заперечує
проти проживання ОСОБА_2 у спірному
помешканні, ним пропонувалося
позивачці та їх доньці чотири варіанти
розподілу квартири, проте жоден із
запропонованих варіантів останніх не
влаштував. Він визнає право ОСОБА_2 не
більше, ніж Ѕ частину спірної квартири.

Таким чином, оскільки позивачка на
початку 2013 р. дізналася про порушення
відповідачем її права власності на
спірну квартиру, з цього часу має
обчислюватися позовна давність.

Як видно зі справи, з даним позовом
ОСОБА_2 звернулася до суду 18.02.2013 р.,
тобто в межах строку позовної давності,
а тому порушене її право підлягає
захисту.

За таких обставин, колегія суддів
вважає необхідним скасувати рішення
районного суду та ухвалити нове
рішення, яким частково задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_2, поділити майно,
набуте сторонами, як подружжям за час
шлюбу, та визнати право власності за
кожною стороною по Ѕ частині спірної
квартири.

На підставі ст..88 ЦПК України з ОСОБА_3
підлягає стягненню на користь ОСОБА_2
судовий збір пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог в сумі 1720
грн. 50 коп.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду
міста Києва від 25 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Поділити майно, набуте ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, як подружжям за час шлюбу.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір в сумі 1720 грн. 50 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий

Судді