РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2014 року Ленінський районний суд м.
Кіровограда у складі головуючого

судді
Плохотніченко Л.І.

при секретарі:
Іванову А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу та зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору
позики недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася в суд з позовом
до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якому
просить стягнути з відповідача на її
користь борг в сумі 61 600 грн., а також
судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначила, що відповідач
позичила у неї кошти в сумі 61 600 грн.,
однак вказану суму в обумовлений в
розписці строк безпідставно не
повернула.

Разом з тим, відповідачем за
первісним позовом до початку розгляду
справи по суті подано зустрічний позов
про визнання договору позики
недійсним, в подальшому подано заяву
про залишення зустрічного позову без
розгляду та у судовому засіданні від
29.05.2014 року заяву про залишення
зустрічного позову без розгляду
відкликано.

В обґрунтування зустрічного позову
позивачем зазначено, що розписку про
отримання вказаної вище суми коштів
вона написала під примусом позивача за
первісним позовом, яка їй погрожувала
та вимагала написати дану розписку з
приводу виявленої в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_2», розташованому у АДРЕСА_1
де завідуючого магазину була
відповідач ОСОБА_1 нестачі.

Посилаючись на викладенні в позовній
заяві обставини позивач та представник
позивача за первісним позовом у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали, просили стягнути з
відповідача борг у сумі 61 600 грн. , а
також судові витрати, зустрічний позов
не визнали, просили відмовити у зв'язку
з його необгрунтованністю.

Відповідач та представник
відповідача за первісним позовом у
судове засідання з`явилися, позовні
вимоги не визнали, просили відмовити в
їх задоволенні, зустрічний позов
підтримали, позовні вимоги за яким
просили задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи та надавши
оцінку доказам в їх сукупності, суд
вважає позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу обґрунтованим та
таким, що підлягає задоволенню,
зустрічний позов ОСОБА_2 суд вважає
таким, що задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 09. 11. 2013 року
відповідачем за первісним позовом
отримано від позивача кошти у сумі 61 600
грн. про що було складено боргову
розписку з зазначенням строку
повернення позивачу коштів у сумі 61 600
грн. до 16.11.2013 року.

Виходячи з викладеного, між
сторонами мають місце договірні
правовідносини, що походять з договору
позики, нормативне регулювання яких
визначене параграфом 1 глави 71
Цивільного Кодексу України, а саме
відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальнику) грошові
кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов`язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

За ч.1 ст.207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Згідно зі ст.525 ЦК України заборонено
односторонню відмову від виконання
зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до вимог ст. 639 ЦК України
договір являється обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно з ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України
передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі, або речі визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України
визначено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо
у зобов»язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк(термін).

Розписка, на яку посилається позивач,
як на доказ своїх вимог, підписана
позичальником ОСОБА_2 та відповідає
вимогам цивільного законодавства, а
тому з урахуванням викладених обставин
відповідач повинна була повернути
позику у вказаний в розписці строк,
проте свого зобов`язання не виконала.

На підставі вищевикладеного, суд
визнає обставини укладення між
сторонами договору позики від 09. 11. 2013
року, відповідно до якого відповідач
отримала від позивача позику у сумі 61 600
грн. та зобов'язалася повернути
вказану суму у строк до 16.11.2013 року.

Відповідно до ч.2 ст. 57 ЦПК України
докази встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

У судовому засіданні проведено допит
свідка ОСОБА_3, який суду показав, що 09.11.
2013 року до нього до дому приїхала
ОСОБА_1 та вимагала повернути борг, який
має перед нею його донька ОСОБА_2 Йому
особисто зі слів його доньки ОСОБА_2
відомо, що розписку про отримання від
неї в борг коштів його донька написала
під примусом ОСОБА_1

У відповідності до ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно зі ст. 231 ЦК України правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої
сторони, вважається судом недійсним.

Таким чином, щодо заявленої позовної
вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом
суд вважає, що в судовому засіданні не
було доведено факт здійснення
відповідачем ОСОБА_1 на позивача
будь-якого тиску чи примусу з приводу
написання боргової розписки, а тому суд
не вбачає підстав для задоволення
зустрічного позову.

Аналізуючи зібрані у справі докази у
їх сукупності, суд вважає за необхідне
стягнути з відповідача на користь
ОСОБА_1 борг в сумі 61 600 грн.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати, в зв"язку з чим, з
відповідача підлягає стягненню на
користь позивача судовий збір у
розмірі 616,00 грн.

Керуючись 10, 11, 57, 60, 79, 88, 212-215 ЦПК
України суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на
користь ОСОБА_1, НОМЕР_2, борг в сумі 61 600
грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на
користь ОСОБА_1, НОМЕР_2, судовий збір у
сум і 616,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору
позики недійсним, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його оголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається до
апеляційного суду Кіровоградської
області через Ленінський районний суд
м. Кіровограда.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда
Л. І. Плохотніченко