Справа № 254/2227/14-ц
Провадження № 2/254/992/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

19 червня 2014 року
м. Донецьк

Будьоннівський районний суд м.
Донецька у складі: Головуючого - судді:
Реброва С.О., за секретаря: Боровик С.Ю.,
розглянувши у відкритому попередньому
судовому засіданні у м. Донецьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Уніка» про захист
прав споживачів та стягнення
страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до
Будьоннівського районного суду м.
Донецька із позовом до «Страхова
компанія «Уніка» про захист прав
споживачів та стягнення страхового
відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказує, що 14 жовтня 2009 року між нею та
ПАТ «Страхова компанія «Уніка» було
укладено договір №006057/4002/0000039
добровільного комплексного
страхування на транспорті, відповідно
до умов якого предметом страхування є
транспортний засіб «HYUNDAI Tiburon» 2005 pоку,
державний номерний знак НОМЕР_1.

Позивач зазначає, що 11 жовтня 2010 року о
проміжок часу між 21 годиною 00 хвилин та
21 годиною 10 хвилин на автодорозі
сполученням Селідово -
Горняк-Максимілянівка сталася
дорожньо-транспортна пригода з участю
транспортного засобу «HYUNDAI Tiburon», д.р.н.
НОМЕР_1, який їй належить на праві
власності та під її керуванням та
транспортним засобом «MITSUBISHI lancer», д.р.н.
НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 В
наслідок цієї дорожньо-транспортної
пригоди її транспортний засіб «HYUNDAI
Tiburon», д.р.н. НОМЕР_1, отримав механічні
пошкодження, вартість відновлюваного
ремонту яких згідно висновку
спеціаліста №11-02/01-1 від 11 січня 2011 року
становить 73076,51грн.

Позивач вказує, що згідно постанови
Будьоннівського районного суду м.
Донецька від 08 листопада 2010 року її
було визнано винною у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП України та
накладено адміністративне стягнення у
виді штрафу в розмірі 340 грн.

Також позивач зазначає, що у зв'язку із
настанням страхового випадку нею були
виконані всі заходи, передбачені
Правилами дорожнього руху України (а
саме, викликано працівників ДАІ) та
Договором страхування щодо
повідомлення відповідача про настання
страхового випадку. Однак листом від 20
травня 2011 року відповідачем було
надіслано їй відмову у виплаті
страхового відшкодування, на підставі
транспортно-трасологічного
дослідження висновку №11/471 від 06 травня
2011 року, згідно якого «…пошкодження,
які є на автомобілі «MITSUBISHI lancer», д.р.н.
НОМЕР_2, не відповідають заявленому
місцю дорожньо-транспортної пригоди.
Свідчення водія ОСОБА_2 в частині
виникнення пошкоджень на автомобілі
«MITSUBISHI lancer», д.р.н. НОМЕР_2, з технічної
точки зору є неспроможними. На
електроопорі з якою контактував
транспортний засіб HYUNDAI Tiburon», д.р.н.
НОМЕР_1, згідно з показами водія ОСОБА_1,
будь-які пошкодження чи деформації
аварійного характеру відсутні.
Пошкодження автомобіля HYUNDAI Tiburon», д.р.н.
НОМЕР_1, виникли при контактування з
вертикально твердим предметом слідо
утворюючим об'єктом обмежених розмірів
по ширині, яким міг бути бетонний
восьмигранний стовп...».

Однак, позивач із вищезазначеним
висновком експерта не погоджується,
оскільки такий проводився після 6
місяців з настання
дорожньо-транспортної пригоди; а також
експертом було зроблено висновок без
огляду пошкоджених транспортних
засобів.

З огляду на вищенаведене позивач
вважає, що факт настання ДТП є одним із
ризиків за договором страхування,
відтак відповідач повинен сплатити
страхове відшкодування, розмір якого
відповідно до п.1.3.1 договору
страхування становить: вартість
відновлюваного ремонту - 0,5% (франшиза) =
73076,51грн.- 725, 00 грн. = 72351,51 грн.

Крім того, позивач зазначає, що згідно
п.10.1.24 Договору страхування, страхове
відшкодування виплачується протягом 10
робочих днів з дня прийняття рішення
про виплату страхового відшкодування,
однак ураховуючи, що відповідач
безпідставно відмовив їй у виплаті
страхового відшкодування, вважає, що
виплата страхового відшкодування
повинна була здійснена 28 січня 2011 року.

У п. 12.3 Договору страхування
передбачено, що страховик несе майнову
відповідальність за несвоєчасне
здійснення страхового відшкодування
шляхом сплати страхувальнику пені у
розмірі 0,01% від суми страхового
відшкодування за кожний день
прострочення, але не більше ніж у
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
за відповідний період. Таким чином,
згідно умов договору відповідач
повинен сплатити пеню у розмірі 8045.49
грн. за період з 29 січня 2011 року по 13
лютого 2014 року.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відтак, оскільки мало місце
прострочення грошового зобов'язання за
період часу з 29 січня 2011 року по 13
лютого 2014 року відповідач повинен
сплатити позивачу три проценти річних
у сумі 6612,73 грн. та інфляційне
збільшення суми боргу у розмірі 2919,84
грн.

З огляду на вищенаведене, позивач
просить суд ухвалити рішення, яким
позов задовольнити у повному обсязі та
стягнути з відповідача на її користь
страхове відшкодування в сумі 72351,51
грн., пеню в сумі 8045, 49 грн., три відсотка
річних у сумі 6612,73 грн., інфляційне
збільшення суми в сумі 2919, 84 грн., а
всього суму 87009, 75 грн., а також
витребувати у відповідача матеріали
про страховий випадок.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не
з'явилася, про день, час та місце
розгляду справи була повідомлена
належним чином, через канцелярію суду
подала заяву про розгляд справи у її
відсутність, позовні вимоги підтримує
у повному обсязі, не заперечує щодо
ухвалення заочного рішення.

Представник відповідача ПАТ «Страхова
компанія «Уніка» у судове засідання не
з'явився, про день, час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, про причини неявки суд
не повідомив, заяву про розгляд справи
у його відсутність не подавав, тому
відповідно до п. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК
України, суд вважає за можливе провести
заочний розгляд справи на підставі
наявних доказів за відсутності особи,
яка бере участь у справі та без
здійснення фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК
України.

З'ясувавши дійсні обставини справи,
дослідивши зібрані у справі докази у їх
сукупності, вирішуючи спір в межах
заявлених позовних вимог, на підставі
наданих доказів, суд приходить до
переконання, що позовні вимоги слід
задовольнити частково з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін та інших обставин, що мають
істотне значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є
власником автомобіля «HYUNDAI Tiburon», д.р.н.
НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом
про реєстрацію транспортного засобу
серії НОМЕР_3 від 12 березня 2010 року,
виданого ВРЕР № 3 м. Донецька УДАІ
ГУМВСУ у Донецькій області.

З матеріалів справи вбачається, що 11
жовтня 2010 року 0 21 годині 08 хвилин
ОСОБА_1, керуючи автомобілем «HYUNDAI
Tiburon», д.р.н. НОМЕР_1, у м. Гірник,
рухаючись на перехресті вул.. Чехова та
а/ш «Селідово - Горняк - Максимілянівка»
не надала переваги автомобілю «MITSUBISHI
lancer», д.р.н. НОМЕР_2, під керуванням
ОСОБА_2, що рухався головною дорогою та
скоїла із ним зіткнення. Внаслідок чого
автомобілі отримали механічні
пошкодження.

Вказана подія, відповідно до ст. 8
Закону України «Про страхування»
підпадає під визначення терміну
дорожньо-транспортної пригоди та є
страховим випадком, внаслідок цього у
страховика виник обов'язок здійснити
виплату страхового відшкодування.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України,
постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкові для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно постанови Будьоннівського
районного суду м. Донецька від 08
листопада 2010 року ОСОБА_1 було визнано
винною у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст. 124
КУпАП України та накладено
адміністративне стягнення у виді
штрафу в розмірі 340 грн.

Судом встановлено, що цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_1 застраховано
у ПАТ Страхова компанія «Аніка», що
підтверджується Договором
добровільного комплексного
страхування на транспорті № 006057/4002/0000039
від 14 жовтня 2009 року, а також Полісом
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів ЗАТ «СК «Кредо-класик» № ВС
/8022612 від 10 листопада 2010 року.

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону
України «Про страхування», страховик
зобов'язаний при настанні страхового
випадку здійснити страхову виплату або
виплату страхового відшкодування у
передбачений договором строк.
Страховик несе майнову
відповідальність за несвоєчасне
здійснення страхової виплати
(страхового відшкодування) шляхом
сплати страхувальнику неустойки
(штрафу, пені), розмір якої
визначається умовами договору
страхування або законом.

Згідно із висновком спеціаліста про
оцінку розміру відшкодування
спричиненого пошкодженням
транспортного засобу №11-02/01-1 від 11
січня 2011 року, вартість відновлюваного
ремонту автомобіля «HYUNDAI Tiburon», д.р.н.
НОМЕР_1, становить 73076,51грн.

З матеріалів справи вбачається, що на
звернення позивача до установи
відповідача із заявою про виплату
страхового відшкодування, відповідач
листом від 20 травня 2014 року відмовив у
виплаті страхового відшкодування з
посиланням на п. 11.10.3 Договору
страхування та ст. 26 Закону України
«Про страхування».

Згідно із ч.ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна
із сторін зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що
ухвалою Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 23 травня 2014 року
заяву позивача про витребування у
відповідача матеріали стосовно
страхового випадку задоволено та
зобов'язано відповідача надіслати
суду для огляду матеріали страхового
випадку за договором добровільного
страхування № 006057/4002/0000039 від 14 жовтня
2009 року. Однак вищезазначена ухвала
суду залишена відповідачем поза увагою
та виконана не була.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що
факт настання дорожньо-транспортної
пригоди є одним із ризиків за договором
страхування, відтак страховик
відповідно до вимог ст.979 ЦК Україна та
ст.20 Закону України «Про страхування»
повинен сплатити позивачу страхове
відшкодування, відтак в цій частині
позовні вимоги слід задовольнити.

Згідно п 10.1.24 договору добровільного
комплексного страхування на
транспорті, страхове відшкодування
виплачується протягом 10 робочих днів з
дня прийняття рішення про виплату
страхового відшкодування. Однак,
ураховуючи те, що відповідач
безпідставно відмовив позивачу у
виплаті страхового відшкодування,
виплата страхового відшкодування
повинна була здійснена 28.01.2011р.

Згідно п. 12.3 договору добровільного
комплексного страхування на
транспорті, страховик несе майнову
відповідальність за несвоєчасне
здійснення страхового відшкодування
шляхом сплати страхувальнику пені у
розмірі 0,01% від суми страхового
відшкодування за кожний день
прострочення, але не більше ніж у
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
за відповідний період.

Відтак, згідно договору добровільного
комплексного страхування на
транспорті, відповідач зобов'язаний
сплатити позивачу пеню у розмірі 8045, 49
грн. за період з 29 січня 2011 року по 13
лютого 2014 року.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відтак, оскільки мало місце
прострочення грошового зобов'язання за
період часу з 29 січня 2011 року по 13
лютого 2014 року, суд вважає, що таким
чином відповідач повинен сплатити
позивачу три проценти річних у розмірі
6612, 73 грн. та інфляційне збільшення суми
боргу у розмірі 2919,84 грн., згідно
розрахунків наданих позивачем та які
відповідачем оскаржені не були.

З огляду на вищенаведене, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1
про захист прав споживачів та
стягнення страхового відшкодування,
підлягають задоволенню.

Крім того, на підставі ст. ст. 81, 88 ЦПК
України, з відповідача слід стягнути
на користь держави судовий збір у сумі
870 грн. 09 коп.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 31, 110, 118, 119 ЦПК
України, Цивільного кодексу України,
Закону України «Про страхування»,
Закону України «Про захист прав
споживачів», ст.ст. 10, 53, 57, 60, 61, 88, 169, 208,
209, 212, 213, 215,218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Уніка» про захист прав
споживачів та стягнення страхового
відшкодування - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «Уніка»
на користь ОСОБА_1 страхове
відшкодування в сумі 72351 (сімдесят дві
тисячі триста п'ятдесят одна) гривня 51
копійку, пеню в сумі 8045 (вісім тисяч
сорок п'ять) гривень 49 копійок, три
процента річних у розмірі 6612 (шість
тисяч шістсот дванадцять) гривень 73
копійки, інфляційне збільшення суми в
розмірі 2919 (дві тисячі дев'ятсот
дев'ятнадцять) гривень 84 копійки, а
всього на суму 87009 (вісімдесят сім тисяч
дев'ять) гривень 75 копійки.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «Уніка»
на держави судовий збір у сумі 870
(вісімсот сімдесят) гривень 09 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів, з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем
в апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Будьоннівський районний суд м.
Донецька шляхом подання в десятиденний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення,
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя: