Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3591/14
Головуючий у 1 інстанції: Прінь І.П.
Суддя-доповідач: Кримська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючий Бондар М.С.,

Судді Кримська О.М.,

Дзярук М.П.

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_4 на рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 25 червня 2014
року по справі за позовом позовом
Бердянської міжрайонної прокуратури
Запорізької області, в інтересах
держави, до Бердянської міської ради,
ОСОБА_3, управління Держземагентства у
Бердянському районі Запорізької
області про визнання недійсним і
скасування рішення Бердянської
міської ради, визнання недійсним
державного акта на право приватної
власності на земельну ділянку,
скасування запису про державну
реєстрацію земельної ділянки,
повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року Бердянський
міжрайонний прокурор, в інтересах
держави, звернувся до суду з позовом,
який 05.12.2013 року уточнив.

В позові вказував на те, що п. 5.20 рішення
Бердянської міської ради № 41 від 25.02.2010
року «Про передачу у власність та в
оренду земельних ділянок, продовження
терміну розробки проекту відведення,
та надання дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок» затверджено проект
відведення земельної ділянки та
передано ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 0,0953 га, в межах норм безоплатної
приватизації, з присвоєнням поштової
адреси: АДРЕСА_1, для індивідуального
дачного будівництва. ОСОБА_3 був
виданий державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯК
№911801, який 17.05.2010 р. був зареєстрований
управлінням Держкомзему у м.
Бердянську за реєстраційним номером
21.

Прокурор просив суд визнати недійсним
та скасувати п. 5.20 рішення Бердянської
міської ради № 41 від 25.02.2010 р., визнати
недійсним державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку серії ЯК №911801, зобов'язати
управління Держземагенства у
Бердянському районі скасувати запис у
Поземельній книзі на земельну ділянку,
зобов'язати ОСОБА_3 повернути спірну
земельну ділянку територіальній
громаді м. Бердянська.

В обґрунтування позивач вказує на те,
що в ході прокурорської перевірки було
встановлено, що рішенням № 41 від 25.02.2010
року «Про передачу в оренду та у
власність земельних ділянок,
продовження терміну розробки проекту
відведення, та надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок» було
затверджено проекти відведення та
передано у власність земельні ділянки
для індивідуального дачного
будівництва з порушенням вимог ст.ст. 48,
50, 51, 59, 60, 118, 123 ЗУ України, ст. ст. 85, 88, 90
Водного кодексу України, чим грубо
порушено вимоги законодавства та не
дотримано порядок набуття права
власності на землю.

За повідомленням Бердянської міської
ради від 15.05.2013 р. з посиланням на
Генеральний план м. Бердянська, який
був затверджений рішенням Бердянської
міської ради №8 від 25.06.2009 р., земельна
ділянка по АДРЕСА_1 розміщується на
території оздоровчих установ та
установ відпочинку. Відповідно до
проектних рішень генерального плану
розвитку міста будівництво нових
дачних районів в межах міста
Бердянська не передбачено. Заборона на
будівництво нових дачних районів в
міських населених пунктах, також
передбачена пунктом 3.39 ДБН 360-92
«Планування і забудова міських і
сільських поселень».

Відповідно до схеми місцезнаходження
земельної ділянки, кадастрового плану
проекту землеустрою щодо відведення
спірної земельної ділянки, остання
знаходиться в межах міста Бердянська,
на території Бердянської коси в межах
двокілометрової зони прибережної
захисної смуги Азовського моря. А тому
надання цієї земельної ділянки для
ведення індивідуального дачного
будівництва є порушенням вимог ст. 60
Земельного кодексу України та ст.ст. 88,
90 Водного кодексу України, якими
передбачено, що земельні ділянки
прибережних захисних смуг можуть
передаватися лише на умовах оренди для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо.

Так, відповідно до положень ст.ст. 13, 14
Конституції України - право власності
на землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Під час винесення спірного рішення
суттєво порушено порядок надання
земельних ділянок у власність,
оскільки відповідно до вимог ст. 9
Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації» проект відведення
земельної ділянки рекреаційного
призначення не пройшов обов'язкової
державної експертизи.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 25 червня
2014 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано п.5.20
рішення сімдесят дев'ятої сесії V
скликання Бердянської міської ради № 41
від 25.02.2010 року «Про передачу в оренду
та у власність земельних ділянок,
продовження терміну розробки проекту
відведення та надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок», яким
затверджено проект відведення
земельної ділянки та передано у
власність ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 0,0953 га з присвоєнням поштової
адреси: АДРЕСА_1 в Бердянську для
індивідуального дачного будівництва.

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯК №911801, виданий 01.06.2010 р.
Бердянською міською радою на ім'я
ОСОБА_3, на земельну ділянку площею 0,0953
га для ведення індивідуального дачного
будівництва, що розташована за адресою:
м. Бердянськ, АДРЕСА_1.

Зобов'язано управління
Держземагенства у Бердянському районі
Запорізької області скасувати запис у
Поземельній книзі про державну
реєстрацію земельної ділянки по
АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути
територіальній громаді м. Бердянська
земельну ділянку площею 0,0953 га, яка
знаходиться в м. Бердянську по АДРЕСА_1
кадастровий номер :12:016:0280,
вартістю 103 463,04 грн.

Стягнуто з Бердянської міської ради
Запорізької області і ОСОБА_3 судовий
збір в дохід держави у розмірі 121,60 грн.
з кожного.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що передача
спірної земельної ділянки у власність
ОСОБА_3 проведена з порушенням вимог
чинного законодавства, без проведення
обов'язкової державної експертизи
землевпорядної документації, а отже
оскаржуване рішення міської ради
підлягає скасуванню як незаконне.
Виданий на його підставі Державний акт
про право власності на землю має бути
визнаним недійсним із скасуванням його
державної реєстрації і поверненням
земельної ділянки територіальній
громаді.

Висновки суду відповідають вимогам
закону, фактичним обставинам справи і
зібраним у справі доказам.

У відповідності з вимогами ст. 12
Земельного кодексу України до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить розпорядження землями
територіальних громад і передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК
України визначено, що громадяни і
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
садівництва у межах норм безоплатної
приватизації, подають заяву про вибір
місця розташування земельної ділянки
до відповідної районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки.

Вибір місця розташування земельної
ділянки та надання дозволу і вимог на
розроблення проекту її відведення
здійснюються в порядку, встановленому
статтею 151 ЗК України.

Проект відведення земельної ділянки
розробляється за замовленням громадян
організаціями, які мають відповідні
дозволи (ліцензії) на виконання цих
видів робіт, у строки, що обумовлюються
угодою сторін. Проект відведення
земельної ділянки погоджується з
органом по земельних ресурсах,
природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини та подається на
розгляд відповідних місцевої
державної адміністрації або органу
місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада у
місячний строк розглядає проект
відведення та приймає рішення про
передачу земельної ділянки у
власність.

Право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом (частина
перша статті 126 ЗК України в редакції,
яка була чинною на момент виникнення
правовідносин).

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Таким чином, державні акти на право
власності на земельні ділянки є
документами, що посвідчують право
власності й видаються на підставі
відповідних рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень.
У спорах, пов'язаних із правом
власності на земельні ділянки,
недійсними можуть визнаватися як
зазначені рішення, на підставі яких
видано відповідні державні акти, так і
самі акти на право власності на
земельні ділянки.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, не заборонених законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Рішенням Бердянської міської ради
Запорізької області № 41 від 25 лютого 2010
року затверджено проект про відведення
ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0953 га
по АДРЕСА_1 для індивідуального дачного
будівництва (а.с.9, т.1).

Відповідач отримав Державний акт на
право власності серії ЯК № 911801 на
земельну ділянку площею 0,0953 га, для
ведення індивідуального дачного
будівництва, що розташована за
вказаною адресою, та зареєстрований у
Книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та
право постійного користування землею,
договорів оренди землі за
реєстраційним номером 21 від 17.05.2010
року (а.с.11, т.1).

З матеріалів справи вбачається, що
земельна ділянка, що підлягала
передачі у власність ОСОБА_3,
розташована на території Бердянської
коси та на день прийняття спірного
рішення відноситься до земель
рекреаційного призначення (а.с.32, 101, 152,
т-1).

Також, судом встановлено й те, що спірна
земельна ділянка знаходиться на
відстані 946,6 м від урізу води заливу
Азовського моря і на відстані 34 м від
урізу води лиману (а.с.102, т.1).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Нормами ст. 90 Водного Кодексу України
окреслено, що прибережна захисна смуга
може використовуватись лише для
будівництва санаторіїв та інших
лікувально-оздоровчих закладів.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, та віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання, відповідно до
ст. 21 ЗК України, недійсними рішень про
надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною, тощо.

За положеннями частини першої статті 3
ВК України усі води (водні об'єкти) на
території України становлять її водний
фонд.

Частина 2 ст. 3 ВК України визначає, що до
водного фонду України належать:
поверхневі води: природні водойми
(озера), водотоки (річки, струмки),
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; інші водні об'єкти; підземні
води та джерела; внутрішні морські води
та територіальне море.

Відповідно до пункту «а» ч. 1 ст. 58 ЗК
України та ст. 4 ВК України до земель
водного фонду належать землі, зайняті
морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, болотами, а також островами.

Крім того, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташований водний фонд, але за
своїм призначенням вони сприяють
функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями статті 4 ВК України,
статті 58 ЗК України до таких земель
відносяться землі зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК
України та статті 88 ВК України вздовж
річок, морів і навколо озер, водосховищ
та інших водойм з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності у межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги.

Розмір та межі прибережної захисної
смуги уздовж морів та навколо морських
заток і лиманів встановлюються за
проектами землеустрою, а в межах
населених пунктів - з урахуванням
містобудівної документації.

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ВК України у
межах існуючих населених пунктів
прибережна захисна смуга
встановлюється з урахуванням
конкретних умов, що склалися.

Водночас за змістом пункту 2.9 Порядку
погодження природоохоронними органами
матеріалів щодо вилучення (викупу),
надання земельних ділянок,
затвердженого Наказом Мінприроди
України від 05.11.2004 року № 434 у разі
відсутності землевпорядної
документації та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
природоохоронний орган забезпечує їх
збереження шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених ст. 88 ВК України та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови КМУ від 08.05.1996
року № 486 «Про затвердження Порядку
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них», з
урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі зайняті
поверхневими водами: природними
водоймами (озера), водотоками (річки,
струмки), штучними водоймами
(водосховища, ставки), каналами і іншими
водними об'єктами та землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 84 ЗК
України у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності.

До земель комунальної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать, зокрема, землі
водного фонду, крім випадків
визначених цим Кодексом (пункт "г" ч. 3
ст. 83 ЗК України (у редакції, яка була
чинною на час прийняття рішень про
надання земельних ділянок у власність).

Випадки передачі земель водного фонду
до приватної власності, зокрема
громадян, передбачені положеннями ч. 2
ст. 59 ЗК України, яка була чинною на час
виникнення правовідносин.

Так, ч. 1 ст. 59 ЗК України передбачено, що
землі водного фонду можуть перебувати
у державній, комунальній та приватній
власності.

Громадянам та юридичним особам за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування
можуть безоплатно передаватись у
власність замкнені природні водойми
(загальною площею до 3 гектарів).
Власники на своїх земельних ділянках
можуть у встановленому порядку
створювати рибогосподарські,
протиерозійні та інші штучні водойми
(ч. 2 ст. 59 ЗК України)

Громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватися на
умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, а також озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права
землі під водними об'єктами
загальнодержавного значення, зокрема
зайняті поверхневими водами:
водотоками (річки, струмки), штучні
водойми (водосховища, ставки) і канали;
іншими водними об'єктами; підземними
водами та джерела; внутрішніми
морськими водами та територіальним
морем, як землі зайняті водним фондом
України, а також прибережні захисні
смуги вздовж річок (у тому числі
струмків та потічків), морів і навколо
озер, водосховищ та інших водойм не
могли передаватись у власність
громадян, оскільки є землями водного
фонду України.

Також суд наголошує, що до земель
рекреаційного призначення належать
землі, які використовуються для
організації відпочинку населення,
туризму та проведення спортивних
заходів (ст. 50 ЗК України).

Визначальною ознакою земель
рекреаційного призначення є їх цільове
використання: для організації
відпочинку населення, туризму та
проведення спортивних заходів. Зміст
понять «відпочинок», «туризм»,
«спортивні заходи» розкривається у
спеціальних нормативно-правових актах
України.

Відповідно до Закону України «Про
туризм» туризм - це тимчасовий виїзд
особи з місця постійного проживання в
оздоровчих, пізнавальних,
професійно-ділових чи інших цілях без
здійснення оплачуваної діяльності в
місці перебування.

Закон України «Про фізичну культуру і
спорт» визначає поняття «спорт» як
органічну частину фізичної культури,
особливу сферу виявлення та
уніфікованого порівняння досягнень
людей у певних видах фізичних вправ,
технічної, інтелектуальної та іншої
підготовки шляхом змагальної
діяльності. Основною формою
функціонування та вияву спорту є
спортивні змагання, що організовуються
за відповідними правилами з метою
виявлення та уніфікованого порівняння
досягнень людей в різних видах спорту,
з офіційним визначенням переможців
змагань. Стаття 11 цього Закону
зобов'язує місцеві органи виконавчої
влади та органи місцевого
самоврядування сприяти розвитку
спорту шляхом обладнання спортивних
споруд в жилих районах, в парках
культури і відпочинку, а ст.40
встановлює, що земельні ділянки, на
яких розташовані
фізкультурно-оздоровчі та спортивні
споруди, належать до земель
рекреаційного призначення. Діяльність
щодо організації відпочинку
регламентується Основами
законодавства України про культуру від
14 лютого 1992 року.

Особливості правового режиму земель
рекреаційного призначення залежать
від місця їх розташування, виду
природних, об'єктів на них та виду
об'єкта, визначеного як рекреаційний.

До земельних ділянок, на яких
розташовані природні рекреаційні
ресурси, зокрема, належать ділянки
зелених зон і зелених насаджень міст та
інших населених пунктів,
навчально-туристських та екологічних
стежок, мальовничі місця, що є об'єктами
туризму, тощо (ст. 51 ЗК України).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
державну експертизу землевпорядної
документації» проекти землеустрою
щодо відведення земельних ділянок
підлягають обов'язковій державній
експертизі, зокрема, проекти
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок водного фонду, оздоровчого та
рекреаційного призначення.

Зважаючи на те, що спірна земельна
ділянка відноситься до земель
рекреаційного призначення, однак
всупереч ст. 9 Закону України «Про
державну експертизу землевпорядної
документації» та ч. 9 ст. 118 ЗК України
обов'язкова державна експертиза
землевпорядної документації при
виділенні земельної ділянки у
власність ОСОБА_3 проведена не була,
висновки суду першої інстанції про
порушення міською радою земельного
законодавства при передачі спірної
ділянки у власність відповідачу
відповідають фактичним обставинам
справи і зібраним у справі доказам.

При перевірці дотримання вимог
земельного законодавства Державною
Інспекцією встановлені факти
порушення земельного законодавства
щодо передачі відповідачу спірної
земельної ділянки (а.с.20-26, т.1).

З огляду на те, що рішення суду
відповідає вимогам матеріального і
процесуального права, зібраним по
справі доказам, обставинам справи,
підстав для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі,
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 25 червня
2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: