Справа № 348/1277/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1864/2014
Головуючий у 1 інстанції Кушнірчук М.Д.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Горблянського Я.Д.,
Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: представників апелянта -
Івано-Франківської КЕЧ району - Облещук
О.П. та Павлюк В.В., позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до Івано-Франківської
квартирно-експлуатаційної частини
району про поновлення на роботі і
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою
Івано-Франківської КЕЧ району на
рішення Надвірнянського районного
суду від 18 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 03 травня 2012 року був прийнятий на
посаду юрисконсульта в
Івано-Франківську
квартирно-експлуатаційну частину
району (далі Івано-Франківська КЕЧ
району). Наказом від 28.04.2014 року №60,
виданим начальником
Івано-Франківської КЕЧ району, його
звільнено з посади юрисконсульта
згідно з п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку
із скороченням штату працівників та
відсутністю вакантних посад. Вважає
звільнення безпідставним, оскільки у
нього на утриманні є дружина та дочка,
яка знаходиться у відпустці по догляду
за дитиною до досягнення нею
трьохрічного віку, інших працівників
із самостійним заробітком в сім'ї
немає. Зазначав, що саме він мав
переважне право на залишення на роботі
у зв'язку із скороченням штату, проте
роботодавець цим правом знехтував. При
звільненні йому не було запропоновано
іншу роботу, а також його звільнення не
було погоджено з вищестоящим
керівництвом Збройних Сил України. З
урахуванням уточнених позовних вимог,
просив поновити його на роботі,
визнавши наказ про звільнення
незаконним, стягнути на його користь з
відповідача 6137,04 грн. з урахуванням
всіх податків як середню заробітну
плату за час вимушеного прогулу з 29.04.2014
року по 16.07.2014 року та 2006,34 грн. з
урахуванням всіх податків як середню
заробітну плату за час затримки
фактичного розрахунку з 29.04.2014 року по
23.05.2014 року.

Рішенням Надвірнянського районного
суду від 18 липня 2014 року позовні вимоги
задоволено частково. Поновлено ОСОБА_5
на посаді юрисконсульта
Івано-Франківської КЕЧ району з 28
квітня 2014 року, а наказ №60 від 28.04.2014
року визнано незаконним.

Стягнуто з Івано-Франківської КЕЧ
району в користь ОСОБА_5 середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
період з 29 квітня 2014 року по 18 липня 2014
року в сумі 6137 грн. 04 коп.

Стягнуто з Івано-Франківської КЕЧ
району в дохід держави 487 грн. 20 коп.
судового збору.

В решті позову відмовлено.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_5 на
роботі та стягнення заробітної плати
за один місяць у розмірі 2006 грн. 34 коп.
звернуто до негайного виконання.

На дане рішення Івано-Франківська КЕЧ
району подала апеляційну скаргу, в якій
посилається на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповне з'ясування всіх обставин
справи, неправильне застосування судом
норм матеріального права та
процесуального права. Зокрема, апелянт
зазначає, що звільнення позивача
здійснено з дотриманням норм трудового
законодавства, оскільки посада
юрисконсульта за штатним розписом, яку
обіймав позивач, з 31.03.2014 року підлягала
скороченню. ОСОБА_5, як того вимагають
положення статті 492 Кодексу законів про
працю України, 20.01.2014 року був
персонально попереджений про можливе
звільнення, про що свідчить його
особистий підпис на копії документу.
Враховуючи відсутність на
підприємстві вакантних посад за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також вимоги пункту 15
Додатку до постанови Кабінету
Міністрів України від 1 березня 2014 р. №65
«Про економію державних коштів та
недопущення втрат бюджету», де вказано,
що заповнення вакантних посад
здійснюється тільки за умови
забезпечення у повному обсязі у межах
затвердженого фонду оплати праці усіх
обов'язкових виплат із заробітної
плати працівникам, інша робота
позивачеві не пропонувалася. Апелянт
стверджує, що суд дійшов помилкового
висновку, який суперечить матеріалам
справи, про те, що позивач на момент
звільнення мав переважне право на
залишення на роботі на тій підставі, що
він має більш тривалий трудовий стаж,
на його утриманні перебуває дружина та
дитина, а інший юрисконсульт ОСОБА_6
прийнята на роботу значно пізніше і
15.07.2014 року звільнилась. При цьому, суд
неправомірно зазначив у рішенні про
визнання сторонами по справі факту
наявності у позивача права на
переважне залишення на роботі,
оскільки у поданих запереченнях на
позов даний факт відповідачем не
визнавався. Також апелянт зазначає про
безпідставність твердження позивача
щодо обов'язку керівника запропонувати
йому посаду інженера, оскільки
будь-якого документу, що підтверджує
його кваліфікацію інженера
відповідного фаху, позивач керівництву
установи не надав, а тому відповідачем
дотримано процедуру вивільнення
працівників. Щодо погодження
звільнення позивача, то, як зазначає
апелянт, погодженню підлягає прийняття
та звільнення юрисконсульта за
основним штатом, а посада, яку обіймав
позивач, відноситься до додаткового
штату. Крім цього апелянт стверджує, що
всупереч положенню ч.1 ст. 215 ЦПК України
суд в резолютивній частині рішення не
вказав про прийняте рішення щодо
вимоги позивача про стягнення в його
користь середньої заробітної плати за
час затримки фактичного розрахунку.
Також судом не взято до уваги при
стягненні суми середнього заробітку
те, що відповідачем було виплачено
позивачу розмір вихідної допомоги в
розмірі 2311 грн. 38 коп. З цих підстав
апелянт просив рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представники
апелянта - Облещук О.П. та Павлюк В.В.
апеляційну скаргу підтримали з
наведених у ній мотивів та просили її
задовольнити.

Позивач ОСОБА_5 заперечив проти
задоволення апеляційної скарги, просив
її відхилити, зазначивши, що рішення
суду є законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення
представників апелянта та заперечення
позивача, обговоривши доводи
апеляційної скарги та перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам
відповідає.

Задовольняючи частково позов, суд
виходив з того, що відповідачем
Івано-Франківською КЕЧ району при
звільненні позивача з роботи на
підставі п.1 ст.40 КЗпП було порушено
порядок такого звільнення, а тому
позовні вимоги про поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу є
обґрунтованими і підлягають до
задоволення. Разом з тим, суд відмовив у
задоволенні вимоги про стягнення
заробітної плати за час затримки
фактичного розрахунку.

Такий висновок суду відповідає
обставинам справи та нормам
законодавства.

Із матеріалів справи вбачається та
встановлено судом, що наказом №60 від
28.04.2014 року, виданим начальником
Івано-Франківської КЕЧ району,
юрисконсульта ОСОБА_5 звільнено з
роботи на підставі пункту 1 статті 40
КЗпП України у зв'язку із скороченням
штату працівників та відсутністю
вакантних посад (а.с.5).

Як видно, спір між сторонами по справі
ОСОБА_5 та Івано-Франківською КЕЧ
району виник з приводу звільнення
позивача з роботи на підставі п.1 ст.40
КЗпП, яке останній вважає незаконним.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

У п.19 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.1992 року №9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів" судам
роз'яснено, що, розглядаючи трудові
спори, пов'язані зі звільненням за п.1
ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи
дійсно у відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників
встановлено статтею 49-2 КЗпП, частинами
1-3 якої передбачено, що про наступне
вивільнення працівників персонально
попереджають не пізніше, ніж за два
місяці. При вивільненні працівників у
випадках змін в організації
виробництва і праці враховується
переважне право на залишення на роботі,
передбачене законодавством. Одночасно
з попередженням про звільнення у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці власник або
уповноважений ним орган пропонує
працівникові іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації.
При відсутності роботи за відповідною
професією чи спеціальністю, а також у
разі відмови працівника від
переведення на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації
працівник, за своїм розсудом,
звертається за допомогою до державної
служби зайнятості або
працевлаштовується самостійно.
Водночас власник або уповноважений ним
орган доводить до відома державної
служби зайнятості про наступне
вивільнення працівника із зазначенням
його професії, спеціальності,
кваліфікації та розміру оплати праці.

На виконання вимог ч.1 вищенаведеної
статті відповідачем під розписку було
попереджено позивача про наступне
можливе звільнення у зв'язку з
переходом з 01.04.2014 року
Івано-Франківської КЕЧ району на новий
штатний розпис працівників, що
підтверджується повідомленням від
20.01.2014 року №17/54 (а.с.43).

В Івано-Франківській КЕЧ району дійсно
мали місце зміни в організації праці, а
саме, скорочення штату працівників, що
визнається сторонами по справі.

Як встановлено судом першої інстанції,
в Івано-Франківській КЕЧ району до
моменту звільнення позивача з роботи
було дві посади юрисконсульта, одну з
яких займав позивач, а іншу - ОСОБА_6, яка
була прийнята на роботу з серпня 2012
року та звільнилася 15.07.2014 року. На
момент звільнення позивача ОСОБА_6
працювала і її не було попереджено про
можливе звільнення у зв'язку із
скороченням штату.

Відповідно до ч.1-2 ст.42 КЗпП при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці
і кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається: зокрема, сімейним -
при наявності двох і більше утриманців;
особам, в сім'ї яких немає інших
працівників з самостійним заробітком;
працівникам з тривалим безперервним
стажем роботи на даному підприємстві, в
установі, організації;

Судом вірно встановлено, що позивач на
момент звільнення мав переважне право
перед ОСОБА_6 на залишення на роботі.
Про його вищу кваліфікацію та
продуктивність праці свідчать копії
грамот, якими позивач був нагороджений,
зокрема, за бездоганну працю, сумлінне
виконання своїх службових обов'язків,
професіоналізм, успіхи у праці (а.с.14-16).
Про наявність же таких відзнак у ОСОБА_6
відповідачем не зазначено. Висновок
про наявність у позивача права на
переважне залишення на роботі не може
бути спростований посиланням
відповідача на факт притягнення ОСОБА_5
до адміністративної відповідальності,
оскільки адміністративну справу було
закрито за відсутністю в його діях
складу адміністративного
правопорушення. Крім того ОСОБА_5
працював на займаній посаді триваліший
час, володів тривалим безперервним
стажем роботи, мав на утриманні
дружину, яка на момент ухвалення судом
рішення ніде не працювала, не мала
самостійного заробітку.

Отже, не врахувавши переважного права
на залишення на роботі, відповідач,
всупереч вимогам ч.2 ст.49-2, ч.1-2 ст.42 КЗпП,
звільнив позивача з роботи.

Крім того відповідачем порушено вимогу
ч.3 ст.49-2 КЗпП, згідно якої саме на
власника покладається обов'язок
запропонувати працівникові іншу
роботу, оскільки при наявності
чотирьох вакантних посад на
підприємстві, що підтверджується
наданою Івано-Франківською КЕЧ району
відповіддю на запит № 14/562 від 05.05.2014
року, жодна із цих посад позивачу не
була запропонована, що визнано
відповідачем по справі (а.с.9). При цьому
викладені в апеляційній скарзі доводи
відповідача про те, що керівником
Івано-Франківської КЕЧ району посада
інженера позивачу не була
запропонована в зв'язку з тим, що
останній не надав будь-якого документу,
що підтверджує його кваліфікацію
інженера відповідного фаху, є
безпідставними, оскільки ч.3 ст.49-2 КЗпП
передбачено обов'язок власника або
уповноваженого ним органу
запропонувати працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації, і тільки при
відсутності роботи за відповідною
професією чи спеціальністю, а також у
разі відмови працівника від
переведення на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації -
працівника може бути звільнено.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції вірно встановив, що
Івано-Франківською КЕЧ району ОСОБА_5
було звільнено з роботи на підставі п.1
ст.40 КЗпП з порушенням порядку
звільнення, без законних підстав.

Крім того судом вірно встановлено, що
відповідачем, всупереч п.16 наказу
начальника Генерального штабу
Збройних Сил України №105 від 10.06.2011
року, яким затверджено «Положення про
юридичну службу Збройних Сил України»,
звільнення позивача не було погоджено
з начальником Управління правового
забезпечення Генерального штабу
Збройних Сил України (а.с.33).

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.235 КЗпП у разі
звільнення без законної підстави
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір. При винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

За таких обставин суд дійшов вірного
висновку про часткове задоволення
позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі,
про те, що для звільнення позивача
погодження не обов'язкове, оскільки
посада, яку він обіймав, відноситься до
додаткового штату, тому це питання
вирішувалося відповідачем самостійно,
є безпідставними, оскільки
відповідачем не доведено наявності в
установі поділу на основний та
додатковий штат.

Що стосується доводів апелянта про те,
що резолютивна частина рішення
суперечить положенню ч.1 ст. 215 ЦПК
України, оскільки судом не зазначено
про вирішення вимоги позивача про
стягнення в його користь середньої
заробітної плати за час затримки
фактичного розрахунку, то такі доводи є
також безпідставними з огляду на те, що
у мотивувальній частині рішення суд
зазначив про відмову в задоволенні
таких вимог за безпідставністю, а
резолютивною частиною рішення та
додатковим рішенням відмовлено в
задоволенні решти вимог позову, в тому
числі і вищевказаної позовної вимоги.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі
про те, що при стягненні середнього
заробітку не врахований розмір
вихідної допомоги, виплачений позивачу
при звільненні, не ґрунтуються на
нормах законодавства, так як
відповідно до п.п. «б» п.4 постанови
Кабінету Міністрів України №100 від
08.02.1995 року "Про затвердження порядку
обчислення середньої заробітної плати"
при обчисленні середньої заробітної
плати у всіх випадках її збереження
згідно з чинним законодавством вихідна
допомога не враховується.

Інші викладені в апеляційній скарзі
доводи також не впливають на
правильність висновків суду, оскільки
вони спростовуються вищенаведеним
обґрунтуванням та були предметом
розгляду в суді першої інстанції і їм
судом дана належна оцінка.

Доводи апелянта про те, що судом
помилково зазначено у рішенні про
перебування на утриманні позивача
неповнолітньої дитини та відсутність в
іншого юрисконсульта ОСОБА_6 вищої
освіти є обґрунтованими. Ці обставини,
насправді, не відповідають дійсності.
Однак, такі помилки суду не впливають
на законність та обґрунтованість
рішення суду в цілому.

Таким чином, розглянувши справу в
межах заявленого позову та в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
фактичні обставини справи судом першої
інстанції з'ясовано всебічно та повно,
дано їм вірну правову оцінку, а рішення
судом ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
тому підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Івано-Франківської
КЕЧ району відхилити.

Рішення Надвірнянського районного
суду від 18 липня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді
Я.Д. Горблянський

О.В. Пнівчук