Номер провадження2/754/2832/14
Справа №754/3532/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

22.07.2014 Деснянський районний суд м. Києва
в складі:

головуючого суддіСаламон О.Б.з
участю секретаряВеличко
Л.П.розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про повернення боргу шляхом
визнання права власності на квартиру, -

В С Т А Н
О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовною заявою з вимогою до
відповідача про повернення боргу
шляхом визнання права власності на
квартиру.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11 липня
2012 року між ним та відповідачем було
укладено договір позики (у формі
розписки), згідно з яким відповідачу
передано у власність кошти в сумі 480 000
грн., які останній зобов'язаний був
повернути до 01 листопада 2013 року, однак
всупереч узятим на себе зобов'язанням
відповідач не повернув вказану суму
позики. Посилаючись на ст. ст. 321, 328, 392,
526-530, 629,1046 - 1047 ЦК України щодо укладення
договору позики, зобов'язання
повернення позичальником коштів,
виконання договірних зобов'язань,
просить визнати право власності на
АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав вимоги позову в
повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги визнав, не заперечував
щодо визнання права власності за
позивачем в рахунок погашення
заборгованості.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши та всебічно
проаналізувавши обставини справи в їх
сукупності, оцінивши зібрані по справі
докази виходячи зі свого внутрішнього
переконання, яке ґрунтується на
повному та всебічному дослідженні
обставин справи, суд дійшов висновку
про відмову у задоволенні позову з
наступних підстав.

Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.
60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх
позовних вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що 11
липня 2012 року між сторонами було
укладено договір позики у формі
розписки, згідно з яким позивач передав
відповідачу у власність кошти в сумі 480
000 грн., які останній зобов'язаний був
повернути до 01 листопада 2013 року, однак
всупереч узятим на себе зобов'язанням
відповідач вказану суму позики не
повернув. (а.с.7)

Між сторонами виникли цивільні
правовідносини, у контексті яких
відповідач добровільно взяв на себе
зобов'язання за договором позики.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків є договори. Відповідно до
ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим
для виконання сторонами. Оскільки
сторони уклали договір, вони набули
взаємних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору

Стаття 527 ЦК України передбачає, що
зобов"язання по поверненню позики
позикодавцю покладаються виключно на
позивальника.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК
України, на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позивач, посилаючись на ст. ст. 321, 328, 392,
526-530, 629,1046 - 1047 ЦК України, звернувся до
суду з вимогою щодо визнання права
власності на АДРЕСА_1 в рахунок
погашення боргу за договором позики.

Як встановлено судом, зазначена
квартира придбана відповідачем ОСОБА_4
у період шлюбу з ОСОБА_5, який розірвано
заочним рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 19 листопада
2013 року, при цьому у судовому засіданні
відповідачем зазначено, що продати та
нотаріально оформити договір купівлі -
продажу для повернення боргу не має
можливості з підстав реєстрації у
квартирі його колишньої дружини (яка
відмовляється зніматись з реєстрації)
та двох малолітніх дітей.

Посилання представника позивача про
те, що у мотивувальній частині рішення
суду про розірвання шлюбу зазначено
про відсутність спору про поділ майна,
що є нібито підтвердженням визнання
дружиною права власності ОСОБА_4 на
квартиру, є хибним, оскільки спір щодо
користування чи розпорядженню
квартирою, в якій зареєстровані і
малолітні діти, та щодо про поділу
майна можливий і після розірвання
шлюбу.

Відповідачем надавалися докази на
підтвердження права особистої
власності на спірну квартиру, яка
придбавалася під час шлюбу, однак суд
критично відноситься до даних
документів, оскільки предметом спору є
не поділ майна подружжя, а визнання
права власності на квартиру в рахунок
погашення боргу.

Як вбачається зі змісту ст. 1046 ЦК
України предметом договору позики є
передача позикодавцем позичальнику у
власність грошових коштів або інших
речей, а обов'язком позичальника -
повернення позикодавцеві отриманого
за таким договором.

Визнання відповідачем позову
суперечить закону, порушує права,
свободи та інтереси інших осіб, а тому
не може бути прийнято судом.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що
задоволенням позову порушуються права
та інтереси інших сторін, тому підстави
для визнання права власності на
АДРЕСА_1 відсутні.

Керуючись ст.ст. 10, 15, 30, 60, 88, 109, 212-215, 294
ЦПК України, ст.ст. 509, 536, 638, 1046-1051 ЦК
України, суд, -

В И Р І Ш
И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про повернення боргу шляхом визнання
права власності на квартиру, -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом
10 днів з дня його проголошення до
Апеляційного суду м. Києва через
Деснянський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя Деснянського районного суду м.
Києва О.Б. Саламон