У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючого судді
- Шимківа С.С.,

суддів
- Бондаренко Н.В., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання
- Пиляй І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1,
яка подана її представником ОСОБА_2 на
рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 15 травня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача - державна
виконавча служба у місті Рівне про
відновлення становища, що існувало до
порушення,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 15 травня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача - державна
виконавча служба у місті Рівне про
відновлення становища, що існувало до
порушення - відмовлено.

Вважаючи рішення суду таким, що
постановлене з порушенням норм
процесуального та матеріального права,
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 оскаржив
його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом
не враховано, що позивачкою
оскаржується факт безпідставного
набуття ОСОБА_4 у свою власність ?
належної ОСОБА_3 їх спільно-сумісної
квартири.

Вважає, що рішення (ухвала) суду про
визнання мирової угоди не може бути
підставою набуття та виникнення права
власності на нерухоме майно, оскільки
це не передбачено законодавством
України. Правовий режим права
власності регулюється виключно
нормами Конституції та законами
України і не може регулюватися
підзаконними актами.

Також зазначає, що судом помилково
ототожнені поняття правочину та
мирової угоди.

Посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

________________________________________________________________________

Справа № 569/3590/14-ц

Головуючий в суді І інстанції - Кучина
Н.Г.

Провадження № 22-ц-787/1355/2014

Суддя-доповідач - Шимків С.С.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення учасників процесу, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та це
встановлено судом, що 01 травня 2009 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено
договір позики, оформлений у вигляді
розписки.

Згідно умов зазначеного договору
позики, ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_4 грошові
кошти в розмірі 160 000 гривень 00 коп.
строком на два роки, а у разі
неповернення коштів в обумовлений час,
зобов'язався передати у власність
ОСОБА_4 належну йому 1/2 частку квартири
АДРЕСА_1 ( а.с. 65).

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3
обов'язків по договору позики, ОСОБА_4
звернулася до суду з позовом про
припинення права власності у зв'язку із
зверненням стягнення на майно за
зобов'язаннями власника.

Ухвалою Рівненського міського суду від
10 серпня 2011 року по цивільній справі №
2-5140/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
припинення права власності у зв'язку із
зверненням стягнення на майно за
зобов'язаннями власника, було визнано
мирову угоду, укладену між сторонами по
справі.

За умовами мирової угоди за ОСОБА_4 було
визнано право власності на 1/2 частку в
квартирі АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3 (
а.с. 20).

Вказана ухвала суду набрала законної
сили.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 06 червня 2012
року по цивільні справі № 2-4627/11 за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання правочину недійсним у
задоволенні позовних вимог та визнанні
недійсним договору позики, укладеному
01 травня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відмовлено (а.с. 42-43).

Дане рішення набрало законної сили.

Положеннями частини 3 статті 61 ЦПК
України встановлено, що обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Відповідно до вимог частини 2 статті 41
Конституції України, норми якої згідно
з статтею 8 мають найвищу юридичну силу
та є нормами прямої дії, право
власності набувається у порядку,
визначеному законом.

Згідно з положеннями статті 328 ЦК
України, право власності набувається
на підставах, що не заборонені законом
та вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність права власності не
встановлена законом.

Положеннями частини 5 статті 11 ЦК
України передбачено, що у випадках
встановлених актами цивільного
законодавства, цивільні права та
обов'язки можуть виникати з рішення
суду.

Частиною 5 статті 124 Конституції
України, встановлено, що судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України, а також згідно вимог
пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції
України однією з основних засад
судочинства є обов'язковість рішень
суду.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
законом не встановлено прямої заборони
на набуття права власності на майно, в
тому числі нерухоме, на підставі
судового рішення.

Частиною 1 статті 208 ЦПК України
визначено, що судові рішення
викладаються у формах ухвали та
рішення.

Разом з тим, згідно з вимогами статті 175
ЦПК України, до ухвалення судового
рішення у зв'язку з укладенням
сторонами мирової угоди, право на
вчинення якої надається їм згідно із
законом, суд роз'яснює сторонам
наслідки такого рішення, перевіряє, чи
не обмежений представник сторони, який
висловив намір вчинити ці дії, у
повноваженнях на їх вчинення право на
укладення якої мають сторони по справі.
У разі укладення сторонами мирової
угоди, суд постановляє ухвалу про
закриття провадження у справі,
одночасно закриваючи провадження у
справі, суд за клопотанням сторін може
постановити ухвалу про визнання
мирової угоди.

З огляду на зазначене, місцевий суд
прийшов до вірного висновку, що законом
не передбачено прямої заборони
виникнення права власності на підставі
ухвали суду про визнання мирової угоди
та закриття провадження у справі,
оскільки остання є судовим рішенням та
обов'язкова для виконання.

Конституцією України (ст.41) та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналась 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України №475/97-ВР «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до
Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Згідно з вимогами пункту 2 частини 1
статті 3 ЦК України, однією із засад
цивільного законодавства є
неприпустимість позбавлення права
власності, крім випадків, встановлених
Конституцією України та законом.

У відповідності до частини 1 статті 12 ЦК
України, особа здійснює свої цивільні
права вільно, на власний розсуд.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст.150 ЖК Української PCP і передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди. Обмеження чи
втручання у право власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

ОСОБА_3, будучи законним власником на
момент укладення договору позики від 01
травня 2009 року та мирової угоди,
визнаної ухвалою Рівненського
міського суду від 10 серпня 2011 року, мав
право на вчинення будь-яких дій, не
заборонених законом, стосовно
належного йому на праві власності
майна - 1/2 частки в квартирі АДРЕСА_1.

Позивач стверджує, що право власності
на 1/2 частку в спірній квартирі було
набуте ОСОБА_4 без належних на те
правових підстав, у зв'язку з чим,
підлягає безумовному поверненню
власнику - ОСОБА_3.

Такі твердження є необґрунтованими.

Майно не може вважатися набутим без
достатніх правових підстав, якщо це
відбулося в незаборонений цивільним
законодавством спосіб з метою
забезпечення породження учасниками
відповідних правовідносин у
майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків.

Договір позики, який був підставою для
звернення ОСОБА_4 до суду з позовом до
ОСОБА_3 про звернення стягнення на
належну йому частку в квартирі, у
встановленому законом порядку не був
визнаний недійсним. Ухвала про
визнання мирової угоди набрала
законної сили.

Також слід зазначити, що відповідно до
положень пунктів 5 та 6 частини 1 статті
19 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяження", в редакції
дійсній на час виникнення
правовідносин, державна реєстрація
прав проводиться на підставі рішень
суддів, що набрали законної сили та
інших документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Тимчасовим положенням про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України №7/5 від 07
лютого 2002 року, в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
прямо передбачено, що для реєстрації
виникнення, існування, припинення прав
власності на нерухоме майно та
оформлення права власності на нерухоме
майно до БТІ разом із заявою про
реєстрацію прав власності подаються
правовстановлюючі документи, в тому
числі такими є й ухвала суду про
затвердження (визнання) мирової угоди.

За таких обставин, апеляційний суд
погоджується, що державна реєстрація
права власності ОСОБА_4 на частку в
квартирі, була проведена відповідно до
вимог чинного законодавства - на
підставі документів, які належним
чином підтверджують виникнення у неї
права власності на таке нерухоме майно.
Відомості про незаконність державної
реєстрації чи її скасування у
матеріалах справи відсутні.

Належних та допустимих доказів, які б
спростовували вищенаведені висновки,
апелянтом не надано.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
представника позивача щодо неповного
з'ясування всіх обставин справи, які
мають значення для справи, не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки всі
вони зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та ґрунтуються на власному тлумаченні
норм матеріального та процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 15 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею чинності.

Головуючий-суддя
Шимків С.С.

Судді:
Бондаренко Н.В.

Григоренко М.П.