У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Пиляй І.С.,

з участю
представників, які беруть участь у
справі,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Кредобанк»
на рішення Рівненського міського суду
від 11 листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Приватного
підприємства «Секрет» і Публічного
акціонерного товариства «Кредобанк»
про визнання договору іпотеки
недійсним,

в с т а н о в и л а :

10 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до ПП «Секрет» і ПАТ
«Кредобанк» про визнання договору
іпотеки недійсним.

Рішенням Рівненського міського суду
від 11 листопада 2013 року позов
задоволено. Договір іпотеки № 192-07/01,
укладений 26 липня 2007 року між ПП
«Секрет» та ПАТ «Кредобанк», предметом
якого є нежитлова будівля диско-бару з
кафе загальною площею 949,1 кв. м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
визнано недійсним.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі ПАТ «Кредобанк» посилалося на
те, що 29 жовтня 2013 року ним було подано
місцевому суду заяву про відкладення
розгляду справи. Проте відклавши
судовий розгляд на 11 листопада 2013 року,
суд направив судову повістка ПАТ
«Кредобанк» у м. Львів, у зв'язку з чим
Рівненське відділення банку дізналося
про дату відкладення розгляду справи
уже після проведення судового
засідання. Тому за таких обставин суд
першої інстанції відповідно до ст. 169
ЦПК України мав справу розглядом
відкласти.

Відповідно до ст. 1057-1 ЦК України
визнаючи недійсним договір застави,
який забезпечував виконання
зобов'язання позичальника за кредитним
договором, суд за заявою кредитодавця
накладає арешт на майно, яке було
предметом застави. Такий арешт
підлягає зняттю після виконання
зобов'язання повернути кредитодавцю
кошти за кредитним договором, а у разі
визнання кредитного договору
недійсним - після виконання
зобов'язання повернути кредитодавцю
кошти в розмірі, визначеному судом
відповідно до частини першої цієї
статті. Проте, вирішуючи спір, місцевий
суд ці вимоги закону проігнорував.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Укладаючи спірний договір іпотеки №
192-07/1 від 26 липня 2007 року, його сторонами
вимог, передбачених ст. 203 ЦК України,
було дотримано.

Своє право власності на іпотечне майно
на момент укладення договору іпотеки
ПП «Секрет» підтвердило свідоцтвом про
право власності на нерухоме майно,
виданим Виконавчим комітетом
Рівненської міської ради 5 лютого 2004
року, та Витягом з реєстру прав
власності на нерухоме майно № 14736097 від
31 травня 2007 року. Зазначені документи
підтверджують безспірність права
власності ПП «Секрет» на іпотечне
майно - дискобар з кафе на АДРЕСА_1.
Технічний паспорт на цю будівлю та
державний акт про право постійного
користування земельною ділянкою за
цією ж адресою також оформлені на ПП
«Секрет», а не на позивачку ОСОБА_1 На
момент укладення договору іпотеки
названі правовстановлюючі документи
були дійсними.

У п. 2.1. договору іпотеки № 192-07/01
іпотекодавець гарантував, що предмет
іпотеки знаходиться у його приватній
власності, до моменту укладення цього
договору нікому не відчужений,
судового спору щодо нього немає, прав
щодо нього у третіх осіб та інших
обтяжень як в межах України, так і за
межами України немає.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку»
встановлено, що у разі переходу права
власності (права господарського
відання) на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, навіть у тому випадку, якщо до
його відома не доведена інформація про
обтяження майна іпотекою. Особа, до
якої перейшло право власності на
предмет іпотеки, набуває статус
іпотекодавця і має всі його права і
несе всі його обов'язки за іпотечним
договором у тому обсязі і на тих умовах,
що існували до набуття ним права
власності на предмет іпотеки.

Покликаючись на ці обставини,
відповідач ПАТ «Кредобанк» рішення
місцевого суду вважав незаконним та
необґрунтованим і просив апеляційний
суд його скасувати й ухвалити у справі
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України визначено,
що під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом установлено, що 26 липня 2007 року з
метою забезпечення виконання
зобов'язань позичальника ОСОБА_2 та
вимог ВАТ «Кредобанк»
(правонаступником якого є ПАТ
«Кредобанк») за кредитним договором №
192-07 від 26 липня 2007 року, який був
укладений між цими особами на суму 890000
євро строком до 25 липня 2022 року, між ПАТ
«Кредобанк» і ПП «Секрет» було
укладено договір іпотеки № 192-07/01,
посвідчений приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 та зареєстрований у
реєстрі за № 2230, предметом якого стало
нерухоме майно - нежитлова будівля
диско-бару з кафе, загальною площею 949,1
кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а. с. 25-27).

Оскільки позичальник свої зобов'язання
за кредитним договором перед банком
виконував неналежним чином, ПАТ
«Кредобанк» звернулося у
господарський суд із позовом до ПП
«Секрет» про звернення стягнення на
предмет іпотеки (а. с. 10).

З матеріалів даної справи вбачається,
що обґрунтовуючи свій позов до ПП
"Секрет" і ПАТ "Кредобанк" про визнання
договору іпотеки № 192-07/01 від 26 липня 2007
року недійсним, позивачка ОСОБА_1
доводила, що вона як законний власник
нежитлової будівлі, диско-бару з кафе,
яка розташована в АДРЕСА_1, своєї згоди
ПАТ "Кредобанк" як іпотекодержателю на
укладення спірного договору іпотеки не
давала.

З оскаржуваного рішення також видно, що
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до
ПП "Секрет" і ПАТ "Кредобанк" про
визнання договору іпотеки недійсним,
суд першої інстанції виходив з рішення
Рівненського міського суду від 26
червня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ПП "Секрет" про визнання права
власності та зустрічним позовом ПП
"Секрет" до ОСОБА_1 про визнання права
власності, яким за позивачкою ОСОБА_1
було визнано право власності на
нежитлову будівлю, диско-бар з кафе, яка
розташована в АДРЕСА_1, загальною
площею 949,1 кв. м.

Зазначеним рішенням Рівненського
міського суду від 26 червня 2013 року
встановлено, що ОСОБА_1 та ПП «Секрет»
встановили в договорі комісії умову
про автоматичний перехід права
власності на придбаний об'єкт
нерухомості до позивачки-відповідачки
з моменту прийняття закінченого
будівництвом (реконструкцією) об'єкта
нерухомості в експлуатацію;
нерухомість була придбана ПП «Секрет»
як комісіонером саме на кошти ОСОБА_1 по
договору комісії; ПП «Секрет»
відповідно до умов цього договору
зобов'язувалося не вчиняти дій щодо
відчуження об'єкта нерухомості, в т.ч.
не передавати його в заставу або під
будь-які інші можливі форми обтяження
тощо; а тому відповідно до положень
ст.ст. 128, 398 ЦК Української РСР саме
ОСОБА_1 з 29 жовтня 2003 року набула права
власності на об'єкт нерухомості:
нежитлова будівля, диско-бар з кафе
загальною площею 949,1 кв. м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 4 червня 2014 року
рішення Рівненського міського суду від
26 червня 2013 року залишено без змін.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено,
що обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до правил ч. 1 ст. 14 ЦПК
України судові рішення, що набрали
законної сили, обов'язкові для всіх
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України, а у випадках, встановлених
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, - і за її межами.

Таким чином, рішенням Рівненського
міського суду від 26 червня 2013 року, яке
набрало законної сили, встановлено, що
на час укладення спірного договору
іпотеки № 192-07/01 від 26 липня 2007 року
власником нежитлової будівлі
диско-бару з кафе на АДРЕСА_1 була
ОСОБА_1, яка своєї згоди ПАТ "Кредобанк"
як іпотекодержателю на укладення
спірного договору іпотеки не давала.

У зв'язку з цим посилання апелянта на
ст. 23 Закону України «Про іпотеку» (про
дійсність іпотеки для набувача
відповідного нерухомого майна) на
увагу не заслуговують.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що передати
майно в іпотеку може лише власник.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Тому, зважаючи на встановлені вище
обставини справи та наведені вимоги
закону, суд першої інстанції, на думку
колегії суддів, навівши в
оскаржуваному рішенні відповідні
мотиви та обґрунтування, цілком
підставно задовольнив позовні вимоги
ОСОБА_1 до ПП "Секрет" і ПАТ "Кредобанк"
та визнав спірний договір іпотеки
недійсним.

Заява ПАТ «Кредобанк» про застосування
правових наслідків недійсності
договору іпотеки, що передбачені ч. 5 ст.
1057-1 ЦК України, не підлягає
задоволенню, оскільки норма ст. 1057-1 ЦК
України стосується забезпечення
виконання зобов'язання позичальника за
кредитним договором, тоді як позивачка
ОСОБА_1 як власник спірного майна не є
ані позичальником, ані кредитодавцем
кредитного договору, укладеного між
ПАТ «Кредобанк» і ОСОБА_2 Не є позивачка
і стороною у договорі іпотеки № 192-07/01
від 26 липня 2007 року.

У зв'язку з цим враховуючи те, що ОСОБА_1
як власник спірного нерухомого майна
договорів кредиту та іпотеки з банком
не укладала, накладення будь-яких
обтяжень на належне їй майно на
підставі ст. 1057-1 ЦК України є
неможливим.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 313-315,
317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Кредобанк»
відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від
11 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення. Вона може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: