Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3051/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого: Боєвої
В.В.,

Суддів Коваленко
А.І., Краснокутській О.М.,

При секретарі:
Камінській О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 28 травня 2014 року в справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
треті особи: приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_6, П'ята Запорізька
державна нотаріальна контора,
Реєстраційна служба Запорізького
міського управління юстиції, про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом, договору
купівлі-продажу, скасування державної
реєстрації прав власності, за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_4, Шевченківський РВ
у м. Запоріжжя УДМС України в
Запорізькій області, про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням та виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом, договору
купівлі-продажу, скасування державної
реєстрації прав власності, який в
процесі розгляду справи уточнювала та
доповнювала.

В обґрунтування позову зазначала, що
21.05.1980 р. вона на підставі
договору,укладеного в письмовій
формі,купила частину АДРЕСА_1 в м.
Запоріжжі. В той же день її мати ОСОБА_7
теж уклала просту письмову угоду
купівлі-продажу ще однієї частини
будинку АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі. 25.09.1995 р.
її син ОСОБА_8 на підставі простої
письмової угоди купівлі-продажу
придбав ще частину будинку АДРЕСА_1 в м.
Запоріжжі. Фактично родиною ОСОБА_2 був
повністю придбаний спірний будинок,
яким вони володіли та користувались з
1995 р., зазначені у технічному паспорті
на будинок як його користувачі. Вона
зареєстрована у будинку з 26.07.1990 р.,
сплачувала всі витрати, пов'язані з
утриманням будинку та його
страхуванням,здійснювала поточний
ремонт.

28.10.2009 року рішенням Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя за ОСОБА_9
було визнано право власності на
спірний будинок в порядку спадкування
за законом після смерті ОСОБА_10, яке
02.02.2010 р. було скасовано за
нововиявленими обставинами.

Під час нового розгляду справи за
позовом ОСОБА_9 до Запорізької міської
ради про визнання права власності на
будинок АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_10, об'єднаного в одному
провадженні з позовом ОСОБА_2 про
визнання права власності на будинок
АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі за набувальною
давністю, в задоволенні позовів ОСОБА_9
та ОСОБА_2 було відмовлено.

Крім того,07.04.2011 р. апеляційним судом
Запорізької області було скасовано
рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 08.04.2009р.,яким в
порядку окремого провадження було
встановлено факт родинних відносин між
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 15.10.2013 р. П'ятою
Запорізькою державною нотконторою
відповідачці ОСОБА_4 було видано
свідоцтво про право власності на
спірний будинок в порядку спадкування
за законом після смерті ОСОБА_9 та
відповідне право зареєстровано в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно.

Вважає,що зазначене свідоцтво про
право на спадщину було видано
відповідачці ОСОБА_4
незаконно,оскільки підставою для його
видачі було скасоване рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 28.10.2009 р.,крім того,на
спірний будинок 09.06.2010 р. ухвалою
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя накладався арешт,який не
знятий. Також вважає,що вказаним
свідоцтвом порушуються її
права,оскільки воно дає підстави
відповідачці виселити її з будинку та
перешкоджає оформити земельну ділянку
і побудований нею будинок.

В процесі розгляду справи позивачка
уточнила та доповнила заявлені вимоги,
зазначивши,що 14.11.2013 р. між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 був укладений договір,
нотаріально посвідчений приватним
нотаріусом, на підставі якого ОСОБА_5
набула право власності на спірний
будинок та відповідне право
зареєстровано в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно.
Оскільки продаж будинку ОСОБА_5 був
здійснений ОСОБА_4, яка не мала на це
права як така,що незаконно оформила
будинок у свою власність,фактично
передача будинку покупцеві не
відбулася,частина будинку є самовільно
побудованою,цей правочин,на її думку,не
відповідає вимогам,які встановлені
ст.203,215 ЦК України,тому є недійсним, а
державна реєстрація права власності на
нього за ОСОБА_5 підлягає скасуванню.

Посилаючись на ст.203,215,328,376,655,656,658,1301 ЦК
України,ст.19,26 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" просила
визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом № 3-1063 після
смерті ОСОБА_9 ,видане ОСОБА_4 15.10.2013 р.
державним нотаріусом П'ятої
Запорізької державної нотаріальної
контори Кисельовою В.В. на будинок
АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі, скасувати
державну реєстрацію прав власності за
ОСОБА_4 на спірний будинок, що була
проведена державним нотаріусом П'ятої
Запорізької державної нотаріальної
контори Кисельовою В.В. на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом № 3-1063, виданого 15.10.2013 р.
державним нотаріусом П'ятої
Запорізької державної нотаріальної
контори Кисельовою В.В., скасувати
державну реєстрацію прав власності за
ОСОБА_9 на будинок № АДРЕСА_1 в м.
Запоріжжі,що була проведена 02.12.2009 р. на
підставі рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 28.10.2009 р.
по справі № 2-3269/09, визнати недійсним
договір купівлі-продажу № 2848 будинку №
АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі,укладений 14.11.2013
р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,посвідчений
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу,
скасувати державну реєстрацію прав
власності за ОСОБА_5 на будинок №
АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі, що була
проведена 14.11.2013 р. приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу на підставі
договору купівлі-продажу № 2848 від
14.11.2013 р.

Не погоджуючись з позовом, у квітні 2014
року ОСОБА_5 звернулася із зустрічним
позовом до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні житловим
будинком,визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
будинком та виселення.

В зустрічному позові зазначала, що на
підставі договору купівлі-продажу
житлового будинку № АДРЕСА_1 в м.
Запоріжжі, укладеного з ОСОБА_4 та
посвідченого приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу, вона є власником спірного
будинку,право власності пройшло
державну реєстрацію.

В спірному будинку зареєстрована та
проживає ОСОБА_2, яка не є його
власником. Крім того, ОСОБА_2 не
належить до членів сім'ї попереднього
власника - ОСОБА_4 та не перебуває у
родинних відносинах з новим власником.
Тобто, ,з переходом права власності на
спірний будинок до неї, ОСОБА_2 втратила
право користування ним, її незаконне
проживання у будинку перешкоджає їй, як
власнику користуватись та
розпоряджатись власністю,проте
добровільно звільнити будинок ОСОБА_2
не бажає.

Посилаючись на те, що незаконними
діями ОСОБА_2 порушуються її права
власника,захист яких гарантований та в
позасудовий спосіб не вирішується, на
підставі ст.16, 319, 383, 386, 391 ЦК
України,ст.64,156,116,161 ЖК України просила
усунути перешкоди у користуванні та
розпорядженні житловим будинком №
АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі, визнати ОСОБА_2
такою, що втратила право користування
житловим будинком № АДРЕСА_1 в м.
Запоріжжі, виселити ОСОБА_2 із
житлового будинку № АДРЕСА_1 в м.
Запоріжжі.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 28 травня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_2, зустрічний позов ОСОБА_5
задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_5 в
користуванні житловим будинком №
АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі.

Визнано ОСОБА_2, такою, що втратила
право користування житловим будинком
№ АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі та виселено
ОСОБА_2 з житлового будинку № АДРЕСА_1 в
м. Запоріжжі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2- в особі
представника ОСОБА_3, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про задоволення її
позовних вимог та відмову у
задоволенні зустрічних позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін. У відповідності до статті 308
ЦПК України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За п. 4) частини 1 статті 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

При вирішенні спору суд першої
інстанції посилався на положення
статей 383, 391 ЦК України, якими
передбачені права власника житлового
будинку, квартири; захист права
власності від порушень, не пов'язаних
із позбавленням володіння та на
приписи статті 157 ЖК, якою встановлено
порядок виселення членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири).

Суд вказував, що відповідно до
вимог статті 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відмовивши ОСОБА_2 в задоволенні її
позову, суд виходив з того, що ОСОБА_2
була користувачем спірного жилого
будинку ще за життя спадкодавця -
ОСОБА_9, після смерті якої право
власності на житловий будинок
оформлено за ОСОБА_4 Суд дійшов вірного
висновку, що позивач ОСОБА_2 не набула
жодних речових прав на спірний будинок,
які підлягали б судовому захисту, крім
того, ОСОБА_13 не є стороною правочинів.
Суд правильно вказав, що в разі
визнання недійсними тих правочинів,
про які заявлені позовні вимоги ОСОБА_2,
її права на житловий будинок не
поновлюються - за їх відсутності
взагалі.

Задовольнивши зустрічний позов
ОСОБА_5, суд виходив з того, що на
підставі договору купівлі-продажу від
14.11.2013 р., вона є власником житлового
будинку № АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі. Право
власності зареєстровано в
установленому законом порядку.
Попереднім власником цього будинку
була ОСОБА_4, яка успадкувала будинок
після смерті ОСОБА_9

Оскільки в будинку проживала та
зареєстрована ОСОБА_2, яка не є членом
сім'ї ОСОБА_5 або ОСОБА_4, суд дійшов
вірного висновку про задоволення
позовних вимог ОСОБА_5 про усунення
перешкод в користуванні належним їй
нерухомим майном, шляхом виселення
ОСОБА_2 з будинку № АДРЕСА_1 в м.
Запоріжжі.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають обставинам справи,
належним чином оціненим доказам, а
також узгоджуються з нормами
матеріального права, які судом
правильно застосовані.

Основні доводи апеляційної скарги
ОСОБА_2 полягають в тому, що суд першої
інстанції не тільки знехтував
доказами, наданими позивачем ОСОБА_2,
але й знехтував всіма попередніми
рішеннями судів, які були прийняті
судами різних інстанцій з приводу
вказаного нерухомого майна. Також
апелянт зазначає, що суд знехтував
Конституційним правом ОСОБА_2 на житло,
оскільки вона людина похилого віку та
не має іншого житла і необґрунтовано
вважав, що ОСОБА_2 не входить до кола
осіб, права або інтереси яких порушені
при видачі свідоцтва про право на
спадщину.

Такі доводи апеляційної скарги є
неприйнятними з огляду на наступне.

З матеріалів справи та пояснень
сторін вбачається, що у 1937 році
спірний жилий будинок був побудований
ОСОБА_10 на земельній ділянці № АДРЕСА_1
в м. Запоріжжі. З 1939 року ОСОБА_10
являвся його власником, що
підтверджується актом ЗМБТІ від 28.09.1981
року. Згідно довідки Запорізького БТІ
від 02.08.1974 року та 21.04.1981 року цей
житловий будинок оформлений в порядку
реконструкції в 1966 році, та не є
самовільно побудованим.

23.11.1981 р. виконавчим комітетом
Запорізької міської ради трудящих
видано свідоцтво № 914 про право
власності на житловий будинок №
АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі - на ім'я ОСОБА_10.

ІНФОРМАЦІЯ_2 р. ОСОБА_10 помер.
Спадкоємцем за законом першої черги
після його смерті була його дочка
ОСОБА_11, яка фактично прийняла спадщину
в оперативне управління та володіння,
оскільки разом з батьком була
зареєстрована в будинку та постійно
проживала з ним.

ІНФОРМАЦІЯ_3 р. померла ОСОБА_11
Спадкоємицею за законом після її
смерті являється її дочка (онука
ОСОБА_10.) ОСОБА_9, яка прийняла спадщину
в оперативне управління та володіння,
оскільки разом з померлою, з 1970 року,
була зареєстрована в спірному будинку
та постійно проживала з нею.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла ОСОБА_9,
спадкоємцем за законом є ОСОБА_4.

15.10.2013 р. державним нотаріусом
П'ятої Запорізької державної
нотаріальної контори Кисельовою В.В..
було видано ОСОБА_4 свідоцтво про право
на спадщину за законом № 3-1063 після
смерті ОСОБА_9, до складу якої входить
будинок № АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі, а
також проведена державна реєстрація
прав власності на підставі вказаного
свідоцтва.

Судом першої інстанції правильно
застосовано положення статті 1301 ЦК
України, згідно якої свідоцтво про
право на спадщину визнається недійсним
за рішенням суду, якщо буде
встановлено, що особа, якій воно видане,
не мала права на спадкування, а також: в
інших випадках, встановлених законом.
Висновок суду узгоджується і з
роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду
України, викладеними в п. 27 постанови
від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову
практику у справах про спадкування»
відповідно до ст. 1301 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину може
бути визнано недійсним не лише тоді,
коли особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, але й за інших
підстав, установлених законом. Іншими
підставами можуть бути: визнання
заповіту недійсним, визнання відмови
від спадщини недійсною, визнання шлюбу
недійсним, порушення у зв'язку з
видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.

Оскільки ОСОБА_2 не являється родичем
ОСОБА_10 або ОСОБА_9, не входить в коло
спадкоємців після смерті ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_9, тому її права внаслідок
видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право на
спадщину після смерті ОСОБА_9 не
порушені, а тому рішення суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
цих позовних вимог відповідає вимогам
закону та обставинам справи .

Інший довід апеляційної скарги
стосується незгоди ОСОБА_2 з висновком
суду щодо відмови у задоволенні її
позовних вимог про визнання правочину -
договору купівлі-продажу, укладеного 14
листопада 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Апелянт вважає, що суд повинен був
визнати вказаний договір недійсним з
тих підстав, що будинок відчужено
особою, яка на момент вчинення
правочину не мала на це права.

Цей довід апеляційної скарги
спростовується наступним.

Суд першої інстанції при вирішенні цих
позовних вимог зазначав, що підставою
недійсності правочину, відповідно до ч.
І ст. 215 ЦК України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Пунктом
10 частини третьої Постанови пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» та
частини п'ятої статті 12 ЦК
добросовісність набувача
презюмується, а права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого статтями 215, 216 ЦК. Такий
захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені статтею 388
ЦК, які дають право витребувати майно у
добросовісного набувача.

З огляду на вказане, суд дійшов вірного
висновку, що ОСОБА_5 є добросовісним
набувачем. Позивач ОСОБА_2 не є
власником спірного житлового будинку,
не є стороною в договорі
купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_5
та ОСОБА_4, а тому даним договором права
ОСОБА_2 не порушено, відтак, відсутні
підстави для визнання його недійсним.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2
також посилається на те, що суд не
врахував положення статей 30, 47
Конституції України - щодо
недоторканості житла та права кожного
на житло. Суд не врахував і того, що
вона 30 років правомірно та відкрито
користувалася цим будинком,
зареєстрована в ньому, іншого житла не
має, а тому рішення суду щодо її
виселення є незаконним.

Такий довід апеляційної скарги є
неспроможним, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 383 ЦК Цураїни та ст. 150
ЖК України, громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником. За змістом ст. 64 ЖК
України до членів сім'ї наймача
(власника) відносяться подружжя
наймача, їх діти, батьки. Членами сім'ї
наймача (власника) можуть бути визнані
й інші особи, якщо вони постійно
проживають разом з ним та ведуть з ним
спільне господарство.

Стаття 41 Конституції України
передбачає, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю, ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності, право приватної
власності є непорушним

За положеннями ст.ст. 319, 321 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Згідно зі
ст. 386 ЦК України держава забезпечує
рівний захист прав усіх суб'єктів права
власності, а у відповідності зі ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном. З
матеріалів справи та пояснень сторін
видно, що ОСОБА_2 не була членом сім'ї
попередніх власників будинку - ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_9 та не є членом сім'ї
нового власника - ОСОБА_5, а тому з
переходом права власності на даний
житловий будинок до ОСОБА_5 позивач
ОСОБА_2 не набуває будь-яких прав та
обов'язків щодо користування спірним
житловим будинком. Відтак, висновок
суду першої інстанції про виселення
ОСОБА_2 з будинку № АДРЕСА_1 в м.
Запоріжжі, відповідає вимогам закону
та обставинам справи.

Інші доводи апеляційної скарги є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображують позицію позивача ОСОБА_2,
висловлену в ході розгляду справи і
полягають лише в переоцінці доказів,
які належним чином перевірені і
оцінені судом першої інстанції і не
доводять порушення судом першої
інстанції норм процесуального і
матеріального права.

Судом першої інстанції повно і
всебічно з'ясовані обставини справи,
що мають для неї значення, висновки
суду відповідають цим обставинам і
набутим доказам, характер
правовідносин між сторонами судом
визначений правильно, норми
матеріального і процесуального
законів при розгляді справи судом не
порушені і застосовані вірно

Проте, судова колегія вважає, що
висновок суду першої інстанції про
задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про
визнання ОСОБА_2 такою, що втратила
право користування спірним житловим
будинком, є хибним - з огляду на те, що
за вказаних обставин достатнім
способом захисту прав нового власника
житла є вирішення на його користь
питання про виселення мешканця
будинку, який не був членом сім'ї ані
колишнього власника будинку (ОСОБА_4.),
ані нового власника (ОСОБА_5.). Таким
чином, судове рішення підлягає
скасуванню в частині визнання ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право
користування житловим будинком №
АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 28 травня 2014 року в
частині визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1
такою, що втратила право користування
житловим будинком № АДРЕСА_1 в м.
Запоріжжі скасувати. В задоволенні цих
позовних вимог відмовити. В іншій
частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: