У Х В А Л А

Іменем України

05 вересня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Куштана Б.П., Кеміня М.П.,

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 16 червня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
застосування наслідків недійсності
правочину, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 оскаржила в апеляційному
порядку рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 16.06.2014 року,
яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
застосування наслідків недійсності
правочину - задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в порядку
реституції 35 902 грн. та судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову. Зокрема зазначає, що судом дано
неналежну оцінку доказам по справі: суд
не викликав свідка ОСОБА_5; незаконно
відхилив пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_3
Вважає, що факт розрахунку між
сторонами за договором не доведений.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає за необхідне в її
задоволенні відмовити з наступних
підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що
08.02.2011 року між ОСОБА_6
(правонаступником якої є ОСОБА_2) та
ОСОБА_3 укладено Договір
купівлі-продажу квартири, згідно якого
ОСОБА_6 продала ОСОБА_3 квартиру за
адресою АДРЕСА_1 за 35 902 грн.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 17.09.2013 року
даний договір купівлі-продажу було
визнано недійсним на підставі ст. 225 ЦК
України, у зв'язку з тим, що ОСОБА_6 під
час його підписання не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

У відповідності до ч.1 ст. 216 ЦК України у
разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

З виділених матеріалів стосовно
розгляду заяви позивачки про
застосування заходів забезпечення
позову по даній справі вбачається, що
після визнання недійсним договору
купівлі-продажу право власності на
спірну квартиру було зареєстровано на
ОСОБА_2, як правонаступника ОСОБА_6

За таких обставин покупець за
недійсним договором купівлі-продажу
вправі ставити питання про повернення
йому сплачених за цим договором
грошових коштів на суму 35 902 грн., в
порядку ст. 216 ЦК України.

З п.6 Договору купівлі-продажу слідує,
що розрахунок за ним було здійснено та
жодних претензій майнового характеру,
що стосувалися б питань оплати у
продавця щодо покупця немає.

Хоча даний договір визнано недійсним,
однак як вірно зазначив суд першої
інстанції такий не визнавався
недійсним через його безгрошовість і
рішення апеляційного суду жодним чином
не зазначено про непроведення
сторонами розрахунку за ним. Таким
чином даний пункт договору правомірно
взятий судом до уваги в якості доказу
оплати покупцем продавцю вартості
спірної квартири.

При цьому безпідставним є посилання
апелянта на пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_3
надані в цивільній справі про визнання
недійсним правочину, оскільки такі не
допитувалися в якості свідків та
суперечать один одному (ОСОБА_6
стверджувала про неотримання грошей за
продаж квартири, а ОСОБА_3 про передачу
грошей продавцю, хоча й після
підписання договору). Натомість
допитана по зазначеній цивільній
справі як свідок ОСОБА_7 підтвердила
здійснення розрахунку з ОСОБА_6 після
підписання договору. Хоча дані покази
свідка ОСОБА_7 не зовсім узгоджуються з
п.6 Договору купівлі-продажу (в даному
пункті вказано про здійснення
розрахунку до підписання договору, а
свідок вказав про розрахунок після
укладення договору), на що вказує
апелянт в апеляційній скарзі, однак
дана обставина не спростовує висновку
суду першої інстанції, так як для
можливості застосування реституції по
даній справі, достатньо довести лише
факт здійснення розрахунку між
сторонами правочину, що обидва
вищезазначені докази підтверджують, а
момент здійснення такого розрахунку не
має правового значення.

Що стосується посилання апелянта не
нездійснення судом допиту свідка
ОСОБА_5, то колегія суддів констатує, що
згідно приписів ст.ст. 133, 136 ЦПК України,
суд здійснює допит свідка за
клопотанням сторони по справі. Ні в
суді першої інстанції, ні в суді
апеляційної інстанції відповідач не
заявляв клопотання про допит даного
свідка, а відтак дані доводи апеляції
підлягають відхиленню.

Аналізуючи все вищезазначене колегія
суддів приходить до висновку, що
позивачем доведено обставини на яких
ґрунтується його позов, а відповідачем
належними та допустимим доказами не
спростовано факт здійснення
розрахунку за договором
купівлі-продажу, у зв'язку з чим суд
обґрунтовано задовольнив такий позов.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують,
що у відповідності до положень ст. 308
ЦПК України є підставою для відхилення
апеляційної скарги та залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 16 червня 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і протягом двадцяти
днів може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді