У х в а л а

іменем україни

3 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І.,
Журавель В.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка
діє в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
стягнення боргу за договором позики та
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання договору позики недійсним
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 27 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення
боргу за договором позики, в
обґрунтування якого зазначав, що 7
вересня 2011 року він уклав договір
позики із ОСОБА_7, за умовами якого
передав останньому в борг до
07 листопада 2012 року 55 тис. дол. США на
придбання автомобілів. На
підтвердження даних обставин останній
написав йому розписку. В
травні 2012 року він дізнався, що ОСОБА_7
помер.

В подальшому позивач уточнив свій
позов, пред'явивши свої вимоги також до
ОСОБА_4, як законного представника
неповнолітньої доньки померлого
ОСОБА_5, а також до сина ОСОБА_7 - ОСОБА_6

Посилаючись на те, що зобов'язання за
договором позики ОСОБА_7 не
виконав, просив суд стягнути з ОСОБА_4
борг у розмірі 88 990 грн., з ОСОБА_4, як
законного представника неповнолітньої
ОСОБА_4 88 990 грн. боргу, з ОСОБА_6 борг у
сумі 266 970 грн., а всього 444 950 грн. боргу
за договором позики від 07 вересня 2011
року, що еквівалентно 55 тис. дол. США.

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зустрічним позовом, в якому
просила визнати договір позики
недійним, посилаючись на те, що ОСОБА_7
не розумів значення своїх дій на момент
підписання боргової розписки, оскільки
страждав на психічний розлад.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 24
вересня 2013 року у задоволенні
первісного позову відмовлено, а
зустрічний позов задоволено.

Визнано недійсним договір позики,
укладений 7 вересня 2011 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_7, за яким ОСОБА_7 отримав в борг
у ОСОБА_3 55 тис. доларів США.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області
від 27 січня 2014 року рішення суду
першої інстанції скасовано і ухвалено
нове рішення про задоволення
первісного позову та відмову у
задоволенні зустрічного позову.

Стягнуто на користь ОСОБА_3 із ОСОБА_4 88
990 грн., із ОСОБА_4, як законного
представника неповнолітньої доньки
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, 88 990 грн. та із
ОСОБА_6 266 970 грн. заборгованості за
договором позики від 7 вересня 2011 року,
який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, як
із спадкоємців після смерті
останнього, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, в межах вартості майна
отриманого у спадщину.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення ним норм
матеріального та процесуального права,
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин

Зазначеним вимогам ухвалене у справі
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом установлено, що 7 листопада 2011
року ОСОБА_7 склав розписку про
отримання від ОСОБА_3 грошових коштів у
розмірі 50 тис. доларів США на
придбання автомобілів, в якій
зобов'язався їх повернути у строк до 7
листопада 2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер (а.с. 31 т.1).

Спадкоємцями після померлого є: ОСОБА_4
- дружина померлого, неповнолітня
донька ОСОБА_7 - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_6 - син померлого.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову та задовольняючи зустрічні
позовні вимоги, суд першої інстанції з
посиланням на висновок посмертної
судово-психіатричної експертизи
Миколаївської обласної психіатричної
лікарні №1 від 13 серпня 2013 року виходив
із того, що на момент укладення 7
вересня 2011 року оспорюваного договору
позики ОСОБА_7 не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення первісного позову та
відмову у задоволенні зустрічних
позовних вимог, апеляційний суд
виходив із того, що розписка не є
письмовим договором позики у розумінні
положень ч.1 ст. 1047 ЦК України, а є лише
доказом , що підтверджує його укладення
та передачу грошей, письмовий договір
позики відсутній, а тому не може бути
визнаний недійсним. Разом з тим,
відповідачі-спадкоємці боржника
повинні задовольнити вимоги
кредитора-позивача у справі, оскільки
форма при укладенні договору позики
відповідає вимогам ст.1047 ЦК України. У
підтвердження укладення договору
позики надана розписка.

Проте повністю погодитися з таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять раз
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа,
-незалежно від суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Відповідно до
частин першої та другої статті 207 ЦК
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Верховний Суд України
в постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013
року зазначив, що письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу украденого
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні
висновки.

Апеляційний суд на вказане уваги не
звернув.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3, суд
апеляційної інстанції всупереч
вимогам ст. ст.212-214 ЦПК України не надав
оцінки висновку посмертної
судово-психіатричної експертизи
Миколаївської обласної психіатричної
лікарні №1 від 13 серпня 2013 року, згідно
з яким на момент складення 7 вересня 2011
року розписки ОСОБА_7 не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, не зазначив якими
доказами з-за відсутності письмового
договору позики, як вважав суд,
підтверджені позовні вимоги позивача .

За таких обставин на підставі ч.2 ст.338
ЦПК України рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню з направленням
справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного
суду Миколаївської області
від 27 січня 2014 року
скасувати справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель