Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Пиляй І.С.,

з участю осіб, які
беруть участь у справі,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 і ОСОБА_2
на рішення Рівненського районного суду
від 6 травня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2, третя особа на стороні
позивача, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - Рівненська
районна державна адміністрація
Рівненської області, до ОСОБА_1 про
усунення перешкод у вихованні та
спілкуванні з дитиною,

в с т а н о в и л а :

26 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_1 про усунення
перешкод у вихованні та спілкуванні з
дитиною.

Рішенням Рівненського районного суду
від 6 травня 2014 року позов задоволено
частково.

Відповідачку зобов'язано не
перешкоджати позивачу брати участь у
вихованні та вільному спілкуванні із
сином ОСОБА_3 Визначено способи участі
позивача у вихованні та спілкуванні з
дитиною, а саме батькові судом
дозволено: необмежене спілкування з
сином особисто та по телефону, а також
по мірі інтелектуального розвитку
дитини та здобуттям ним навиків,
необхідних для спілкування, засобами
поштового, електронного та іншого
зв'язку, що не передбачають
безпосереднього фізичного спілкування
між батьком та сином; забирати сина з
дитячого садочка, попередньо
повідомивши про це маму дитини; кожні
перший і четвертий вихідні дні місяця
(субота і неділя) проводити з сином на
території свого фактичного місця
проживання або на розсуд батька; один
раз на рік забирати сина сумарно на 14
календарних днів для відвідування
дідуся та бабусі, які проживають в
АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі відповідачка посилалася на те,
що надаючи позивачу можливість
забирати сина з дитячого садочка,
попередньо повідомивши про це матір
дитини, місцевий суд не вказав, куди
саме батько повинен забирати дитину, та
врахував при цьому інтереси лише
одного позивача, а не дитини.
Задоволення в даному випадку такої
позовної вимоги призведе до порушення
правил п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про
охорону дитинства».

Відповідно до 6 принципу Декларації
прав дитини, прийнятої Генеральною
Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року,
дитина для повного і гармонійного
розвитку особистості потребує любові і
розуміння. Вона має, коли це можливо,
рости під опікою і відповідальністю
своїх батьків і, в усякому разі, в
атмосфері любові і моральної та
матеріальної забезпеченості.
Малолітню дитина дитину не слід, крім
тих випадків, коли є виняткові
обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Тому суду належало було застосувати
порядок, встановлений у розпорядженні
Рівненської районної державної
адміністрації Рівненської області № 584
від 29 липня 2011 року, що передбачає
спілкування батька з дитиною один раз
на тиждень у вихідні з 10.00 до 18.00 год.

Крім того, перебування дитини з батьком
поспіль два дні на тиждень передбачає
необхідність ночівлі, у той час як
позивач проживає в орендованій
двокімнатній квартирі з новою сім'ю -
дружиною та двома дочками.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про
правовий режим території, що зазнала
радіоактивного забруднення внаслідок
Чорнобильської катастрофи» земельні
ділянки, розташовані у зоні
гарантованого добровільного
відселення, належать до радіоактивно
забруднених і використовуються в
порядку, що визначається Кабінетом
Міністрів України.

Задовольнивши вимогу позивача про
надання йому дозволу один раз на рік
забирати сина на 14 календарних днів для
відвідування діда і баби, які
проживають в АДРЕСА_1, місцевий суд не
врахував, що дане село відноситься до 3
категорії забруднення внаслідок
чорнобильської катастрофи, що може
негативно вплинути на здоров'я дитини.

Покликаючись на ці обставини,
відповідачка просила апеляційний суд
рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити у справі нове
рішення про відмову в задоволенні
позову вимог.

Позивач у поданій апеляційній скарзі
доводив, що місцевий суд безпідставно
не задовольнив його вимогу про
встановлення порядку спільного
відпочинку батька із сином у літній
період.

Покликаючись на ці обставини, позивач
просив апеляційний суд рішення суду
першої інстанції у зазначеній частині
змінити, ухваливши нове рішення про їх
задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянтів, колегія суддів приходить до
висновку, що подані апеляційні скарги
підлягають частковому задоволенню з
ухваленням у справі апеляційним судом
нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом установлено, що рішенням
Рівненського міського суду від 10 січня
2011 року, яке набрало законної сили, шлюб
сторін у справі розірвано,
малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
залишено проживати з матір'ю (а. с. 8).

Розпорядженням органу опіки та
піклування Рівненської районної
державної адміністрації № 584 від 29
липня 2011 року позивачу визначені дні і
години спілкування із малолітнім сином
- один раз на тиждень у вихідні дні з 10
до 18 год. та дозволено щороку забирати
сина на 14 днів для відвідування діда та
баби, які проживають у Зарічненському
районі.

Статтею 19 СК України передбачено, що
рішення органу опіки та піклування є
обов'язковим до виконання, якщо
протягом десяти днів від часу його
винесення заінтересована особа не
звернулася за захистом своїх прав або
інтересів до суду, крім випадку,
передбаченого частиною другою статті
170 цього Кодексу. Звернення за захистом
до органу опіки та піклування не
позбавляє особу права на звернення до
суду. У разі звернення з позовом до суду
орган опіки та піклування припиняє
розгляд поданої йому заяви.

В листопаді 2013 року позивач звернувся в
суд із даним позовом до відповідачки, в
якому фактично порушив питання про
визначення іншого способу його
спілкування із дитиною.

Згаданою ст. 19 СК України визначено, що
при розгляді судом спорів щодо участі
одного з батьків у вихованні дитини,
місця проживання дитини, позбавлення
та поновлення батьківських прав,
побачення з дитиною матері, батька, які
позбавлені батьківських прав,
відібрання дитини від особи, яка тримає
її у себе не на підставі закону або
рішення суду, управління батьками
майном дитини, скасування усиновлення
та визнання його недійсним
обов'язковою є участь органу опіки та
піклування, який подає суду письмовий
висновок щодо розв'язання спору на
підставі відомостей, одержаних у
результаті обстеження умов проживання
дитини, батьків, інших осіб, які бажають
проживати з дитиною, брати участь у її
вихованні, а також на підставі інших
документів, які стосуються справи.

Проте місцевий суд ці вимоги закону
проігнорував і спір сторін у справі
вирішив без такого письмового висновку
органу опіки та піклування.

Тому на виконання вимог ч. 5 ст. 19 СК
України письмовий висновок органу
опіки та піклування щодо розв'язання
спору сторін про участь батьків у
вихованні малолітньої дитини був
витребуваний апеляційним судом.

Згідно з ч. 6 ст. 19 СК суд може не
погодитися з висновком органу опіки та
піклування, якщо він є недостатньо
обґрунтованим, суперечить інтересам
дитини.

Апеляційний суд приймає до уваги
зазначений висновок, проте
погоджується з ним лише частково.

До такого висновку колегія суддів
приходить на підставі правил ст. 141 СК
України, відповідно до якої мати і
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, враховує поведінку обох
батьків, їхнє ставлення до дитини та
інші обставини, що мають істотне
значення для правильного вирішення
спору.

Крім того колегія суддів зважає на те,
що відповідно до ст. 3 Конвенції про
права дитини, схваленої резолюцією 44
сесії Генеральної Асамблеї ООН № 44/25
від 20 листопада 1989 року та
ратифікованої постановою Верховної
Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991
року, в усіх діях щодо дітей, незалежно
від того, здійснюються вони державними
чи приватними установами, що
займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з принципами 4 і 6 Декларації
прав дитини, проголошеною Генеральною
Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року,
дитина повинна користуватися благами
соціального забезпечення. Їй має
належати право на здорове зростання і
розвиток; з цією метою спеціальні
догляд і охорона повинні бути
забезпечені як їй, так і її матері,
включно з належним допологовим і
післяпологовим доглядом. Дитині має
належати право на відповідне
харчування, житло, розваги і медичне
обслуговування. Дитина для повного і
гармонійного розвитку її особи
потребує любові і розуміння. Вона
повинна, якщо це можливо, зростати під
опікою і відповідальністю своїх
батьків і, в усякому разі, в атмосфері
любові і моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітню дитину не
слід, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, розлучати зі
своєю матір'ю.

Статтею 159 СК України передбачено, що
якщо той із батьків, з ким проживає
дитина, чинить перешкоди тому з
батьків, хто проживає окремо, у
спілкуванні з дитиною та у її
вихованні, зокрема якщо він ухиляється
від виконання рішення органу опіки та
піклування, другий із батьків має право
звернутися до суду з позовом про
усунення цих перешкод. Суд визначає
способи участі одного з батьків у
вихованні дитини (періодичні чи
систематичні побачення, можливість
спільного відпочинку, відвідування
дитиною місця його проживання тощо),
місце та час їхнього спілкування. В
окремих випадках, якщо це викликано
інтересами дитини, суд може обумовити
побачення з дитиною присутністю іншої
особи. Під час вирішення спору щодо
участі одного з батьків у вихованні
дитини береться до уваги ставлення
батьків до виконання своїх обов'язків,
особиста прихильність дитини до
кожного з них, вік дитини, стан її
здоров'я та інші обставини, що мають
істотне значення, в тому числі стан
психічного здоров'я одного з батьків,
зловживання ним алкогольними напоями
або наркотичними засобами. У разі
ухилення від виконання рішення суду
особою, з якою проживає дитина, суд за
заявою того з батьків, хто проживає
окремо, може передати дитину для
проживання з ним. Особа, яка ухиляється
від виконання рішення суду, зобов'язана
відшкодувати матеріальну та моральну
шкоду, завдану тому з батьків, хто
проживає окремо від дитини.

Судом установлено, що ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, є малолітньою дитиною,
рішенням Рівненського міського суду
від 10 січня 2011 року він залишений на
проживання з матір'ю (а. с. 8, 9).

Тому з урахуванням того, що малолітню
дитину не слід, крім тих випадків, коли
є виняткові обставини, розлучати зі
своєю матір'ю, колегія суддів приходить
до висновку про необхідність
визначення таких способів участі
позивача у вихованні та спілкуванні з
малолітнім сином ОСОБА_3, а саме:

необмежене спілкування батька із сином
засобами телефонного зв'язку;

спілкування батька з дитиною у суботу
та неділю першого та третього тижня
кожного місяця з 10.00 до 18.00 год.;

проведення позивачем із дитиною щороку
з 10 до 21 год. одного дня (неділі) Пасхи
(Великодня) та одного дня 24 серпня - Дня
незалежності України;

дозволити батькові один раз на рік у
літню пору забирати дитину на
санаторно-курортне оздоровлення
терміном до 24 календарних днів.

Що ж стосується участі баби та діда у
вихованні малолітнього ОСОБА_3, то
відповідно до ст. 257 СК України у
випадку чинення таких перешкод вони
мають право на звернення до суду з
позовом про їх усунення.

З урахуванням викладеного рішення
місцевого суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України, через що підлягає
скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 19, 159, 257 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303,
304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду
від 6 травня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_2, третя особа на стороні
позивача, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - Рівненська
районна державна адміністрація
Рівненської області, до ОСОБА_1 про
усунення перешкод у вихованні та
спілкуванні з дитиною задовольнити
частково.

Зобов'язати ОСОБА_1 не перешкоджати
позивачу брати участь у вихованні та
спілкуванні із сином ОСОБА_3

Визначити такі способи участі позивача
у вихованні та спілкуванні з
малолітнім ОСОБА_3, а саме:

необмежене спілкування батька із сином
засобами телефонного зв'язку;

спілкування батька з дитиною у суботу
та неділю першого та третього тижня
кожного місяця з 10.00 до 18.00 год.;

проведення позивачем із дитиною щороку
з 10 до 21 год. одного дня (неділі) Пасхи
(Великодня) та одного дня 24 серпня - Дня
незалежності України;

дозволити батькові один раз на рік у
літню пору забирати дитину на
санаторно-курортне оздоровлення
терміном до 24 календарних днів.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: