Єдиний унікальний номер 257/1055/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/5939/2014
Головуючий в 1 інстанції Чудопалова М.Ю.
Доповідач: Смєлік С.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого
Смєлік С.Г.

суддів
Лісового О.О.,Кішкіної І.В.

при секретарі
Лясовій В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду в місті Донецьку апеляційну
скаргу позивачки ОСОБА_1 в інтересах
якої діє представник ОСОБА_2 на рішення
Київського районного суду міста
Донецька від 12 червня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до Територіальної
громади Київської районної у місті
Донецьку ради, ОСОБА_3 про визнання
права власності в порядку спадкування
та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
третя особа приватний нотаріус
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_4 про визнання договору
дарування квартири недійсним,-

в с т а н
о в и в :

Рішенням Київського районного суду
міста Донецька 12 червня 2014 року позов
ОСОБА_3до ОСОБА_1 про визнання договору
дарування квартири недійсним
задоволено. Визнано недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1. У
задоволені позову ОСОБА_1 до
Територіальної громади м. Донецька,
ОСОБА_3 відмовлено.

З вказаним рішенням не погодилась
ОСОБА_5 та подала апеляційну скаргу, яка
разом з матеріалами справи надійшла до
апеляційного суду Донецької області.

Відповідно до ст. 292 ЦПК України сторони
мають право оскаржити в апеляційному
порядку рішення суду першої інстанції.

Апелянт зазначила, що висновки суду є
суперечливими. Так, суд першої
інстанції,обґрунтовуючи свої висновки
тим, що ОСОБА_3 нібито вважала, що
видала довіреність ОСОБА_6 на утримання
квартири, а далі вказує, що ОСОБА_3 сама
утримувала квартиру і посилається на
квитанції про оплату комунальних
послуг, які оформлені від її імені. Суд
не взяв до уваги, що ОСОБА_3 тільки після
смерті ОСОБА_6 звернулася до органу
реєстрації речових прав і надала
другий оригінал договору
купівлі-продажу на квартиру, а за життя
не мала жодних претензій до ОСОБА_6 з
приводу укладання договору дарування.
Судом не було взято до уваги, що ОСОБА_6
вже як власник здав цю квартиру в
оренду. Як її власник Позивач не довела
суду, що була введена в оману , щодо
обставин, які мають істотне значення.
Укладаючи договір дарування ОСОБА_3
була у дієздатному стані, про що
нотаріусом зазначено у договорі. З
моменту укладання договору дарування
ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживала.
Наприкінці 2013 року вона виїхала до
сина за межі України, а тому в суді не
була і пояснень не давала.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Згідно умов договору
сторони домовились, що під передачею
квартири за цим договором слід вважати
символічну передачу речі. Прийняття
обдарованим від дарувальника ключів
від квартири свідчить про те, що
передача речі відбулась. Під час
укладання договору дарування
позивачці були роз»яснені правові
наслідки правової угоди, яка в свою
чергу підтвердила дійсність своїх
намірів на її укладання, сторони
домовились про істотні умови договору,
договір укладено з дотриманням вимог
діючого законодавства. Відповідно до
ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин,
який має істотне значення, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов»язків сторін. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, окрім випадків, встановлених
законом. Як роз»яснив Пленум
Верховного Суду України в п.19 Постанови
№ 9 від 06 листопада 2009 року, обставини
щодо яких помилилася сторона правочину
( стаття 229 ) мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним. Суд не звернув
уваги, що ОСОБА_3 не довела свій позов
належними та допустимими доказами. До
спадкоємця переходять визначені
майнові права, які належали
спадкодавцеві на час відкриття
спадщини. Для набуття права власності у
встановленому законодавством порядку
спадкоємець повинен здійснити дії, які
необхідні для набуття права власності
на визначене нерухоме майно, зокрема на
житловий будинок, іншу споруду. Не
засвідчення факту виникнення (
переходу ) права власності у такий
спосіб, який встановлено цим Законом,
не дає підстави стверджувати про
відсутність факту виникнення (
переходу), а має наслідком лише
невизнання зі сторони держави або
неможливість підтвердження державою
факту виникнення ( переходу) права.
Просила скасувати рішення суду,
ухвалити нове рішення яким
задовольнити її вимоги, у задоволені
позову ОСОБА_3 відмовити.

Сторони та третя особа, повідомлені
про час та місце розгляду справи
належним чином- телефонограмами, які
були направлені їм заздалегідь, а саме
21 серпня 2014 року та зареєстровані у
журналі телефонограм № 3, повторно в
судове засідання не з»явилися, що
відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК
України.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників
судового засідання, перевіривши доводи
апеляційної скарги та дослідивши
матеріали справи, апеляційний суд
дійшов наступного висновку.

Позивач ОСОБА_1 31 січня 2014 року
звернулась до суду з позовом до
Територіальної громади Київської
районної у м. Донецьку ради, ОСОБА_3
про визнання права власності в
порядку спадкування, мотивуючи свої
вимоги тим, що нотаріусом, до якого вона
звернулася с заявою про прийняття
спадщини після смерті чоловіка -
ОСОБА_6, було відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину у
зв»язку з тим, що спадщина не
зареєстрована належним чином в
реєстраційній службі.

ОСОБА_3 подано позов до ОСОБА_1, третя
особа- приватний нотаріус Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання недійсним договору
дарування, який мотивований тим, що
вона- як дарувальник під час укладання
договору помилялася щодо обставин,
які мають істотне значення, тобто вона
помилялася щодо природи правочину.

Позови сторін об»єднані в одне
провадження.

Суд першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_3 та, відповідно,
відмовляючи у задоволені позову
ОСОБА_1, дійшов висновку, що ОСОБА_6
скориставшись похилим віком своєї
тітки, яка фактично не проживала у
своїй кватирі АДРЕСА_1 оскільки
доглядала за своєю сестрою,її правовою
необізнаністю, під приводом складання
довіреності для утримання її квартири,
не повідомив їй про його дійсні
наміри і уклав договір дарування, тим
самим ввів її в оману. Крім того,
укладений договір дарування квартири
не був спрямований на реальне
настання дійсних правових наслідків,
оскільки ОСОБА_3 продовжувала
проживати у своїй квартирі, яке для неї
є єдиним житлом, регулярно сама
сплачувала за комунальні послуги, тим
більше користувалася наданою їй
субсидією, у неї залишалися ключі від
квартири та технічна документація, а
ОСОБА_6 жодних дій, як новий власник
квартири не вчиняв, головне, не
зареєстрував своє право власності у
відповідних органах.

Суд дійшов висновку, що така поведінка
сторін свідчать про відсутність
бажання ОСОБА_3 відмовлятися за життя
від належної їй квартири та ще раз
підтверджують те, що ОСОБА_3 не мала
наміру ( внутрішньої волі ) на
відчуження квартири, тим паче при
наявності у неї сина, діяла під впливом
помилки щодо правової природи
вчинюваних нею дій, а тому наявні
підстави для визнання угод недійсною з
підстав ст. 229 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено,що
ОСОБА_3 1931 року народження , є власником
квартири АДРЕСА_1 згідно договору
купівлі-продажу від 4 квітня 1996 року .

27 грудня 2014 року ОСОБА_3 подарила, а
ОСОБА_6 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1
( т.1 а.с.9 )

З зазначеній квартирі ОСОБА_3
зареєстрована одна. Згідно
технічного паспорту на квартиру право
власності зареєстровано за ОСОБА_3
(а.с.10-11).

25 жовтня 2013 року у зв»язку зі
зверненням ОСОБА_3 до відділу
реєстраційної служби речових прав на
нерухоме майно відомості про її
власність перенесені до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
на підставі рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень № 7210651.

ОСОБА_3 має сина - ОСОБА_7, який
проживає у Республіці Казахстан . На
його користь нею 16 грудня 2013 року
складено заповіт на квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1. помер ОСОБА_6, що
підтверджено копією свідоцтва про
смерть, виданого відділом реєстрації
актів цивільного стану Київського
районного управління юстиції у м.
Донецьку ( т.1,а.с. 12).

ОСОБА_3заявляє, що тільки 4 лютого 2014
року їй стало відомо про наявність
договору дарування квартири на
користь ОСОБА_6, проте, як 03 грудня 2013
року ( т.1. а.с.61 ) ОСОБА_3 надала
довіреність представникам на ведення
її справ в усіх інстанціях загальних і
адміністративних судів.

Таким чином, всі вищезазначені
дії з боку ОСОБА_3 були вчинені нею саме
після смерті ОСОБА_6

Згідно зі ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов»язується передати у майбутньому
другій стороні ( обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3,5,6 ст.203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства та моральним засадам
суспільства.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст.203 ЦК
України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

У частині 1ст.215 ЦК України зазначено що
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК
України, а саме на момент вчинення
правочину. Не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено. У
зв»язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину ( статті 205-210,640 ЦК України,
тощо).

У пункті 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009р. № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз»яснено, що
відповідно до статей 229-230 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки,
обману,насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилялася сторона правочину ( ст.229 ЦК
), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Помилка- це неправильне
сприйняття особою фактичних обставин
правочину, що вплинуло на її
волевиявлення, за відсутності якого
можна було б вважати, що правочин не
був би вчинений. Для визначення
правочину недійсним як укладеного під
впливом помилки необхідно щоб помилка
мала істотне значення. Не є істотною
помилка в мотивах правочину, тобто в
причинах, які спонукали до його
вчинення, крім випадків, встановлених
законом.

Згідно ст. 204 ЦПК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно до змісту вимог ч.2, 3 ст.640 ЦК
України якщо відповідно до акта
цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання майна або вчинення іншої дії.
Договір, що підлягає нотаріальному
посвідченню є укладеним з дня такого
посвідчення.

З огляду на зміст договору дарування,
останній складений в приміщенні
нотаріальної контори, нотаріусом у
присутності Дарувальника та
Обдарованого, особи та дієздатність
яких встановлено.

На зворотній стороні договору проти
напису «ДАРУВАЛЬНИК» наявне повне ім»я
Дарувальника та підпис, що вчинені
ОСОБА_3

Слід звернути увагу, що при подачі
позову і в суді першої інстанції,
ОСОБА_3 посилаючись на помилку при
підписанні договору, не посилалася на
те, що не читала підписаний нею
договір, що підпис у договорі вчинено
не нею.

Проти напису « ДАРУВАЛЬНИК» ОСОБА_3
спочатку вчинила написання свого
прізвища, імені, по батькові, потім
поставила свій підпис.

Зміст напису «ДАРУВАЛЬНИК» очевидний,
з цього напису випливає, що ОСОБА_3
вчинила саме дарування, а не правочин
іншого змісту.

Суд першої інстанції визнаючи
договір дарування недійсним,
посилався на вік, стан здоров»я та
правову необізнаність ОСОБА_3

Проте, в матеріалах справи
відсутні будь які переконливі докази
щодо рівня освідченості, стану
здоров»я ОСОБА_3, яка, до того ж, станом
на день укладання договору дарування
доглядала за старшою сестрою - матір»ю
ОСОБА_6

Сам по собі вік людини, зокрема
ОСОБА_3, не є показником того, що вона,
тобто, ОСОБА_3 не могла правильно
усвідомлювати значення вчинених нею
дій саме під час укладання договору.

Окрім того, суд першої інстанції
посилався на те, що ОСОБА_3 продовжувала
сплачувати за квартиру, ключі від
квартири та технічний паспорт
залишалися у неї. Тобто, поведінка
ОСОБА_3 і уклад її життя не змінився
після підписання договору, що свідчить
про те. що вона такий договір не
вчиняла.

Проте, такі висновки не є
переконливими, оскільки головним для
визначення договору недійсним з
підстав визначених у ст.229-230 ЦК України
є обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину мають існувати саме
в момент вчинення правочину.

Слід звернути увагу на те, що дії
ОСОБА_3 щодо повторної реєстрації її
квартири, які були вчинені саме нею 25
жовтня 2013 року, складання заповіту
квартири на користь її сина, надання
довіреності представникам ведення її
справ в усіх інстанціях загальних і
адміністративних судів були вчинені
місце вже після смерті ОСОБА_6

Суд першої інстанції не прийняв до
уваги цих обставин і тільки на
твердженнях ОСОБА_3 дійшов висновку
про те, що остання помилялася відносно
правової природи вчинених нею дій.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд дійшов висновку, що у
суду першої інстанції були відсутні
переконливі докази для визнання
договору дарування квартири недійсним
та задоволення позову ОСОБА_3

Тому апеляційний суд вважає, що
рішення суду, яким визнано договір
дарування недійсним, підлягає
скасуванню через недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими.

Відповідно до положень ст.ст. 1269, 1270 ЦПК
України спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно із
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини. Заява про
прийняття спадщини подається
спадкоємцем особисто. Для прийняття
спадщини встановлюється строк у шість
місяців, який починається з часу
відкриття спадщини.

Відповідно до положень п.31,32 Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
Міністерством юстиції України 03.03.2004
року № 20/5, нотаріус відмовляє у
вчиненні нотаріальної дії,якщо
вчинення такої дії суперечить
законові; не подані відомості (
інформація) та документи. необхідні для
вчинення нотаріальної дії. Нотаріус на
прохання особи, якій відмовлено у
вчиненні нотаріальної дії,повинен
викласти причини відмови в письмовій
формі та роз»яснити порядок її
оскарження.

Позивачка ОСОБА_1 звертаючись до суду з
позовом про визнання права власності
на квартиру у порядку спадкування,
посилалася на те, що нотаріусом їй було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право власності, проте переконливих
доказів щодо її звернення до
нотаріуса та офіційної відмови
нотаріуса з цього приводу не надала.

Нормами ЦК України чітко визначено
порядок набуття права власності на
майно у порядку спадкування, підстав
для визнання права власності у порядку
спадкування на підставі судового
рішення за означених обставин не
вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316
ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
якої діє представник ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Київського районного
суду міста Донецька від 12 червня 2014
року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_1 до
Територіальної громади Київської
районної у місті Донецьку ради, ОСОБА_3
про визнання права власності в порядку
спадкування відмовити.

У задоволені зустрічного
позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа
приватний нотаріус Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання договору дарування
квартири недійсним відмовити.

Рішення апеляційного суду
набуває чинності з моменту
проголошення та може бути оскаржено до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Судді