Справа № 709/941/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року
смт. Чорнобай

Чорнобаївський районний суд
Черкаської області в складі:
головуючого судді - Синецької Л.А., за
участі секретаря - Пархоменко О.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт.Чорнобай цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "ВТБ
Банк" про визнання недійсним
кредитного договору,-

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ПАТ "ВТБ Банк" про
визнання недійсним кредитного
договору, мотивуючи тим, що 04 травня 2012
року сторони уклали кредитний договір
№К4В, згідно з яким відповідач
зобов'язався надати позивачці, як
споживачеві, споживчий кредит в сумі
40000 грн. з оплатою відсотків за
користуванням кредиту в розмірі 34 %.

Позивачка вважає, що цей
кредитний договір укладався з
порушенням вимог чинного
законодавства, а тому підлягає
визнанню недійсним, виходячи з
наступного.

Кредит передбачався для
особистих потреб позивачки, а саме для
споживчих потреб в інтересах сім»ї та
для здійснення сплати страхового
платежу за договором страхування та
працездатності позичальника.
Відповідно до п.22 ст.1 Закону України
«Про захист прав споживачів»
позивачка, як фізична особа, яка
замовляє продукцію для своїх особистих
потреб, безпосередньо не пов'язана з
підприємницькою діяльністю є
«споживачем».

При цьому під терміном
«продукція» відповідно до п.19 ст.1 цього
Закону розуміється будь-яка послуга (у
даному разі послуга з надання кредиту),
що надається для задоволення
суспільних потреб. Під терміном
«послуга» відповідно до п.17 ст.1 цього
Закону розуміється діяльність
виконавця з надання (передачі)
споживачеві певного визначеного
договором матеріального чи
нематеріального блага, що здійснюється
за індивідуальним замовленням
споживача для задоволення його
особистих потреб.

Відповідно до п.23 ч.1 Закону
України «Про захист прав споживачів»
від 12 травня 1991 року кредит, наданий
позивачці, є споживчим кредитом, як
кошти, що надаються кредитодавцем
споживачеві на придбання продукції.

Рішенням Конституційного Суду
України у справі за конституційний
зверненням ОСОБА_2 щодо офіційного
тлумачення положень пунктів 22,23, статті
1, статті 11, частини восьмої статті 18,
частини третьої статті 22 закону
України «Про захист прав споживачів» у
взаємозв'язку з положенням частини
четвертої статті 42 Конституції України
(справа про захист прав споживачів
кредитних послуг) вирішив, що в аспекті
конституційного звернення положення
пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
від 12 травня 1991 року з наступними
змінами у взаємозв'язку з положеннями
частини четвертої статті 42 Конституції
України треба розуміти так, що їх дія
поширюється на правовідносини між
кредитодавцем та позичальником
(споживачем) за договором про надання
споживчого кредиту, що виникають як під
час укладення, так і виконання
договору.

Згідно з ч.3 ст.150 Конституції
України рішення Конституційного Суду
України є обов'язковими для виконання
на території України, остаточними і не
можуть бути оскаржені.

У зв'язку з цим на правовідносини
сторін за цим договором
розповсюджується, крім дії ЦК України,
і дія Закону України «Про захист прав
споживачів» від 12 травня 1991 року, який
регулює відносини між споживачами
товарів, робіт, і послуг та виробниками
і продавцями товарів, виконавцями
робіт і надавачами послуг різних форм
власності, встановлює права
споживачів, а також визначає механізм
їх захисту.

Згідно з п.2 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів», перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодаведь
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про кредитні умови,
зокрема мету, для якої споживчий кредит
може бути витрачений, форми його
забезпечення, наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача, тип
відсоткової ставки, суму, на яку кредит
може бути виданий; орієнтовну сукупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо, строк, на
який кредит може бути одержаний,
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги, можливість дострокового
повернення кредиту та його умови,
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється, податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право, або
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію,
переваги та недоліки пропонованих схем
кредитування.

Ця інформація в порушення вимог
чинного законодавства позивачці
надана не була. Згідно з ч.2 п.2 ст.19
Закону України «Про захист прав
споживачів» підприємницька практика є
такою, що вводить в оману, якщо під час
пропонування продукції споживачу не
надається або надається у нечіткий,
незрозумілий або двозначний спосіб
інформація, необхідна для здійснення
свідомого вибору.

Згідно з п.1 ст.230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Оскільки відповідач не виконав
вимоги п.2 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» не надав
інформацію стосовно наявних форм
кредитування, орієнтовну сукупність
вартість кредиту та вартість послуг з
оформленням договору, та інші вимоги
норм законодавства, оспорюваний
договір слід визнати недійсним на
підставі ч.1 ст.230 ЦК України.

Відповідно до п.5.2.7 кредитного
договору відповідач має право
ініціювати перегляд та зміну розміру
процентної ставки протягом строку дії
договору у випадку зміни вартості
залучення строкових коштів банками
України згідно з офіційними даними
Національного банку України, зміну
облікової ставки Національного банку
України, введення оподаткування
банківських операцій з залученням
строкових коштів, збільшення норм
відрахувань до Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб, збільшення
рівня інфляції, зміни процентних
ставок на кредитному ринку України, в
тому числі внаслідок прийняття
компетентними державними органами
України нормативно-правових актів або
рішень, що мають безпосередній вплив на
вартість кредитних ресурсів Банку, та у
разі настання інших подій, незалежних
від волі сторін цього договору. Про
необхідність перегляду та зміну
розміру процентної ставки банк
повідомляє позичальника шляхом
направлення проекту договору про
внесення змін до цього договору та
відповідного листа з повідомленням про
вручення або шляхом доставки особисто
позичальнику.

Згідно з ч.4 п.5 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів» до
договорів із споживачами про надання
споживчого кредиту застосовується
положення цього Закону про
несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими
встановлюються дискримінаційні
стосовно споживача правила зміни
відсоткової ставки.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК іншим
актам цивільного законодавства,
моральним засадам суспільства.

Норма оспорюваного кредитного
договору містить положення про право
відповідача на зміну в односторонньому
порядку відсоткової ставки за
користування кредитом, що суперечить
ч.4 п.5 ст.11 Закону України «Про захист
прав споживачів» та ч.1 ст.203 ЦК України.

Згідно з п.2 ч.6 ст.18 Закону України
«Про захист прав споживачів» у разі,
коли зміна положення або визнання його
недійсним зумовлює зміну інших
положень договору, на вимогу споживача,
договір може бути визнаний недійсним у
цілому.

На підставі викладеного
позивачка просить визнати недійсним
кредитний договір №К4В від 04
травня 2012 року, укладеним між нею і
відповідачем.

В судове засідання позивачка
надала заяву про розгляд справи без її
участі, позовні вимоги просила
задоволити.

Представник відповідача в судове
засіданні не з"явився, про час та місце
судового розгляду повідомлений
належним чином.

Судом встановлені слідуючі
обставини справи та належні їм
правовідносини.

ПАТ «ВТБ БАНК» та ОСОБА_1 уклали
кредитний договір №К4В від 04
травня 2012 року, відповідно до якого
позичальнику було надано кредит в сумі
40000 грн. строком по 04 травня 2015 року.

Відповідно до п.3.4 кредитного
договору погашення кредиту та сплата
процентів здійснюється позичальником
в порядку та строки згідно з графіком
повернення кредиту і сплати процентів,
який є невід'ємною частиною кредитного
договору, проте ОСОБА_1 не виконала
свої зобов'язання, станом на 05.02.2014 року
за нею рахується заборгованість за
кредитом в сумі - 37422,70 грн.,
заборгованість за відсотками в сумі -
16874,15 грн., всього - 54296,85 грн. В зв"язку з
цим ПАТ«ВТБ БАНК» звернувся до суду з
позовом та просить стягнути з ОСОБА_1 на
користь позивача кредитну
заборгованість в сумі 54296,85 грн. та суму
сплаченого судового збору (справа
№709/554/14-ц).

Позивачка вважає, що кредитний
договір №К4В від 04 травня 2012 року
укладався з порушенням вимог чинного
законодавства, а тому підлягає
визнанню недійсним виходячи з того, що
інформація про умови договору стосовно
наявних форм кредитування, орієнтовну
сукупність вартість кредиту та
вартість послуг з оформленням договору
в порушення вимог чинного
законодавства позивачці надана не
була, в зв"язку з чим відповідач ввів її
в оману, що зашкодило здійсненню нею
свідомого вибору.

Крім того, позивачка вважає, що
п.5.2.7 кредитного договору про право
відповідача ініціювати перегляд та
зміну розміру процентної ставки
протягом строку дії договору у випадку
зміни вартості залучення строкових
коштів банками України згідно з
офіційними даними Національного банку
України та інших випадках є
несправедливою умовою, яка закріплює
дискримінаційні стосовно споживача
правила зміни відсоткової ставки, тому
договір може бути визнаний недійсним у
цілому.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає позовні вимоги позивачки
необгрунтованими, поданими нею з метою
ухилення від відповідальності щодо
сплати нею заборгованості за кредитним
договором, тому до задоволення не
підлягають.

Викладені обставини
підтверджуються паспортними даними
позивачки, кредитним договором та
договором добровільного страхування
життя, ухвалами про відкриття та
зупинення провадження по цивільній
справі №709/554/14-ц.

Згідно зі ст.526 ЦК України
зобов"язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного Кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, а згідно зі ст.629 ЦК України
договір є обов"язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст.1054 ЦК України
кредитодавець зобов»язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов»язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Керуючись ст.ст.526,527,530 ЦК України,
ст.ст.3,88,209,214,215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до ПАТ "ВТБ Банк"
про визнання недійсним кредитного
договору- відмовити.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Чорнобаївського

районного суду
Л. А. Синецька