АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-2153/14
Головуючий у 1 інстанції: Каліушка Ф.А.
У Х В А Л А

Іменем України

8 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Соколової В.В.,
Усика Г.І.

при секретарі: Охневській Т.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
24 жовтня 2013 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
"Всеукраїнський Акціонерний Банк" до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
"Всеукраїнський Акціонерний Банк", за
участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору за
зустрічним позовом - Інспекції з питань
захисту прав споживачів у м. Києві,
Національного банку України про
визнання дій протиправними та
розірвання договору, -

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 24 жовтня 2013 року первісний
позов Публічного акціонерного
товариства "Всеукраїнський
Акціонерний Банк" до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
"Всеукраїнський Акціонерний Банк"
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 145 290 гри 64 коп., яка
складається з суми основної
заборгованості у розмірі 122 426 гри. 57
коп., відсотків за користування
кредитними коштами у сумі 16 526 грн. 91
коп.. плати за обслуговування кредиту у
розмірі 1 458 грн. 78 коп. та пені у сумі 4 842
грн. 38 коп. та вирішено питання щодо
судових витрат.

У задоволенні зустрічних позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити зустрічні позовні вимоги
в повному обсязі, в задоволенні
первісних позовних вимог відмовити,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального
права.

Зокрема апелянт вказує на те, що лист
від Банка про підвищення процентної
ставки від 05.12.2008 р. вона не отримувала,
а дізналася про нього 24.12.2008 р. у
відділенні Банку. Вважає, що причини
підвищення процентної ставки не
передбачені умовами кредитного
договору. Банком не зазначено точно, з
якого часу ставка була підвищена до 17 %.

В суді апеляційної інстанції апелянт
підтримав подану скаргу, із викладених
в ній підстав, представник позивача
проти задоволення апеляційної скарги
заперечував, просив залишити рішення
суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 24 червня 2008 року між
ВАТ "ВіЕйБІ Банк", правонаступником
якого є позивач, та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір №355/20, за умовами
якого позивач надає відповідачу
грошові кошти (далі по тексту - кредит) в
сумі 16 595.18 Євро, на придбання
автомобіля, на строк користування до
24.06.2015 року, а відповідач зобов'язується
повернути наданий кредит на умовах
сплати за користування кредитом
процентної винагороди 11 %, яка згодом
була підвищена до 17,5% річних, за
користування кредитом та платежі за
кредитом у встановлений у договорі
строк в повному обсязі.

Відповідно до п. 2.5.1 кредитного
договору погашення кредиту та оплата
відсотків за його користування
здійснюється в порядку та строки
згідно графіку повернення кредиту і
сплати відсотків, наведеному у Додатку
№1. який є невід'ємною частиною даного
договору.

Згідно з п. 3.2.4. договору, у випадку
невиконання чи неналежного виконання
позичальником своїх боргових та інших
зобов'язань за кредитним договором,
банк має право вимагати від
позичальника виконання боргових
зобов'язань в цілому: погашення кредиту
в повному обсязі, сплати відсотків за
його користування, плати за
обслуговування кредиту та сплати
відповідних штрафних санкцій.

Відповідно до п. 7.3 договору, останній
набуває чинності з моменту його
підписання сторонами та діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань.

Позивач виконав свої зобов'язання за
кредитним договором в повному обсязі,
здійснив видачу кредитних ресурсів у
розмірі 16 595,18 Сиро.

Позичальник - відповідач за первісним
позовом скористалася кредитними
ресурсами, свої зобов'язання за
кредитним договором належним чином не
виконувала, у зв*язку із чим виникла
заборгованість.

Позивач неодноразово попереджалася
кредитором про необхідністьпогашенян
заборгованості, що підтверджується
вимогою про повне дострокове погашення
кредиту, копія якої наявна в матеріалах
справи.

Вищевказані вимоги позивача
залишились невиконаними відповідачем,
доказів протилежного матеріали справи
не містять.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
встановлено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позик (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими :ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором.

Пунктом 2 статті 1050 ЦК України
передбачено, якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

За правилами ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

Крім того, відповідно до ст. 546 ЦК
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Відповідно до ч. З ст. 549 ЦК України
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Статтею 547 ЦК України передбачено, що
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі.

З огляду на встановлені у справі
обставини, виходячи з вищенаведених
норм чинного законодавства України суд
приходить до висновку про наявність у
відповідача обов'язку перед позивачем
щодо сплати залишку неповернутого
кредиту, процентів за користування
кредитом, плати за обслуговування
кредиту та пені за порушення
відповідачем умов кредитного договору.

Частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК України
встановлено, що грошове зобов'язання
має б ти виконане в гривнях. Якщо в
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті в гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до розрахунку, наданого
позивачем та перевіреного судом,
станом на 27.01.2011 року, у відповідача
існує невиконане зобов'язання щодо
сплати на користь позивача 145 290,64 грн., з
яких 122 426,57 грн. - сума заборгованості по
кредиту, 16 526,91 грн. - відсотки за
користування кредитом, 1 458,78 грн. - плата
за обслуговування кредиту та 4 842,38 грн. -
пеня за порушення зобов'язань за
кредитним договором.

За таких обставин, суд обґрунтовано
задовольнив первісний позов.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову про розірвання кредитного
договору та визнання дій протиправними
з підстав відсутності у позивача
належної дозвільної документації на
здійснення операцій з кредитування в
іноземній валюті, визначеної у ньому
зміни процентної ставки та порушення
прав позичальника, як споживача
кредитних послуг, що надаються банком,
несправедливістю його положень, суд
виходив із наступного.

В пункті 10 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин" зазначено, що
згідно зі. статтею 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня. Вказана стаття визначає
правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу, а статтею 192
ЦК України передбачено, що іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа,
отримавши у встановленому законом
порядку банківську та генеральну
ліцензії на здійснення валютних
операцій або письмовими дозвіл на
здійснення операцій із валютними
цінностями, який до переоформлення
Національним банком України
відповідних ліцензій на виконання
вимог пункту 1 розділу II Закону України
від 15 лютого 2011 року № 3024-УІ "Про
внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання діяльності
банків" є генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій, має
право здійснювати операції з надання
кредитів у іноземній валюті (пункт 2
статті 5 Декрету про валютне
регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті
5 цього Декрету, який передбачає
наявність індивідуальної ліцензії
Національного банку України на
здійснення операцій щодо падання та
одержання резидентами кредитів у
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то,
оскільки на цей час законодавством
України не встановлено термінів і сум
кредитів у іноземній валюті як
критеріїв їх віднесення до сфери дії
режиму індивідуального ліцензування,
ця норма не може застосовуватись
судами.

Позивач на час укладання кредитного
договору мав Банківську ліцензію на
право здійснювати банківські операції
та Дозвіл на право здійснення операцій.

На підставі чого суд дійшов
правильного висновку, про наявність у
позивача права здійснювати операції з
валютними цінностями із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик,
тобто кредитування в іноземній валюті
на підставі банківської ліцензії, а
також здійснювати валютний контроль
за операціями своїх клієнтів.

Щодо посилань позивачів за зустрічним
позовом на неправомірну зміну банком
визначеної у кредитному договорі
процентної ставки в сторону
збільшення, як на підставу своїх вимог
про розірвання договору, то суд
зазначив таке.

Частиною 1 ст. 651 ЦК України передбачено,
що зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна
договору вчиняється в такій самій
формі, що й договір, який змінюється,
якщо інше не встановлено договором або
законом чи не випливає із звичаїв
дідового обороту.

Згідно з пунктами 5.1 - 5.1.2. кредитного
договору в разі настання події,
незалежної від волі сторін договору,
яка має безпосередній вплив на
вартість кредитних ресурсів банку, у
тому числі у разі зміни процентних
ставок на кредитному ринку України,
внаслідок прийняття компетентними
державними органами України законів
або підзаконних норм: мінних актів, що
прямо або опосередковано впливають на
стан кредитного ринку України,
останній має право зініціювати зміну
розміру процентної ставник за
користування кредитом. Про зміну
розміру процентної ставки за
користування кредитом, банк
зобов'язаний повідомити позичальника
листом з повідомленням не пізніше ніж
за 10 банківських днів до дати початку
її застосування. У випадку, якщо
позичальник не погодиться із
запропонованим банком розміром
процентної ставки, він зобов'язаний
протягом 10,днів банківських днів з дати
відправлення банком повідомлення про
зміну розміру процентної ставки за
користування кредитом, повернути банку
існуючу заборгованості за кредитом,
сплатити нараховані проценти, комісії,
можливі штрафні санкції в повному
обсязі та інші платежі цим договором.

Крім того, п. 5.1.3. цього договору
передбачено, що сторони погодили
порядок зміни розміру процентної
ставки за користування кредитом.
Позичальник, отримавши повідомлення
банку про зміну розміру процентної
ставки за користування кредитом,
підписує додаткову угоду до кредитного
договору та направляє її на адресу
банка. У випадку, якщо позичальник
протягом 10 банківських днів не
здійснив дій, передбачених п. 5.1.2 цього
договору, новий розмір процентної
ставки за користування кредитом
вважається таким, що погоджений із
позичальником.

В ході розгляду справи встановлено, що
05.12.2008 р. на адресу відповідача було
направлено листа про зміну розміру
процентної ставки за користування
кредитом.

Однак відповідачем не було здійснено
дій, передбачених п. 5.1.2. кредитного
договору, в зв'язку з чим на підставі п.
5.1.3. цього договору новий розмір
процентної ставки за користування
кредитом вважається таким, що
погоджений із позичальником.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно із частинами 1 та 2 статі 5 ЦК
України, акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. Акт цивільного
законодавства не мас зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

9 січня 2009 року набрав чинності Закон
України "Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку" від 12 грудня 2008 року (далі -
Закон), яким ЦК України доповнено ст.
1056-1, якою передбачено, що фіксована
процентна ставка є незмінною протягом
усього строку дії кредитного договору,
установлений договором розмір
фіксованої процентної ставки не може
бути збільшено банком в
односторонньому порядку, умова
договору щодо права банку змінювати
розмір процентів в односторонньому
порядку є нікчемною.

Цей Закон не скасовує й не пом'якшує
цивільної відповідальності особи, а
отже, не має зворотної дії в часі.

Судом встановлено, що оспорюваний
позивачем за зустрічним позовом
кредитний договір було укладено 24.06.2008
р., а зміна процентної ставки була
застосована позивачем 08.01.2009 р., тобто
до набрання чинності Законом.

За змістом ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості Згідно із ч. 1 ст. 653 ЦК
України, в разі зміни договору
зобов'язання сторін змінюються
відповідно до змінених умов щодо
предмета, місця, строків виконання
тощо.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, якщо сторонами кредитного
договору досягнуто домовленості з усіх
його умов, в тому числі щодо збільшення
банком процентної ставки за кредитним
договором з дотриманням певної
процедури, то такі умови повинні
виконуватись сторонами з моменту
досягнення домовленості, тобто з
моменту підписання договору.

Виходячи з аналізу статей 5. 627. 629, 653 ЦК
України, суд дійшов висновку про те, що
якщо умовами кредитного договору, щодо
яких сторони дійшли згоди під час його
укладення, передбачено право банку
збільшувати розмір процентної ставки
за користування кредитом у разі
настання певних умов із додержанням
установленої кредитним договором
процедури повідомлення позичальника,
то збільшення банком розміру
процентної ставки за цим кредитним
договором є правомірним за умови, що
рішення банку про таку зміну розміру
процентної ставки було прийнято до
набрання чинності Законом.

Суд також критично оцінює викладені у
зустрічному позові доводи відносно
несправедливості умов кредитного
договору, з наступних підстав.

Згідно положень ст. 11 Закону України
"Про захист прав споживачів", договір
про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
креднтодавець падає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Відповідно до положень ст. 18 Закону
України "Про захист прав споживачів",
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. А пунктами 3 і 10 частини
третьої даної статті визначений
приблизний перелік несправедливих
умов договору, зокрема, встановлення
жорстких обов'язків споживача, тоді як
надання послуги обумовлене лише
власним розсудом виконавця;
установлення обов'язкових для
споживача умов, з якими він не мав
реальної можливості ознайомитися
перед укладенням договору тощо.

Відповідачем по надано належних та
допустимих доказів, які дають підстави
вважати. що кредитний договір,
укладений між сторонами є
несправедливим до неї, оскільки при
підписанні договору ОСОБА_2
ознайомилась та погодилася з його
умовами.

Наведені положення не свідчать про
створення істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача, тому підстав для його
розірвання з вказаних в зустрічній
позовній заяві підстав не вбачається.

Колегія погоджується із такими
висновками суду першої інстанції, які
відповідають з*ясованим у справі
обставинам, а також нормам
матеріального і процесуального права.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги,
колегія суддів зазначає, що апелянт не
тільки була обізнана із наміром банку
змінити в сторону збільшення
відсоткову ставку за користування
кредитом, але як свідчать матеріали
справи, зокрема наданий представником
банку графік здійснення усіх платежів
за договором, але й погодилася із її
збільшенням, свідченням чого є той
факт, що починаючи з січня 2009 року і по
травень 2010 року, вона здійснювати
платежі на погашення відсотків за
кредитом у новому (збільшеному)
розмірі.

З огляду на викладене інші доводи
апеляційної скарги на законність
ухваленого рішення не впливають і до не
беруться колегією суддів до уваги.

Враховуючи наведене колегія суддів
вважає оскаржуване рішення законним і
обгрунтованим і підстави для його
зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 24 жовтня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: