Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №286/1290/14-ц
Головуючий у 1-й інст. Гришковець
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І.,
Павицької Т.М.

при секретарі Гуковій О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення авансу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Овруцького районного суду
Житомирської області від 02 червня 2014
року,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення авансу. Посилався на те,
що 12.07.2010 року він домовився з
відповідачем про купівлю в останнього
будинку в АДРЕСА_1 та для підтвердження
угоди на майбутнє передав йому грошові
кошти у розмірі 1 000 доларів США, про що
було складено розписку. Оскільки угода
не відбулася позивач, просив стягнути
з відповідача на свою користь 9 900 грн.
авансу в рахунок купівлі-продажу
будинку та судові витрати.

Рішенням Овруцького районного суду
Житомирської області від 02 червня 2014
року позов задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аванс в
розмірі 11

900 грн. та 243,60 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позову за пропуском строку
позовної давності. Зазначає, що суд не
врахував його пояснень про те, що
грошові кошти позивачем давалися йому
як в гривнях так і в доларах США. Вказує,
що у вересні 2010 року угода
купівлі-продажу не відбулася саме з
вини позивача, тому саме з цього часу
виникло право вимагати у нього
сплачені кошти. Зазначає, що стягуючи 11
900грн., суд вийшов за межі заявлених
позовних вимог позивача.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи
згідно договору від 12.07.2010, оформленого
у вигляді розписки, ОСОБА_2 отримав
завдаток від ОСОБА_1 в розмірі 1000
доларів США для оформлення та продажу
будинку в АДРЕСА_1 /а.с.22/.

Судом встановлено, що зазначений
будинок належав ОСОБА_2 Позивач мав
намір придбати будинок, у зв»язку з чим
передав зазначену суму відповідачу в
рахунок належних платежів.

Однак, як визнали сторони, в середині
вересня 2010 року позивач відмовився від
придбання будинку, а тому договору
купівлі-продажу будинку між сторонами
укладено не було.

Вважаючи передані кошти завдатком,
відповідач відмовився їх повернути
позивачу, що ним /відповідачем/
визнається та підтверджується
розпискою, яка знаходиться у позивача.

Встановивши такі обставини, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що передані ОСОБА_1 кошти мали
юридичну природу авансу, а не завдатку.

Так, згідно зі ст. 570 ЦК України
завдатком є грошова сума або рухоме
майно, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Правила ст. 571 ЦК України про залишення
завдатку особі, яка його одержала, або
стягнення з неї подвійної суми
завдатку застосовується в таких
випадках, коли між сторонами укладено
договір, проте він не виконується з
вини якоїсь із сторін.

У разі коли сторони лише домовилися
укласти договір, але відповідно його не
оформили, сплачені в рахунок виконання
договору платежі визнаються авансом і
мають бути повернуті в тому розмірі, в
якому вони надавалися. Внесення
завдатку як способу виконання
зобов'язання може мати місце лише у
випадку, якщо таке зобов'язання
випливає із договору, укладеного
сторонами.

Таким чином, внесення завдатку як
способу виконання зобов'язання може
мати місце лише в разі наявності
зобов'язання, яке повинно було виникати
на підставі договору купівлі-продажу
будинку.

Оскільки договір купівлі-продажу
будинку між сторонами у справі
укладений не був, передана ОСОБА_1
ОСОБА_2 грошова сума в 1000 доларів США є
авансом, який підлягає поверненню
позивачу.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
13 лютого 2013 року № 6-176цс12, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Оскільки в розписці чітко зазначено, що
передано 1000доларів США, то доводи
відповідача, наведені в апеляційній
скарзі про те, що передавались долари і
гривні, є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що позивач вважав, що дізнався про
порушення своїх прав з моменту, коли
йому стало відомо про продаж
відповідачем будинку іншій особі і з
цього часу він пов"язує початок
перебігу строку позовної давності.

Так, пояснення ОСОБА_1 у судовому
засіданні про те, що ОСОБА_2,
посилаючись на відсутність грошей,
обіцяв повернути отримане за розпискою
після продажу будинку, узгоджуються з
його діями. Дізнавшись у листопаді 2013
року про те, що ОСОБА_2 продав у 2013 році
будинок, що не заперечується останнім,
та отримавши відмову щодо повернення
грошей, ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом про повернення спірних коштів,
вважаючи їх позикою. Оскільки рішенням
суду від 21 лютого 2014 року в задоволенні
його позову з цих підстав було
відмовлено, він у березні 2014 звернувся
до суду з даним позовом.

А тому, оскільки позивач фактично
дізнався про відмову відповідача в
раніше обіцяному, а відтак - про
порушення своїх прав, у листопаді 2013
року, то і з цього часу обчислюються
строки позовної давності.

Водночас є обґрунтованими доводи,
наведені в апеляційній скарзі про те,
що стягуючи з відповідача 11 900грн. суд
вийшов за межі заявлених позовних
вимог.

Так, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог.

Із позовної зави вбачається, що ОСОБА_1
просив стягнути з ОСОБА_2 саме 9 900грн.

Відповідно до ч.2 ст.31 ЦПК України
позивач має право протягом усього часу
розгляду справи збільшити або зменшити
розмір позовних вимог.

Натомість заяви позивача про
збільшення позовних вимог матеріали
справи не містять.

А тому колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції безпідставно
стягнуто з відповідача суму 11 900грн.
згідно довідки про комерційний курс
долара США по відношенню до
української гривні від 02.06.2014 року № 368
/а.с.23/, оскільки позивач не просив
повернути суму доларів, еквівалентну
сумі гривнів.

З огляду на наведене рішення суду
першої інстанції в цій частині
підлягає зміні, а сума стягнутого
авансу - зменшенню з 11 900грн до 9 900грн.

В решті рішення суду залишається без
змін.

Керуючись ст.ст.
209,218,303,307,309,313,314,316,317,319,324,325 ЦПК України
колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Овруцького районного
суду Житомирської області від 02 червня
2014 року змінити, зменшити суму
стягнутого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
авансу з 11 900грн. до 9 900грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили
з моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий Судді