У х в а л а

іменем україни

10 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Мазур Л.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до управління
Державної автомобільної інспекції
головного управління Міністерства
внутрішніх справ України у Львівській
області про відшкодування моральної
шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 26 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 15 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що протягом 2009-2010 років працівники
управління Державної автомобільної
інспекції головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Львівській області (далі - УДАІ ГУ МВС
України у Львівській області)
неодноразово затримували його та
притягали до адміністративної
відповідальності за порушення правил
дорожнього руху. Посилаючись на те, що
постанови про притягнення його до
адміністративної відповідальності
були визнані судом неправомірними та
на те, що внаслідок указаних незаконних
дій йому завдано незручностей у побуті,
позивач просив стягнути з відповідача
моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 26 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 15 квітня 2014 року, у задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й ухвалити
нове рішення.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд виходив із
того, що збирання позивачем доказів
неправомірності дій відповідача,
необхідність звернення до суду за
захистом свого порушеного права та
витрачання часу на участь в судових
засіданнях не може розцінюватися як
завдання йому моральної шкоди у
розумінні ч. 1 ст. 1176 ЦК України.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що 15 травня 2009 року,
16 червня 2010 року та 09 травня 2010 року
ОСОБА_3 притягувався до
адміністративної відповідальності за
ст. 122 КУпАП, про що працівники УДАІ ГУ
МВС України у Львівській області
склали відповідні постанови. Проте
постановами Галицького районного суду
м. Львова від 24 вересня 2009 року та від 23
грудня 2010 року зазначені постанови про
притягнення позивача до
адміністративної відповідальності
були скасовані.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що внаслідок незаконного
притягнення його до адміністративної
відповідальності він змушений був
витрачати час на пошук доказів своєї
невинуватості, звернення із
відповідними позовами до суду та на
участь у судових засіданнях, що завдало
йому моральних страждань.

Відповідно до ст. 56 Конституції України
кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК
України належним чином не встановили
підстав позову та помилково виходили
із того, що позивач просить стягнути з
відповідача моральну шкоду на підставі
Закону України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, попереднього
слідства, прокуратури, суду» та ст. 1176
ЦК України.

Так, позивач, пред'являючи позов,
посилався на норми ч. 3 ст. 25 Закону
України «Про міліцію» та ст. 1172 ЦК
України, якою, зокрема, встановлено, що
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Застосувавши норми матеріального
права, які не відносяться до спірних
правовідносин, не перевіривши
правомірності позовних вимог з
урахуванням заявлених позивачем норм
матеріального права, не давши при цьому
оцінку усім поданим позивачем доказам
завдання йому моральної шкоди та не
встановивши наявності або відсутності
моральних страждань, завданих
працівниками відповідача, і їх глибини,
суди дійшли передчасного висновку про
відмову у задоволенні позову.

Суди також не звернули уваги не те, що
позивач звернувся до суду із позовом не
до держави України, а саме до
управління Державної автомобільної
інспекції головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Львівській області, працівники якого
порушили його права, що
підтверджується постановами суду,
якими скасовані постанови про
притягнення позивача до
адміністративної відповідальності.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 26 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 15 квітня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

Л.М. Мазур

О.В. Умнова