У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 червня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів:
Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Парінової І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
договором позики, за касаційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на
заочне рішення Жовтневого районного
суду м. Харкова від 30 жовтня 2013 року,
ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 28 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, просив
стягнути із ОСОБА_4 на свою користь
заборгованість за договором позики у
розмірі 16 376 грн 33 коп.

Позовні вимоги мотивував тим, що 3
березня 2011 року між сторонами було
укладено договір позики, що
підтверджується розпискою, за умовами
якого він передав, а ОСОБА_4 отримав
позику у розмірі 56 000 грн і зобов'язався
повернути ці кошти до 1 травня 2011 року.

Після звернення у серпні 2012 року до
суду із позовом про стягнення
заборгованості за вказаним договором,
10 вересня 2012 року ОСОБА_4 надав йому
листа, у якому визнав борг, просив не
вживати заходи примусового його
стягнення, зобов'язався повернути
кошти до 30 вересня 2012 року, а у випадку
несвоєчасного повернення коштів -
додатково сплатити штраф у розмірі 10 000
грн.

Заочним рішенням Московського
районного суду м. Харкова від 3 вересня
2012 року, яке набрало законної сили, із
ОСОБА_4 було стягнуто борг у розмірі 56 000
грн, три проценти річних - 1288 грн та
інфляційні втрати - 6 165 грн.

Оскільки вказане рішення суду про
стягнення боргу ОСОБА_4 не виконано, то
з нього необхідно додатково стягнути
штраф у розмірі 10 000 грн, проценти за
користування грошовими коштами - 4 282
грн 08 коп., інфляційні втрати - 336 грн та
три проценти річних - 1 758 грн 25 коп.

Заочним рішенням Жовтневого районного
суду м. Харкова від 30 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 28 січня 2014 року, в позові
відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5 просить скасувати судові
рішення у справі, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 3 березня 2011 року
ОСОБА_3 надав у борг ОСОБА_4 56 000 грн до 1
травня 2011 року, що підтверджується
розпискою.

Заочним рішенням Московського
районного суду м. Харкова від 3 вересня
2012 року, яке набрало законної сили, із
ОСОБА_4 було стягнуто на користь ОСОБА_3
суму боргу у розмірі 56 000 грн, три
проценти річних - 1288 грн та інфляційні
втрати - 6 165 грн.

Листом від 10 вересня 2012 року ОСОБА_4
повідомив ОСОБА_3 про визнання боргу за
договором позики, просив не вживати
заходи примусового стягнення
заборгованості та зобов'язався
повернути суму боргу до 30 вересня 2012
року. У разі неповернення боргу у
визначений строк зобов'язався
додатково сплатити штраф у розмірі 10 000
грн.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що позивачем
не надано належних та допустимих
доказів про те, що ОСОБА_4 не виконав
заочне рішення Московського районного
суду м. Харкова від 3 вересня 2012 року.
Вимога позивача про стягнення штрафу у
розмірі 10 000 грн також не підлягає
задоволенню з тих підстав, що такий вид
відповідальності не був передбачений в
укладеному між сторонами договорі
позики.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість заочного рішення суду
першої інстанції, апеляційний суд
погодився із його висновками про
відсутність правових підстав для
стягнення штрафу. Апеляційний суд
також дійшов висновку, що хоча інші
вимоги позивача судом першої інстанції
фактично розглянуто не було, позивач не
позбавлений можливості повторно
звернутись до суду з такими вимогами.

Із висновками апеляційного суду
повністю погодитись не можна з огляду
на таке.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відмовляючи в позові у частині
стягнення штрафу, суди дійшли
обґрунтованого висновку про те, що
сторони не визначили такий правовий
наслідок порушення основного
зобов'язання у договорі, як штраф.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Підстави для припинення зобов'язання
визначено у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК
України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 18
грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі», у мотивувальній
частині рішення має міститися
обґрунтування щодо кожного доводу
сторін по суті позову, що є складовою
вимогою частини першої статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

Як убачається із позовної заяви ОСОБА_3,
крім вимог про стягнення штрафу, він
також просив суд стягнути з
відповідача проценти за користування
грошовими коштами, три проценти річних
від простроченої суми та інфляційні
втрати.

Проте рішення суду першої інстанції не
містить обґрунтування, із яких підстав
суд першої інстанції відмовив у
задоволенні вказаних позовних вимог.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд у порушення
ст. ст. 303, 315 ЦПК України виходив із того,
що позивач не позбавлений можливості
повторно звернутись до суду з вимогами,
які не розглянув суд першої інстанції.

Такі висновки апеляційного суду не
відповідають вимогам процесуального
закону.

Відповідно до ст. 304 ЦПК України суд
апеляційної інстанції при розгляді
справи керується правилами розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками й доповненнями,
встановленими главою І «Апеляційне
провадження» розділу V ЦПК України.

За наявності підстав, передбачених ст.
309 ЦПК України, апеляційний суд має
право скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення або
змінити його.

Апеляційний суд ухилився від обов'язку
перевірити законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З огляду на викладене, оскільки вказані
порушення норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, ухвалу
апеляційного суду у частині залишення
без змін рішення суду першої інстанції
про відмову в позові про стягнення
процентів, інфляційних втрат та трьох
процентів річних необхідно скасувати
та направити справу у цій частині на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 28 січня 2014 року у частині
залишення без змін заочного рішення
Жовтневого районного суду м. Харкова
від 30 жовтня 2013 року про відмову в
позові про стягнення процентів за
користування грошовими коштами, трьох
процентів річних та інфляційних втрат
скасувати, справу у цій частині
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В іншій частині заочне рішення
Жовтневого районного суду м. Харкова
від 30 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 28 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С.
Олійник

Судді:

В.І. Амелін

В.П. Гончар

І.К. Парінова

В.О. Савченко