провадження № 2/756/1321/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2014 року Оболонський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді
Маринченко М.М.,

при секретарі
Князік І.Д.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду у м.
Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
Кооперативно-дачного товариства
«Чорнобилець», треті особи - Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у м. Києві, Київська міська
рада, Київська міська державна
адміністрація, про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно,

встановив:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4
звернулись до суду з позовом до КДТ
«Чорнобилець» про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно.

Позовні вимоги (з урахуванням заяви про
уточнення) обґрунтовуються тим, що 12
червня 2010 року між ОСОБА_5, ОСОБА_2,
ОСОБА_6 (інвестори) та КДТ «Чорнобилець»
(замовник), на підставі рішення
правління кооперативу від 08 травня 2010
року укладено інвестиційний договір,
за умовами якого замовник надає
земельну ділянку площею 0,017 га для
будівництва
адміністративно-торгівельно-житлового
комплексу за адресою: АДРЕСА_1 та
організації інфраструктури на
фасадному в'їзді в урочищі Наталка,
фінансування і будівництво якого
здійснюється інвесторами. Інвестори
зобов'язались після закінчення
будівництва та проведення всіх
розрахунків передати замовнику
приміщення під розміщення контори та
здійснити фінансування робіт з
організації інфраструктури на
фасадному в'їзді в урочищі Наталка.
Згідно положень інвестиційного
договору інвестори отримують
відповідно нежитлове приміщення
площею 70 кв.м на цокольному поверсі,
житлове приміщення площею 125 кв.м на
другому поверсі, житлове приміщення
площею 117 кв.м на третьому поверсі, а
замовник отримує нежитлове приміщення
площею 43 кв.м на цокольному поверсі.
Додатковими угодами до інвестиційного
договору від 08 липня 2011 року та від 07
вересня 2013 року інвестора ОСОБА_5 було
замінено на ОСОБА_1, інвестора ОСОБА_6 -
на ОСОБА_3

На виконання інвестиційного договору
протягом 2010-2011 років здійснювалось
будівництво
адміністративно-торгівельно-житлового
комплексу за адресою: АДРЕСА_1 в урочищі
Наталка КДТ «Чорнобилець». Інвестори
виконали свої зобов'язання за вказаним
договором, передавши по акту
приймання-передачі робіт по здійсненню
інвестицій в інфраструктуру
кооперативу інвестиції на суму 462520 грн.

Оскільки будівництво комплексу, яке
здійснювалось інвесторами без
оформлення відповідної документації,
господарським способом, є завершеним,
відповідає існуючим вимогам
нормативних документів в галузі
будівництва, не порушує
санітарно-гігієнічні та протипожежні
вимоги, і є самочинним будівництвом,
позивачі, з посиланням на положення ст.
376 ЦК України, просять визнати право
власності на побудоване майно в
наступному порядку: за ОСОБА_1 - на
житлове приміщення магазину загальною
площею 66,2 кв.м, розташованого на
першому поверсі будівлі, за ОСОБА_2 -
право власності на жиле приміщення,
загальною площею 120 кв.м, розташованого
на третьому поверсі самочинно
збудованої будівлі та за ОСОБА_3 - на
жиле приміщення загальною площею 115,1
кв.м, розташованого на другому поверсі
будівлі.

В судовому засіданні позивачі
підтримали позовні вимоги у повному
обсязі.

Представник відповідача - КДТ
«Чорнобилець» позов визнав у повному
обсязі, просив задовольнити позов.

Представники третіх осіб в судове
засідання не з'явилися, про дату, час та
місце розгляду справи треті особи
повідомлені належним чином, причини
неявки не повідомили, пояснень по суті
справи суду не надали.

Заслухавши пояснення позивачів,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що позов
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 12 червня 2010 року
між КДТ «Чорнобилець» (замовник) та
ОСОБА_5 (Інвестор 1), ОСОБА_2 (Інвестор 2),
ОСОБА_6 (Інвестор 3) укладено
інвестиційний договір, відповідно до
умов якого замовник та інвестори
домовились про спільну участь в
реалізації проекту з будівництва
адміністративно-торгово-житлового
комплексу за адресою: АДРЕСА_1 та
організації інфраструктури на
фасадному в'їзді в урочищі Наталка.
Спільна участь в реалізації проекту
передбачає надання замовником
земельної ділянки загальною площею
0,017га для реалізації проекту,
здійснення інвесторами фінансування
будівництва та проекту.

Пунктом 6 інвестиційного договору
передбачено, що розподіл площ об'єкту
здійснюється в наступному порядку:
інвестор 1 отримує нежитлове
приміщення загальною площею 70 кв.м на
цокольному поверсі об'єкту; інвестор 2
отримує житлове приміщення загальною
площею 125 кв.м на другому поверсі
об'єкту; інвестор 3 отримує житлове
приміщення загальною площею 117 кв.м на
першому поверсі об'єкту; замовник
отримує нежитлове приміщення
загальною площею 43 кв.м на цокольному
поверсі об'єкту.

Додатковими угодами від 08 липня 2011 року
та від 07 вересня 2013 року до
інвестиційного договору сторони
погодили заміну інвестора 1 ОСОБА_5 на
нового інвестора ОСОБА_1 та інвестора 3
ОСОБА_6 на нового інвестора ОСОБА_3

Відповідно акта здачі-прийняття робіт
від 16 грудня 2011 року КДТ «Чорнобилець»
прийняло, а виконавці (ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_2) провели роботи, зокрема
будівництво та облаштування
приміщення на першому поверсі окремої
споруди, площею 43 кв.м, для потреб КДТ
під приміщення контори та приміщення
охорони; виготовлення та встановлення
шлагбаума; будівництво складського
приміщення; виконання
дорожньо-будівельних робіт.

Рішенням правління КДТ «Чорнобилець»,
оформленим протоколом №2 від 21 травня
2013 року, інвестиції на загальну суму
462520 грн. згідно акта здачі-приймання
робіт від 16 грудня 2011 року підтверджено
членами правління кооперативу.

Згідно технічного паспорту на
громадський будинок АДРЕСА_2 вказаний
об'єкт самочинно збудований,
складається з трьох поверхів,
загальною площею 153, 6 кв.м (1 поверх), 115,1
кв.м (2 поверх) та 120 кв.м (3 поверх).

Згідно висновку експертного
будівельно-технічного дослідження від
09 квітня 2013 року №983/13-43
об'ємно-планувальні та конструктивні
рішення будівлі за адресою: АДРЕСА_1, а
також технічний стан її несучих
конструкцій, в стані на час проведення
обстеження, відповідає вимогам
нормативних документів в галузі
будівництва та по завершенню всіх
будівельних робіт може безпечно
експлуатуватися в межах свого
функціонального призначення за умови
дотримання відповідних технічних
правил щодо порядку її експлуатації та
технічного обслуговування.

З пояснень позивачів, представника
відповідача, матеріалів справи,
зокрема акта перевірки дотримання
вимог законодавства в сфері
містобудівної діяльності, державних
будівельних норм, стандартів і правил
від 09 липня 2012 року, складеного
Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві, також вбачається, що вказана
будівля є самочинним будівництвом, яка
експлуатується без прийняття в
експлуатацію у встановленому
законодавством порядку.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи, чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього. Право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Згідно положень ст.ст. 90, 95 Земельного
кодексу України (ЗК України) власники
та користувачі земельних ділянок мають
право споруджувати жилі будинки,
виробничі та інші будівлі і споруди.
Також, положення ст.102-1 ЗК України
передбачають, що право користування
чужою земельною ділянкою для забудови
(суперфіцій) виникає на підставі
договору між власником земельної
ділянки та особою, яка виявила бажання
користуватися цією земельною ділянкою
для таких потреб, відповідно до
Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.п. 15, 18 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року N 6 «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» (далі -
Постанова Пленуму №6) не повинен
враховуватись час передачі земельної
ділянки у власність або надання її у
користування, або укладення договору
суперфіцію, у тому числі в період
розгляду справи, оскільки такі дії
свідчать про визнання за позивачем
права на забудову з боку власника
(користувача) земельної ділянки. Суд
може визнати право власності на
самочинно збудоване майно також за
особою, яка його збудувала, якщо після
закінчення будівництва земельну
ділянку цій особі було передано у
власність або надано у користування,
або з власником земельної ділянки, на
якій розміщено майно, укладено договір
суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК)
відповідно до її цільового
призначення.

Статтею 26 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
встановлено, що забудова територій
здійснюється шляхом розміщення
об'єктів будівництва. Право на забудову
земельної ділянки реалізується її
власником або користувачем за умови
використання земельної ділянки
відповідно до вимог містобудівної
документації.

Проектування та будівництво об'єктів
здійснюється власниками або
користувачами земельних ділянок у
такому порядку: 1) отримання замовником
або проектувальником вихідних даних; 2)
розроблення проектної документації та
проведення у випадках, передбачених
статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)
затвердження проектної документації; 4)
виконання підготовчих та будівельних
робіт; 5) прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів; 6)
реєстрація права власності на об'єкт
містобудування.

Згідно ст. 27 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
забудова присадибних, дачних і садових
земельних ділянок може здійснюватися
на підставі будівельного паспорта
забудови земельної ділянки (далі -
будівельний паспорт).

Відповідно до ст.39 вказаного Закону
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів здійснюється
шляхом реєстрації органом державного
архітектурно-будівельного контролю на
безоплатній основі поданої замовником
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації. Експлуатація закінчених
будівництвом об'єктів, не прийнятих
(якщо таке прийняття передбачено
законодавством) в експлуатацію,
забороняється.

Пунктом 9 Постанови Пленуму №6
роз'яснено, що спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями державного будівельного
архітектурного контролю у межах їх
повноважень, а також судом відповідно
до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті 15
ЦК, частина перша статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду
з позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право. Якщо позивач
не звертався до компетентного
державного органу із заявою про
прийняття об'єкта до експлуатації, суд
вирішує спір по суті з урахуванням
наведених обставин та вимог закону.

Згідно п.15 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» до
завершення будівництва (створення)
майна, а якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, то до моменту
прийняття його до експлуатації, або
якщо право власності на таке нерухоме
майно відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, то до моменту
державної реєстрації право власності
на новостворене майно та об'єкт
незавершеного будівництва не виникає
(стаття 331 ЦК).

У зв'язку із цим до виникнення права
власності на таке майно право
власності існує лише на матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва (створення)
майна. Отже, законом не передбачено
можливість визнання права власності на
новостворене майно та об'єкт
незавершеного будівництва в судовому
порядку, якщо право власності на таке
майно не було зареєстроване раніше в
установленому законодавством порядку.

Зі змісту ст.ст. 375, 376 ЦК України
вбачається, що може бути визнано право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно на земельній ділянці, що
не надавалася у власність чи
користування особі, яка збудувала його,
якщо їй у встановленому законом
порядку було передано земельну ділянку
у власність або надано у користування
під уже збудоване нерухоме майно
відповідно до її цільового
призначення, та за умови, що
будівництво велося з додержанням
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил згідно із законодавством,
містобудівною та проектною
документацією, а також у разі, якщо ці
обставини були предметом розгляду
компетентного державного органу.

Як вбачається з Державного акта на
право постійного користування землею
І-КВ № 005403 від 21 липня 1997 року земельна
ділянка, на якій здійснено самочинне
будівництво
торгівельно-адміністративно-житлового
комплексу, надана у постійне
користування КДТ «Чорнобилець» для
дачного будівництва.

Доказів отримання позивачами дозволу
на спірне будівництво на вказаній
земельній ділянці, яка не була їм
відведена для будівництва, у порядку,
встановленому законом, зокрема
отримання ділянки у власність,
користування чи укладення договору
суперфіцію, в тому числі і після
початку будівництва, суду не надано.

Інвестиційний договір, на який, як на
підставу будівництва посилаються
позивачі, не може бути належною
підставою для здійснення будівництва,
оскільки не відповідає вимогам
законодавства для інвестування
будівництва таких об'єктів, зокрема
положенням ст.4 Закону України «Про
інвестиційну діяльність», яка
передбачає, що інвестування та
фінансування будівництва об'єктів
житлового будівництва з використанням
недержавних коштів, залучених від
фізичних та юридичних осіб, у тому
числі в управління, може здійснюватися
виключно через фонди фінансування
будівництва, фонди операцій з
нерухомістю, інститути спільного
інвестування, а також шляхом емісії
цільових облігацій підприємств,
виконання зобов'язань за якими
здійснюється шляхом передачі об'єкта
(частини об'єкта) житлового
будівництва. Інші способи фінансування
будівництва таких об'єктів
визначаються виключно законами.

Крім того, оскільки позивачами не
надано доказів звернення до Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю з заявою про введення об'єкта
в експлуатацію в порядку, визначеному
нормами чинного законодавства,
відсутні підстави для висновку про
порушення прав позивачів на спірну
будівлю.

Згідно ст.174 ЦПК України у разі визнання
відповідачем позову суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позову. Якщо
визнання відповідачем позову
суперечить закону або порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, суд
постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи те, що визнання права
власності на самочинне будівництво за
позивачами не відповідає вимогам
чинного законодавства і може
порушувати права власника земельної
ділянки, яка перебуває у користуванні
кооперативу, визнання позову
представником КДТ «Чорнобилець» не
може бути підставою для задоволення
позову.

За таких обставин, враховуючи
відсутність доказів надання позивачам
земельної ділянки для будівництва
спірного об'єкту у встановленому
законом порядку, не дотримання
позивачами встановленого нормами
чинного законодавства порядку
введення побудованого об'єкту в
експлуатацію та у зв'язку з відсутністю
доказів оспорювання чи невизнання
права власності позивачів на спірні
приміщення будівлі самочинного
будівництва, суд приходить до висновку
про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог про
визнання права власності на приміщення
самочинно побудованого позивачами
об'єкту нерухомості.

Керуючись ст.ст. 15, 331, 375, 376, 413 ЦК
України, ст.ст. 90, 95, 102-1 ЗК України,
ст.ст.7, 26, 27, 39 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», ст. ст. 10, 60, 174, 212-215 ЦПК
України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Кооперативно-дачного
товариства «Чорнобилець», треті особи -
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві, Київська міська рада, Київська
міська державна адміністрація, про
визнання за ОСОБА_1 права власності на
нежитлове приміщення магазину
загальною площею 66,2 кв.м, яке
розташоване на першому поверсі
самочинно збудованої будівлі
адміністративно-торгівельно-житлового
комплексу за адресою: АДРЕСА_1; визнання
за ОСОБА_2 права власності на жиле
приміщення загальною площею 120 кв.м, яке
розташоване на третьому поверсі
самочинно збудованої будівлі
адміністративно-торгівельно-житлового
комплексу за адресою: АДРЕСА_1; визнання
за ОСОБА_3 права власності на жиле
приміщення загальною площею 115,1 кв.м,
яке розташоване на другому поверсі
самочинно збудованої будівлі
адміністративно-торгівельно-житлового
комплексу за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано до Апеляційного суду м.
Києва через Оболонський районний суд м.
Києва протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
М.М. Маринченко