АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8126/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

представника відповідача

ДВС України
ІванюкД.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_3 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 26 березня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до Державної виконавчої служби
України, Державної казначейської
служби України про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ДВС України, ДКС
України, в якому просила стягнути з
держави за рахунок коштів Державного
бюджету України 1542 грн. 70 коп.
матеріальної шкоди та 2000 грн. моральної
шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог
вказувала, що на підставі рішення
Суворовського районного суду міста
Одеси у справі № 2-2030/09 стягнуто на її
користь з державного бюджету України
1516 грн., проте вказане рішення суду
впродовж тривалого часу взагалі
залишено без виконання, а тому вважає,
що у відповідності з вимогами ст. 625 ЦК
України з держави підлягають стягненню
інфляційні втрати та 3% річних від
простроченої суми. Крім цього, вважає,
що невиконанням рішення суду їй
спричинено моральну шкоду, яку просила
стягнути на підставі ст.ст. 23, 1174 ЦК
України.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 26.03.2014 в задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове про задоволення позову. Вважає, що
суд дійшов помилкового висновку про
відсутність підстав для відшкодування
майнової та моральної шкоди, оскільки
рішення суду від 08.09.2009 про стягнення
моральної шкоди досі не виконано, а
тому є всі підстави для стягнення
коштів за ст. 625 ЦК України та
відшкодування моральної шкоду у
відповідності з вимогами ст.ст. 23, 1174 ЦК
України.

Представник відповідача ДВС України в
судовому засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечував за її
безпідставністю і необґрунтованістю
та просив рішення суду залишити без
змін, оскільки воно ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального закону.

Інші особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином. З огляду на викладене,
колегія суддів визнала за можливе
розглянути справу за відсутності осіб,
які не з'явились, оскільки їх неявка не
є перешкодою для апеляційному розгляду
справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з відсутності
підстав для застосування ст. 625 ЦК
України, а також з того, що рішенням
Європейського суду з прав людини з
держави Україна на користь позивача
стягнуто 2000 Євро у відшкодування
матеріальної та моральної шкоди у
зв'язку з невиконанням рішення суду,
тобто порушене право позивача захищене
судом.

Вказані висновки суду є законними і
обґрунтованими, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що рішенням Суворовського
районного суд міста Одеси від 12.05.2009
року у справі № 2-2030/09 стягнуто з
Державного бюджету України в особі
Державного казначейства України на
користь ОСОБА_3 за рахунок коштів
Державного бюджету України моральну
шкоду у розмірі 1500,00 грн., судові
витрати у розмірі 8,50 грн. та витрати на
ІТЗ у розмірі 7,50 грн.

На час звернення позивача до суду з
даним позовом, рішення Суворовського
районного суд міста Одеси від 12.05.2009 не
виконано у зв'язку з відсутністю
відповідних видатків в державному
бюджеті України, що не заперечується
сторонами.

У зв'язку з невиконанням рішення
позивач просить стягнути з держави
інфляційні втрати та три відсотки
річних, а також моральну шкоду.

У відповідності з вимогами ст. 11 ЦК
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Цивільні права можуть та обов'язки
можуть виникати безпосередньо з актів
цивільного законодавства. У випадках,
встановлених актами цивільного
законодавства, цивільні права та
обов'язки можуть виникати з рішення
суду.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Судом першої інстанції правомірно
зазначено, що зазначена норма
передбачає відповідальність за
порушення грошового зобов'язання
боржника, який перебуває у договірних
правовідносинах з кредиторами. Проте,
позивач, в даному випадку, не перебуває
з відповідачем у договірних
правовідносинах, а обов'язок щодо
відшкодування моральної шкоди у
відповідача виник на підставі судового
рішення. Положення ст. 625 ЦК регулюють
зобов'язальні правовідносини, тобто
поширюються на порушення грошового
зобов'язання, яке існувало між
сторонами до ухвалення рішення суду.

Також є обґрунтованим висновок суду
про те, що ч. 3 ст. 11 ЦК України, у
відповідності до якої цивільні права
та обов'язки у випадках, встановлених
актами цивільного законодавства,
можуть виникати з рішення суду, не дає
підстав для застосування положень ст.
625 ЦК України у разі наявності між
сторонами деліктних, а не договірних
зобов'язань, а відтак до деліктних
зобов'язань неможливо застосувати
відповідальність, яка встановлена за
порушення грошових зобов'язань.

Із рішення суду зобов'язальні
правовідносини не виникають, так як
вони виникають з актів цивільного
законодавства, про що й зазначено в
статті 11 ЦК України, адже рішення суду
лише підтверджує наявність чи
відсутність правовідносин і вносить в
них ясність та визначеність.

Крім цього, суд першої інстанції
правомірно відмовив й в задоволенні
вимоги про відшкодування моральної
шкоди, оскільки Європейським судом з
прав людини у справі «Хайнацький та
інші проти України» у якості
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди стягнено на користь
позивачки 2000 євро, які були їй
перераховані державою Україна, за
невиконання рішення суду, а отже
порушене право позивача захищене судом
з відшкодуванням майнових та моральних
втрат.

З огляду на викладене, доводи
апеляційної скарги про порушення судом
норм матеріального і процесуального
права не знайшли свого підтвердження
під час апеляційного розгляду справи.
При цьому, наведені в апеляційній
скарзі доводи були предметом
дослідження судом першої інстанції,
висновків суду не спростовують та на
законність і обґрунтованість рішення
не впливають.

Отже, суд першої інстанції повно та
всебічно розглянув справу, надав всім
доводам сторін належну правову оцінку,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 26 березня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді