Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №289/934/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Жигановської О.С.

суддів: Коломієць
О.С., Якухно О.М.

при секретарі судового

засідання
Крижанівській М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Радомишльського районного
суду Житомирської області від 25.09.2013
року

в с т а н о в
и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом, в якому просив
визнати недійсним договір
купівлі-продажу частини житлового
будинку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що
відповідачка ОСОБА_3 не повідомила його
про передачу своїх повноважень ОСОБА_4
та продала без його згоди за
неприйнятною для нього ціною
вказану нерухомість. Враховуючи
наведене, просив задовольнити позов, а
також повернути сторони у попередній
стан і стягнути з відповідачів 50 000
грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Радомишльського
районного суду Житомирської області
від 25.09.2013 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове - про задоволення його
позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 13.06.2008 року
ОСОБА_2 видав ОСОБА_3 довіреність на
представництво його інтересів по всіх
питаннях, що стосуються продажу
АДРЕСА_1, з правом передовіри (а.с.18).

19.06.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у
письмовій формі був укладений договір,
відповідно до якого сторони домовились
про продаж квартири, яка належала
покійній матері позивача. Згідно
даного договору ОСОБА_2 зобов'язався
продати ОСОБА_3 квартиру за 18000 доларів
США, в рахунок чого отримав від ОСОБА_3
11000 доларів США, а решту /7000 дол./ вона
повинна була сплатити після закінчення
оформлення спадщини і продажу (а.с.14-15).

18.06.2009 року був укладений і
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу 28/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1, належних ОСОБА_2 на
праві власності. Відповідно до змісту
даного договору ОСОБА_4, яка діяла від
імені ОСОБА_2, продала ОСОБА_3 вказану
нерухомість за 33967,92 грн. При цьому
повноваження представника продавця
/ОСОБА_4./ були обумовлені довіреністю
від 18.06.2009 року, виданою на її ім'я
ОСОБА_3 в порядку передоручення
повноважень за попередньою
довіреністю від 13.06.2008 року (а.с.16-17,18).

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 про визнання недійсним
оспорюваного договору купівлі-продажу,
суд 1-ї інстанції виходив з того, що
позивачем пропущено строк звернення до
суду за захистом порушеного права, а
відповідачами подано заяву про
застосування даного строку. Крім того,
ОСОБА_2 не доведено факту укладення
цієї угоди внаслідок помилки.

Проте, погодитись з такими
висновками суду неможливо, мотивуючи
наступним.

Оспорюючи договір купівлі-продажу,
ОСОБА_2 посилався на невідповідність
цієї угоди вимогам закону, а саме ст.203
ЦК України та вказував, що діючи
всупереч вимогам ч.3 ст.238, ч.2 ст.240 ЦК
України ОСОБА_3, будучи представником
за довіреністю, не повідомила його про
передоручення наданих їй повноважень,
уклала правочин у своїх інтересах,
перевищила свої повноваження та без
узгодження із власником майна суттєво
зменшила його вартість при продажу.

Оскільки позивач не оспорював
договір купівлі-продажу з підстав його
укладення внаслідок помилки, тому суд
1-ї інстанції не повинен був
досліджувати наявність чи відсутність
обставин, передбачених ст.229 ЦК України.

Разом з тим, судом 1-ї інстанції у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено
як за безпідставністю вимог, так і за
пропуском строку позовної давності.
Однак, такі висновки суду є
взаємовиключними, оскільки пропуск
строку позовної давності є самостійною
підставою для відмови у задоволенні
позову і може бути застосований лише до
обґрунтованого позову /ч.4 ст.267 ЦК/.

При цьому місцевий суд дійшов
висновку щодо пропуску позивачем
строку звернення до суду при неповному
з'ясуванні обставин справи.

Як вбачається зі змісту позовної
заяви ОСОБА_2 та матеріалів справи, про
сам факт укладення оспорюваного
договору купівлі-продажу йому стало
відомо у травні 2010 року, але не будучи
обізнаним із його конкретним змістом,
ОСОБА_2 не знав про передоручення
повноважень ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
та продаж частини будинку за суму, що не
відповідає досягнутим раніше
домовленостям. До серпня 2012 року між
сторонами тривали спори, що
розглядалися у судовому порядку, і
стосувалися виконання умов письмового
договору від 19.06.2008 року та його
оспорення (а.с.14-15,20-30). Наведені
обставини свідчать про поважність
причин пропуску ОСОБА_2 строків
звернення до суду із даним позовом.

Всупереч вимог ч.2 ст.240 ЦК
України, ОСОБА_3 не повідомила ОСОБА_2
про передачу наданих їй повноважень
ОСОБА_4, а тому ОСОБА_3 несе
відповідальність за дії ОСОБА_4 як за
свої власні.

Відповідно до ч.3 ст.238 ЦК України
представник не може вчиняти правочин
від імені особи, яку він представляє, у
своїх інтересах або в інтересах іншої
особи, представником якої він
одночасно є.

Проте, ОСОБА_3 будучи
представником продавця та
передоручивши свої повноваження
ОСОБА_4, уклала договір купівлі-продажу
на свою користь.

З огляду на наведене та
відповідно до ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК
України наявні підстави для визнання
недійсним даного правочину із
застосуванням наслідків його
недійсності, а тому рішення суду 1-ї
інстанції підлягає скасуванню із
ухваленням нового - про часткове
задоволення позову ОСОБА_2 При цьому
колегія суддів виходить із того, що в
матеріалах справи відсутні докази про
передачу відповідачкою ОСОБА_4 ОСОБА_2
грошових коштів отриманих нею від
ОСОБА_3 згідно п.2.1 договору
купівлі-продажу. Тому саме ОСОБА_4 слід
зобов'язати повернути ці кошти ОСОБА_3

Що стосується позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди, то в їх
задоволенні слід відмовити, оскільки
між сторонами існують договірні
правовідносини, а умовами договору
купівлі-продажу не передбачено
відшкодування такої шкоди.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307,
309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів -

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Радомишльського
районного суду Житомирської області
від 25.09.2013 року скасувати, ухваливши
нове рішення про часткове задоволення
позову ОСОБА_2

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу, укладений 18.06.2009 року
між ОСОБА_2, від імені якого діяла
ОСОБА_4, і ОСОБА_3, посвідчений
нотаріусом Радомишльського районного
нотаріального округу Житомирської
області ОСОБА_6, зареєстрований в
реєстрі №960.

Повернути сторони угоди в
попередній стан. Зобов'язати ОСОБА_3
повернути ОСОБА_2 належні йому 28/100
ідеальних частин житлового будинку
АДРЕСА_1

Зобов'язати ОСОБА_4 повернути
ОСОБА_3 одержані по недійсній угоді 33967
грн. 92 коп.

В позові ОСОБА_2 про відшкодування
моральної шкоди відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 566 грн. 92 коп. понесених судових
витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: