АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М. В.

суддів: Бреславського О.Г.,
Половінкіної Н.Ю.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Вердикт Фінанс» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за апеляційною
скаргою товариства з обмеженою
відповідальністю «Вердикт Фінанс» на
рішення Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 23 червня 2014
року,-

встановила:

В травні 2014 року ТОВ «Вердикт Фінанс»
звернувся до суду з вказаним вище
позовом посилаючись на те, що 06.11.2007
року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і
відповідачем ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № 2501/1107/87-428. Згідно
умов договору відповідачу було надано
кредит у розмірі 9700 доларів США на
строк з 06.11.2007 року по 06.11.2009 року під 15 %
річних, які він зобов'язався погасити.

Станом на 10.05.2014 року відповідач свої
зобов'язання належним чином не
виконував, у результаті чого виникла
заборгованість.

02.02.2012 року ПАТ «Сведбанк», яке
виступало правонаступником АКБ
«ТАС-Комерцбанк» відступило ТОВ
«Вердикт Фінанс» право вимоги
заборгованості за кредитним договором.

Позивач просив стягнути з відповідача
на користь ТОВ «Вердикт Фінанс»
заборгованість за договором кредиту в
розмірі 3740,15 доларів США, що згідно
офіційного курсу НБУ станом на 10.05.2014
року становить 42637,67 грн. та судові
витрати.

Рішенням Глибоцького районного суду
Чернівецької від 23 червня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено з
підстав пропуску строку позовної
давності для звернення до суду за
захистом порушеного права.

___________________________________________________________________

22ц-1252/ 2014 р.
Головуючий у 1 інстанції Цуркан В.В.

Категорія 27
Доповідач Савчук М.В.

В апеляційній скарзі ТОВ «Вердикт
Фінанс» просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, порушення норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

В запереченнях на апеляційну
скаргу представник відповідача
просить відхилити апеляційну скаргу, а
рішення суду першої інстанції
залишити без змін, оскільки вважає
рішення законним та обгрунтованим.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з
пропущення позивачем позовної
давності.

Такий висновок суду є по суті
правильним.

У справі встановлено, що 06.11.2007
року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і
відповідачем ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № 2501/1107/87-428. Згідно
умов договору відповідачу було надано
кредит у розмірі 9700 доларів США на
строк з 06.11.2007 року по 06.11.2009 року під 15
% річних, які він зобов'язався погасити.

Станом на 10.05.2014 року відповідач свої
зобов'язання належним чином не
виконував, у результаті чого виникла
заборгованість.

2 лютого 2012 року між ПАТ «
Сведбанк» (який є правонаступником
АКІБ «ТАС-Комерцбанк») та ТОВ «Вердикт
Фінанс» укладено договір факторингу №
11, яким останньому передано право
вимоги до боржника.

Як встановлено у справі сторони
встановили строк дії кредитного
договору - до моменту виконання
сторонами в повному обсязі взятих на
себе зобов'язань, кінцевий строк
повернення кредиту до 06.11.2009 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг
позовної давності починається заново
(чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу
позовної давності пов'язується не
стільки зі строком дії (припинення дії)
договору, як з певними моментами
(фактами), які свідчать про порушення
прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок
перебігу позовної давності співпадає з
моментом виникнення у зацікавленої
сторони права на позов, тобто
можливості реалізувати своє право в
примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається,
судом встановлено, що згідно з умовами
кредитного договору позичальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) у розмірі та в строки,
визначені графіком погашення кредиту
та щомісячно сплачувати проценти за
користування кредитом, а також
встановлено відповідальність за
порушення графіку повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору
(графіком погашення кредиту)
встановлені окремі самостійні
зобов'язання, які деталізують обов'язок
боржника повернути весь борг частинами
та встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником частинами
першого числа кожного місяця, а
процентів - кожного місяця з 1 по 10
число, наступного за місяцем, в рахунок
якого вносяться кошти, початок
позовної давності для стягнення цих
платежів необхідно обчислювати з
моменту (місяця, дня) невиконання
позичальником кожного із цих
зобов'язань.

Останній платіж згідно графіка
погашення кредиту відповідач мав
сплатити 6 листопада 2009 року, чого
зроблено не було.

Позов ТзОВ «Вердикт Фінанс»
пред'явлено 15 травня 2014 року, тобто
після спливу трьохрічного строку з
дати, встановленої для сплати кожного
чергового платежу, - після спливу
позовної давності.

Висновок суду першої інстанції
про початок перебігу позовної давності
з 06.11. 2009 року - з визначеної кредитним
договором дати закінчення терміну
користування кредитом, без урахування
строків сплати чергових обов'язкових
щомісячних платежів, є помилковим.

Суд, зокрема не звернув уваги, що у
випадку неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором, позовна давність за
вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Проте це не вплинуло на
правильність по суті вирішення спору,
оскільки позов пред'явлено після
спливу позовної давності за кожним
несплаченим щомісячним платежем.

За нормою ст. 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Встановивши сплив позовної давності
до вимоги про стягнення заборгованості
за кредитним договором, а відповідно і
до вимоги про стягнення процент ів за
користування кредитом, суд першої
інстанції відповідно до згаданих норм
матеріального права на підставі заяви
відповідачки обґрунтовано відмовив у
задоволенні позову.

У зв'язку з цим доводи апелянта про
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
норм матеріального права є
необґрунтованими.

Апелянт посилається на
неврахування судом першої інстанції
положення п. 3.2. п.3.3 кредитного договору
про його дію до повного погашення
кредиту та виконання всіх інших
зобов'язань за договором.

Проте така умова договору про його
дію до повного виконання позичальником
зобов'язання перед кредитодавцем не
може розглядатися як установлення
строку дії договору, оскільки це не
відповідає вимогам статті 252 ЦК
України, згідно з якою строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Оскаржуване рішення ґрунтується
на повно та всебічно досліджених
доказах, доводи апеляційної скарги їх
не спростовують та не містять
передбачених законом підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Вердикт
Фінанс» відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 23 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді :