АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6890/2014
Головуючий у 1 інстанції: Шум Л.М.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Музичко С.Г., Ратнікової В.М.

при секретарі - Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката
ОСОБА_2 на рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 03 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3, яка діє
в інтересах малолітньої ОСОБА_4, до
ОСОБА_1, ОСОБА_5, третя особа: Служба у
справах дітей Святошинської районної у
м. Києві державної адміністрації, про
визнання права користування жилим
приміщенням і вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

25 листопада 2013 року ОСОБА_1, яка діє в
інтересах малолітньої ОСОБА_4,
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1,
ОСОБА_5, у якому просила визнати за її
малолітньої донькою ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1 Свої вимоги обґрунтовувала
тим, що вона з кінця 1990 року перебувала
у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_1,
який в подальшому запропонував
проживати разом у його квартирі
АДРЕСА_1. У період їх фактичного
подружнього життя вона ІНФОРМАЦІЯ_2
народила сина ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_1
народилася донька ОСОБА_4. По
теперішній час вона та діти проживають
у спірній квартирі, проте лише син
ОСОБА_5 зареєстрований у вказаному
приміщенні, оскільки відповідач ОСОБА_1
категорично відмовляється реєструвати
свою дочку за місцем її фактичного
проживання. У грудні 2011 року їх шлюб був
розірваний, проте до теперішнього часу
вона та малолітня дочка проживають у
спірній квартирі, користуються
комунальними послугами, сплачують їх
вартість.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 03 квітня 2014 року позов
ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої
ОСОБА_4, задоволено частково, визнано за
малолітньою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право
користування житловим приміщенням, а
саме квартирою АДРЕСА_1, вирішено
питання про розподіл судових витрат.

14 квітня 2014 року представник ОСОБА_1 -
адвокат ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу
на вказане рішення, у якій, посилаючись
на порушення норм матеріального і
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив його скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову. В обґрунтування заявлених
вимог апелянт вказав, що ОСОБА_1 на
праві власності належить квартира
АДРЕСА_2, у вказаній квартирі вона разом
із ОСОБА_4 періодично проживає, а тому
квартира АДРЕСА_1 не є постійним місцем
проживання малолітньої дитини. На
думку апелянта, посилання суду першої
інстанції на акти обстеження
житлово-побутових умов проживання
дітей від 26.05.2011 року та 05.11.2013 року не
доводять факт постійного проживання у
спірній квартирі, адже могли бути
складені відносно будь-якої іншої
квартири. Апелянт вважає, що причиною
подання позову є бажання позивача
розпорядитися належною їй на праві
власності квартирою без врахування
інтересів дитини.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_7 апеляційну
скаргу просила відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

ОСОБА_1 та його представник - адвокат
ОСОБА_2 у судове засідання вдруге не
з'явилися, були належним чином
повідомлені про день, час та місце
апеляційного розгляду, подали
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку з перебуванням у
відпустці та за межами м. Києва, однак
будь-яких доказів на підтвердження
вказаних обставин суду не надали, а
тому колегія суддів вважає за можливе
розгляд справи провести за їх
відсутності.

Інші особи, які беруть участь у справі,
у судове засідання не з'явилися, були
належним чином повідомлені про день,
час та місце апеляційного розгляду,
тому розгляд справи за апеляційною
скаргою на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК
України проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення представника позивача,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що батьками ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 11).

ОСОБА_1 та ОСОБА_1 перебували у
фактичних шлюбних відносинах з кінця
1990 року, у 1994 році зареєстрували шлюб,
який був розірваний 20 грудня 2011 року
(а.с. 12, 22).

ОСОБА_8 - матері ОСОБА_1 25 листопада 1974 р.
був виданий ордер на заняття квартири
АДРЕСА_1 на сім'ю з чотирьох осіб: на неї
- ОСОБА_8, її чоловіка - ОСОБА_9, її сина
ОСОБА_1 та дочку - ОСОБА_10 (а.с. 7).

На даний час ОСОБА_8 постійно проживає в
Російській Федерації, знялася з
реєстраційного обліку за вказаною вище
адресою; ОСОБА_10 вийшла заміж та
проживає у помешканні свого чоловіка,
ОСОБА_9 помер.

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано дві
особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ніде не
зареєстрована, фактично проживає до
теперішнього часу в квартирі АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 з 2011 р. вчиняє дії щодо
реєстрації малолітньої дочки в
квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується
листом Святошинського РУГУ МВС України
в м. Києві від 29.03.2011 №733 (а.с. 15).

Задовольняючи позов в частині визнання
за малолітньою дитиною права
користування житловим приміщенням суд
першої інстанції виходив з того, що
протягом тривалого часу малолітня
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає в спірній
квартирі за місцем реєстрації свого
батька ОСОБА_1 та брата ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні позову в
іншій частині суд першої інстанції
виходив з того, що малолітня ОСОБА_4 на
даний час поживає у вказаній квартирі,
будь-які докази вчинення ОСОБА_1
перешкод у проживанні неповнолітньої у
спірному житловому приміщенні
відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України
«Про охорону дитинства» діти - члени
сім'ї наймача або власника жилого
приміщення мають право користуватися
займаним приміщенням нарівні з
власником або наймачем.

Наймач вправі в установленому
порядку за письмовою згодою всіх
членів сім'ї, які проживають разом з
ним, вселити в займане ним жиле
приміщення свою дружину, дітей,
батьків, а також інших осіб. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення
як члени сім'ї наймача, набувають
рівного з іншими членами сім'ї права
користування жилим приміщенням, якщо
при вселенні між цими особами,
наймачем та членами його сім'ї, які
проживають з ним, не було іншої угоди
про порядок користування жилим
приміщенням (ч. 3 ст. 65 ЖК України).

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом першої інстанції, що
малолітня ОСОБА_4 була вселена у
квартиру АДРЕСА_1 як член сім'ї ОСОБА_1,
на даний час проживає у вказаній
квартирі, набула права користування
вказаним житловим приміщенням, а тому
суд першої інстанції обґрунтовано
задовольнив позов в цій частині.

Також колегія суддів погоджується з
рішенням суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_1 про вселення її малолітньої
доньки у спірне житлове приміщення,
оскільки ОСОБА_4 на даний час поживає у
вказаній квартирі, будь-які докази
вчинення ОСОБА_1 перешкод у проживанні
неповнолітньої у спірному житловому
приміщенні відсутні.

Відхиляючи посилання апелянта на те, що
квартира АДРЕСА_1 не є постійним місцем
проживання малолітньої дитини, колегія
суддів виходить з того, ОСОБА_1 не
заперечувалася обставини проживання
його малолітньої доньки у спірному
житловому приміщенні, а будь-яких
доказів її проживання за іншою адресою
суду не надано. Крім того, судом
апеляційної інстанції встановлено, що
належна ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_4
продана нею згідно договору
купівлі-продажу від 03 березня 2014 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_11 (зареєстровано у реєстрі
за № 1318).

На думку колегії суддів, є помилковими
доводи апеляційної скарги в тій
частині, що акти обстеження
житлово-побутових умов проживання
дітей від 26.05.2011 року та 05.11.2013 року не
доводять факт постійного проживання у
спірній квартирі, оскільки із вказаних
актів вбачається, що обстежувалися
умови проживання дитини саме у спірній
квартирі.

Не заслуговують на увагу посилання
апелянта на те, що суд першої інстанції
не заслухав пояснення сестри ОСОБА_1 -
ОСОБА_10 відносно обставин надання
згоди на вселення ОСОБА_4 у спірне
житло, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 65
ЖК України на вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди всіх членів
сім'ї непотрібно.

Доводи апеляційної скарги про причини
звернення ОСОБА_1 з позовом до суду
колегія суддів до уваги не бере, так як
вони не спростовують висновків суду
першої інстанції про часткове
задоволення позову.

Отже, рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 03 квітня 2014 року є
таким, що ухвалене з додержанням вимог
закону, а тому підстав для його
скасування немає.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, на законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- адвоката ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 03 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена протягом 20 днів з дня
набрання нею законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді