Справа № 344/1281/14-ц
Провадження № 2/344/1796/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Шамотайло О.В.

секретаря Устинської Н.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Івано-Франківського
міського суду цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки
«Карпати», третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
органу опіки та піклування
Тисменицької районної держаної
адміністрації про визнання іпотечного
договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
кредитної спілки «Карпати» про
визнання недійсним іпотечного
договору від 26.09.2008, за яким ним
передано відповідачу в іпотеку
земельну ділянку для забезпечення
виконання договору кредитної лінії
№13-08 від 25.09.2008. Позовні вимоги
мотивував тим, що на даний час за
основним зобов'язанням у нього виникла
значна заборгованість, що дає підстави
для звернення відповідача до суду та
стягнення заборгованості за рахунок
предмета іпотеки. Оскільки сім'я
позивача, в тому числі малолітня
дитина, на даний час проживає в
житловому будинку, розміщеному на
земельній ділянці, що є предметом
іпотеки, а іншого житла немає, то
внаслідок звернення стягнення на
предмет іпотеки буде порушено права
малолітньої дитини на житло. Також при
укладенні договору іпотеки порушено
права малолітньої дитини, оскільки не
отримано нотаріально засвідченого
дозволу органу опіки та піклування на
укладення договору іпотеки, а тому
просив визнати вказаний договір
іпотеки недійсним.

Ухвалою суду від 05.05.2014 до участі у
справі залучено третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - орган опіки та
піклування Тисменицької
райдержадміністрації.

В судове засідання позивач не з'явився,
суду подав заяву про розгляд справи за
його відсутності. Позовні вимоги
підтримав.

Представник третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - органу опіки та
піклування Тисменицької районної
держаної адміністрації позов
підтримала, просила розглядати справу
без її участі.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, хоч про час і місце судового
розгляду повідомлявся у встановленому
порядку, а тому, виходячи з того, що
відповідач про причини неявки суд не
повідомив, суд вважає, що можливо
провести розгляд справи у відсутності
відповідача.

Суд роз'яснював сторонам їх права та
обов'язки, а також наслідки їх
невиконання і постановляє судове
рішення на підставі тих доказів, що
були надані сторонами.

Дослідивши письмові матеріали,
встановивши таким чином фактичні
обставини справи, застосовуючи
загальні засади цивільного
законодавства - справедливість,
добросовісність та розумність,
керуючись конституційним принципом
верховенства права, оцінивши всебічно,
повно та об'єктивно всі наявні у справі
докази окремо та у сукупності,
застосовуючи відповідні норми
матеріального права, утверджуючи та
забезпечуючи права людини і
основоположні свободи сторін,
враховуючи принцип неупередженості,
суд вважає невстановленим порушення
права малолітньої дитини на житло
унаслідок неотримання згоди органу
опіки та піклування при укладенні
26.09.2008 між позивачем та відповідачем
іпотечного договору земельної ділянки,
у зв'язку з чим у задоволенні позову
слід відмовити.

Судом установлено, що 25.09.2008 між
кредитодавцем - кредитною спілкою
«Карпати» та членом даної кредитної
спілки ОСОБА_1 укладено договір
кредитної лінії №13-08, відповідно до
якого кредитна спілка «Карпати» на
умовах платності, зворотності,
строковості та забезпечуваності
надала позичальнику ОСОБА_1 кредит у
розмірі 100000 грн. зі строком погашення
кредиту до 25.09.2013 (а.с.6-7).

Відповідно до умов даного договору, в
забезпечення виконання кредитного
зобов'язання між кредитною спілкою
«Карпати» та ОСОБА_1 26.09.2008 укладено
нотаріально засвідчений іпотечний
договір ВКТ №753162, згідно до якого
іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку
іпотекодержателю - кредитній спілці
«Карпати» земельну ділянку загальною
площею 0,1438 га, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до п.1.6
іпотечного договору, іпотекодавець
ОСОБА_1 гарантував, що на предмет
іпотеки не існує прав та вимог інших
осіб, в тому числі тих, що не
зареєстровані у встановленому законом
порядку, а також іпотекодавець заявив,
що предмет іпотеки є його особистою
власністю; згідно п.1.7 договору - за
наявності прав чи вимог інших осіб на
предмет іпотеки іпотекодержатель має
переважне право отримати задоволення
своїх вимог за рахунок предмета
іпотеки. (а.с.9-10).

Право приватної власності ОСОБА_1 на
земельну ділянку загальною площею 0,1438
га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
підтверджується Державним актом на
право приватної власності на земельну
ділянку серії ЯЖ 157752, виданого
Павлівською сільською радою 17.09.2008 на
підставі рішення сесії Павлівської
сільської ради від 24.07.2008 (а.с.11).

Відповідно до наданого позивачем
графіку розрахунків до договору 13-08 -
25.09.2008, позичальнику видано 93100 грн,
нараховано відсотків -163486 грн, вказану
суму боргу станом на 25.09.2013 повністю
погашено (а.с.8). В той же час, суд звертає
увагу на те, що вказаний розрахунок
здійснено від імені КС «Карпати»,
директор ОСОБА_1, однак підпису
відповідної посадової особи та печатки
КС «Карпати» на підтвердження
достовірності вказаний документ не
містить.

Будь-яких інших документів на
підтвердження позовних вимог
позивачем не надано.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

За твердженням позивача, на момент
подання позовної заяви у нього на
утриманні перебуває малолітня дитина
та дружина, з якими вони проживають в
будинку, що знаходиться на земельній
ділянці, що є предметом іпотечного
договору від 26.09.2008 та немає іншого
житла, в якому можливо було б проживати
їх сім'ї.

Однак ні в позовній заяві, ні додатках
до неї не міститься будь-яких даних про
наявність станом на час подання
позовної заяви (27.01.2014) у позивача
малолітньої дитини, дружини, що
перебуває на його утриманні, та
можливого порушення житлових прав
малолітньої дитини у разі звернення
стягнення на предмет іпотеки. Також не
надано жодних доказів щодо наявності
будинку, що знаходиться на земельній
ділянці - предметі іпотеки та
проживання даної сім'ї з малолітньою
дитиною у такому будинку.

Більше того, позивачем на
підтвердження своїх позовних вимог
подано суду довідку Павлівської
сільської ради №456 від 12.07.2012 про те, що
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з дочкою
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований та
проживає АДРЕСА_2. Власником даного
господарства є ОСОБА_3 За громадянином
ОСОБА_1 числиться земельна ділянка
площею 0,15 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1
(а.с.12).

Також позивачем не надано суду жодного
доказу на підтвердження доводів про
звернення КС «Карпати» до суду з
позовом до нього про стягнення
заборгованості по договору кредитної
лінії та звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Таким чином, доводи позивача про
необхідність визнання іпотечного
договору недійсним з мотивів можливого
звернення стягнення кредитодавця КС
«Карпати» на предмет іпотеки - земельну
ділянку, на якій знаходиться будинок, в
якому проживає позивач з малолітньою
дитиною та дружиною, що призведе
відповідно до позбавлення їх єдиного
житла, не підтверджені матеріалами
справи та спростовуються поданими
самим же позивачем доказами.

Так, з матеріалів справи не вбачається
ні наявність значної заборгованості за
договором кредитної лінії №13-08 від
25.09.2008, ні подання кредитором позову про
стягнення даної заборгованості чи
звернення стягнення на предмет
іпотеки, ні наявність будинку на
земельній ділянці - предметі іпотеки,
ні проживання в даному будинку разом з
малолітньою дитиною та відсутність
іншого житла (навпаки, подано довідку,
згідно якої позивач з дитиною
ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований і проживає
за іншою адресою, а.с.12).

Тобто дитина ОСОБА_2 на час можливого
звернення стягнення на предмет іпотеки
є повнолітньою, сім'я зареєстрована та
проживає за іншою адресою, тобто
забезпечена іншим житлом. Даних щодо
наявності будинку на земельній
ділянці-предметі іпотеки, проживання в
ньому не надано, а тому позивачем не
доведено порушення житлових права
дитини у разі виселення з даного
будинку внаслідок можливого звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Що стосується доводів позивача про
недійсність іпотечного договору з
підстав укладення без нотаріально
засвідченого дозволу органу опіки та
піклування позивачем як батьком
малолітньої дитини іпотечного
договору, що суперечить житловим
правам та інтересам малолітньої,
встановлено наступне.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України установлено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину. Так,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
За ч.6 ст.203 ЦК України, правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

При цьому, згідно ст.204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Як підставу для визнання іпотечного
договору позивачем зазначено ч.6 ст.203,
ст.ст.215-216 ЦК України.

Відповідно до ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання його судом недійсним не
вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

За ст.216 ЦК України, недійсний правочин
не створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з його недійсністю.

За доводами позивача, іпотечний
договір є недійсним як такий, що
вчинений батьком усупереч житловим
правам та інтересам малолітньої дитини
(ч.6 ст.203 ЦК України) та укладений без
нотаріально засвідченого дозволу
органу опіки та піклування, а тому є
нікчемним з моменту його укладення із
застосуванням наслідків нікчемності
правочину.

Дійсно, згідно ст.224 ЦК України,
правочин, вчинений без дозволу опіки та
піклування (ст.71 ЦК України), є
нікчемним. Однак ст.71 ЦК України
передбачено вичерпний перелік
правочинів, які вчиняються з дозволу
органу опіки і піклування, при цьому
вимоги щодо отримання дозволу органу
опіки та піклування на укладення
батьками дитини договорів щодо
належного батькам майна, в тому числі
земельної ділянки, не міститься.

Відповідно до ст.6 Сімейного кодексу
України, правовий статус дитини має
особа до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
охорону дитинства», дитина - особа
віком до 18 років (повноліття), якщо
згідно з законом, застосовуваним до
неї, вона не набуває прав повнолітньої
раніше.

Як вбачається з ч.2 ст.11 Закону України
«Про охорону дитинства», кожна дитина
має право на проживання в сім'ї разом з
батьками або в сім'ї одного з них та на
піклування батьків.

Згідно ст.18 цього Закону, діти - члени
сім'ї наймача або власника житлового
приміщення мають права користуватися
займаним приміщенням нарівні з
власником або наймачем. Органи опіки та
піклування зобов'язані здійснювати
контроль за додержанням батьками або
особами, що їх замінюють, майнових та
житлових прав дітей при відчуженні
житлових приміщень та купівлі нового
житла.

Отже, на час укладення іпотечного
договору 26.09.2008 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
мала статус дитини, відповідно право на
проживання в сім'ї разом з батьком
ОСОБА_1 Оскільки батько станом на 17.08.2008
проживав у АДРЕСА_3 (державний акт,
а.с.11), а згодом у АДРЕСА_2 (довідка
сільської ради, а.с.12), дитина ОСОБА_2
мала право на користування займаними
приміщеннями нарівні з батьком.

Відповідно до вказаного закону, органи
опіки та піклування Тисменицької
райдержадміністрації зобов'язаний
здійснювати контроль за додержанням
батьком ОСОБА_1 майнових та житлових
прав дитини ОСОБА_2 при відчуженні
житлових приміщень та купівлі нового
житла.

Таким чином, орган опіки та піклування
наділений правом контролю дотримання
прав дитини виключно щодо відчуження
житлових приміщень та купівлі нового
житла. Предметом оспорюваного
позивачем правочину є іпотека
земельної ділянки, а не відчуження
житлових приміщень чи купівля нового
житла.

Відповідно до ст.19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Отже, отримання нотаріально
посвідченої згоди органу опіки та
піклування для укладення ОСОБА_1
іпотечного договору земельної ділянки
26.09.2008 вказаним Законом України «Про
охорону дитинства» також не
передбачено.

Позивачем в обґрунтування
необхідності одержання нотаріально
посвідченого дозволу органу опіки та
піклування на укладення вказаного
іпотечного договору наведено ст.12
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей».

Вказана стаття передбачає захист прав
та інтересів дітей під час вчинення
правочинів щодо житлових приміщень.
Згідно ч.4 даної статті, для вчинення
будь-яких правочинів щодо нерухомого
майна, право власності на яке або право
користування яким мають діти,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону.

В преамбулі зазначено, що цей Закон
визначає загальні засади соціального
захисту бездомних осіб і безпритульних
дітей, забезпечує правове регулювання
відносин і суспільстві, які спрямовані
на реалізацію бездомними особами і
безпритульними дітьми прав і свобод,
передбачених Конституцією та
законодавством України.

Згідно ст.1 вказаного Закону,
безпритульні діти - діти, які були
покинуті батьками, самі залишили сім'ю
або дитячі заклади, де вони
виховувалися, і не мають певного місця
проживання.

Оскільки ОСОБА_2 не є безпритульною
дитиною у розумінні Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян та безпритульних
дітей», то особливі гарантії
соціального захисту прав та свобод
вказаної категорії осіб, у тому числі
щодо отримання попереднього дозволу
органу опіки та піклування для
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна, на дитину ОСОБА_2 не поширюються,
а посилання позивача на дану правову
норму є безпідставним.

Крім того, як вже встановлено судом,
ОСОБА_2 не є власником земельної
ділянки - предмета іпотеки, а за ст.18
Закону України «Про охорону дитинства»
має право на користування займаним
батьком житловим приміщенням нарівні з
власником. В той же час, права дітей на
користування земельною ділянкою
батьків даним законом не передбачено.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

За таких обставин у задоволенні позову
слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.19, 47 Конституції України,
ст.ст.1,11,18 Закону України «Про охорону
дитинства», ст.6 Сімейного кодексу
України, ст.ст.71, 202-204, 215, 216, 224 ЦК
України, ст.ст.3, 10, 11, 57-61, 208, 212 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала

Суддя:
О. В.
Шамотайло