Номер провадження: 22-ц/785/5835/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Оверіної О.В., Кравця Ю.І.,

при секретарі Счастлівцевої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до Державної
Казначейської служби України,
Болградського РВ ГУМВС України в
Одеській області, Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області, прокуратури
Болградського району Одеської області
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на
рішення Болградського районного суду
Одеської області від 23 квітня 2014 року,

встановила:

В березні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що 04 липня 2002 року слідчим
Болградського РВ УМВС України в
Одеській області було порушено
кримінальну справу за фактом
викрадення зерна з Болградського КХП, в
рамках якої 22 липня 2002 року було
затримано її сина, ОСОБА_5, пред'явлено
обвинувачення та обрано запобіжний
захід у вигляді тримання під вартою, де
він знаходився до 10.02.2005 року, допоки не
був звільнений з під варти з зали суду
ухвалою апеляційного суду Одеської
області, якою йому було змінено
запобіжний захід на підписку про
невиїзд.

За наслідками проведеного
розслідування, 04 квітня 2011 року слідчим
Слідчого управління ГУМВС України в
Одеській області було винесено
постанову про закриття кримінальної
справи в частині пред'явленого
обвинувачення її сину ОСОБА_5 у зв'язку
з недоведеністю його участі у скоєнні
злочинів.

Позивачка вважає, що оскільки
внаслідок незаконних рішень і дій
органів досудового слідства,
прокуратури Болградського району, її
син ОСОБА_5 незаконно був притягнутий
до кримінальної відповідальності і
незаконного кримінального
переслідування протягом 8 років 6
місяців і 21 дня, з яких незаконно
утримувався під вартою 2 роки 6 місяців
і 19 днів, в зв'язку з чим їй, як матері
було завдано моральної шкоди, яка
відповідно до Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, попереднього
слідства, прокуратури і суду», положень
Конституції України, норм Цивільного
Кодексу України, Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
має бути їй відшкодована Державною
казначейською службою України за
рахунок Державного бюджету України у
розмірі 3 млн. гривень.

Рішенням Болградського районного суду
Одеської області від 23 квітня 2014 року у
задоволенні вказаного позову було
відмовлено в повному обсязі.

Зазначене рішення суду оскаржує в
апеляційному порядку представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4

В скарзі з посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права ставиться питання про скасування
судового рішення та ухвалення нового
рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог, доводів
апеляційної скарги та заперечень на
неї, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без
зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що позивачка ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є матір'ю ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с. 7, 8)

Постановою слідчого Слідчого
управління ГУМВС України в Одеській
області, старшим лейтенантом міліції
Уштван В.С. від 04 квітня 2011 року
кримінальну справу № 0 в частині
пред'явлення обвинувачення ОСОБА_5 у
скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст.
358, ч. 3 ст. 358, ст. ст.15, 26, 27, ч. 5 ст. 191, ст.
ст. 26, 27, ч. 5 ст. 191, ст. ст. 26, 27, ч. 5 ст. 191 КК
України закрито за недоведеністю
участі обвинувачених в скоєнні
злочинів. (а.с. 9-10)

Відповідно до листа СУ ГУМВС України в
Одеській області від 02.09.2012 року № 4/9939,
відомості про скасування постанови про
закриття кримінальної справи в частині
пред'явлення обвинувачення ОСОБА_5 у
скоєнні зазначених злочинів по
кримінальній справі № 0 відсутні.
(а.с. 13)

Таким чином, ОСОБА_5 незаконно
затримувався та утримувався під
вартою, стосовно нього незаконно
застосовувались запобіжні заходи.

Рішенням Болградського районного суду
Одеської області від 24.03.2014 року позов
ОСОБА_5 до Державної казначейської
служби України, прокуратури
Белградського району Одеської області,
Белградського РВ ГУМВС України в
Одеській області, ГУМВС України в
Одеській області про відшкодування
матеріальної і моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями та
діями органів досудового слідства та
прокуратури задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України
шляхом списання з відповідного рахунку
Державної Казначейської служби
України на користь ОСОБА_5 суму
грошової компенсації матеріальної
шкоди у розмірі 37 758 гривен та моральної
шкоди у розмірі 500 000 гривен, а всього у
розмірі 537758,00 гривень. (а.с. 12)

Дане рішення не набрало законної сили
та оскаржується в апеляційному
порядку.

З огляду на дане рішення вбачається, що
ОСОБА_5 - син позивачки, самостійно
звернувся до суду з позовом про
відшкодування шкоди, завданої йому
незаконними діями органів досудового
слідства та прокуратури.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України
шкода, завдана фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування запобіжного
заходу, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт,
відшкодовується державою у повному
обсязі незалежно від вини посадових і
службових осіб органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду.

Згідно із ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на
відшкодування шкоди, завданої фізичній
особі незаконними діями органу, що
здійснює оперативно-розшукову
діяльність, досудове розслідування,
прокуратури або суду, виникає у
випадках, передбачених законом, а
відповідно до ч. 7 ст. 1176 ЦК України
порядок відшкодування такої шкоди
встановлюється законом.

Отже спеціальним Законом, який
визначає підстави виникнення права на
відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури або
суду, та порядок відшкодування цієї
шкоди, є Закон України N 266/94-ВР від 01.12.1994
року «Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду» (далі -
Закон).

Статтею 5 Закону передбачено, що у разі
смерті громадянина право на
відшкодування шкоди, в тому числі і
моральної, у випадках, передбачених цим
Законом, у встановленому
законодавством порядку переходить до
його спадкоємців.

В інших випадках право на
відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури або
суду, має громадянин, якому ця шкода
завдана.

У разі суперечності правових норм у
підзаконних нормативно-правових актах
однакової юридичної сили слід
керуватися правовим принципом, відомим
з часів римського права: «Lex specialis derogat
generali» («спеціальний закон відміняє
(витісняє) загальний закон»). Суть цього
принципу зводиться до того, що у
випадку конкуренції норм загального
(generalis) і спеціального (specialis) характеру
перевага при тлумаченні і застосуванні
повинна надаватися спеціальним нормам.
При цьому під загальними зазвичай
маються на увазі норми, які регулюють
певний вид суспільних відносин, а під
спеціальними - які регулюють вид цього
роду. Принцип «Lex specialis degroat generali» в
доктрині розглядається як
пріоритетний по відношенню до принципу
переваги наступного закону перед
попереднім («Lex posterior derogate lex prior»):
презюмується, що наступний загальний
закон не відміняє більш раннього
спеціального закону аналогічної
юридичної сили (Lex posterior generalis non degroat priori
specialі), якщо про це немає особливого
застереження у самому законі.

Крім того, згідно з положенням Закону
України «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і
суду», затвердженого наказом
Міністерства юстиції України.
Генеральної прокуратури України,
Міністерства фінансів України від 4
березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі -
Положення), право на відшкодування
шкоди у громадянина, який був незаконно
засуджений, виникає у випадку повної
його реабілітації. Завдана
громадянинові шкода відшкодовується в
повному обсязі незалежно від вини
посадових осіб органів дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і
суду.

Право на відшкодування шкоди мають
громадяни, щодо яких незаконні дії,
передбачені ч. 1 ст. 1 Закону, були
здійснені після набуття ним чинності,
тобто після 16.01.1995 року.

Відповідно до п. 6 Положення,
громадянинові, а в разі його смерті -
його спадкоємцям відповідний орган,
зазначений в п. 11 цього Положення,
одночасно з повідомленням про закриття
справи в стадії дізнання і
попереднього слідства або з копією
виправдувального вироку, що набрав
законної сили, або постановою (ухвалою)
суду (судді) направляє повідомлення, в
якому роз'яснює, куди і протягом якого
терміну можна звернутися за
відшкодуванням шкоди і поновленням
порушених прав.

Згідно з вимогами ч. ч. 4, 5 ст. 4 Закону, ч.
2 ст. 23 ЦК України відшкодування
моральної шкоди провадиться у разі,
коли незаконні дії органів дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і
суду завдали моральні втрати
громадянинові, призвели до порушення
його нормальних життєвих зв'язків,
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод, а також згідно прецедентній
практиці Європейського Суду з прав
людини, зокрема рішень Європейського
Суду від 08 червня 1976 року у справі
«Енгель та інші проти Нідерландів» та
рішенню «Боцано проти Франції» від 02
грудня 1986 року, які в силу ст. 9
Конституції України є частиною
національного законодавства, кожен,
хто є потерпілим від арешту або
затримання на порушення положень цієї
статті, має захищене позовом право на
відшкодування.

З огляду на зазначене, шкода, завдана
незаконними діями органів дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і
суду відшкодовуються громадянину, який
був незаконно засуджений і лише після
повної його реабілітації, тобто був
потерпілим від неправомірних дій.

Проте, а ні Закон, а ні Положення не
передбачають підстав для
відшкодування шкоди близьким родичам
(батькам) громадянина, який був
незаконно засуджений. До правовідносин
сторін положення ст. 1167, 1176 ЦК України
та Закону України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, попереднього
слідства, прокуратури і суду» не
застосовуються, а ст. 23 ЦК України, на
яку посилається апелянт як на одну з
підстав позову, є загальною нормою.

За таких обставин, всупереч твердженню
апелянта, суд першої інстанції,
з'ясувавши обставини справи та давши
належну оцінку зібраним доказам,
дійшов до обґрунтованого висновку про
наявність правових підстав для відмови
ОСОБА_3 у задоволенні позову. Вказані
висновки суду відповідають зібраним у
справі доказам, яким судом дана належна
оцінка, правильно визначена юридична
природа правовідносин що виникли і
закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт в скарзі, були предметом
дослідження судом першої інстанції та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції,
обґрунтовано викладених в
мотивувальної частині оскаржуваного
рішення.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Суди розглядають цивільні справи
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції розглянув справу
відповідно до ст. 11 ЦПК України: за
зверненням фізичних осіб, в межах
заявлених ними вимог та на підставі
наданих ними доказів, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо судом
першої інстанції постановлено рішення
з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315,
319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Болградського районного суду
Одеської області від 23 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий
О.Г.Журавльов

Судді

О.В.Оверіна

Ю.І.Кравець