Ухвала іменем україни 03 вересня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В. суддів:
Висоцької В.С., Гримич М.К., Писаної Т.О.,
Умнової О.В., розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: орган опіки
та піклування при Якимівській селищній
раді та орган опіки та піклування при
Кирилівській селищній раді
Якимівського району Запорізької
області, про визнання недійсним
договору іпотеки, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Запорізької області від 10 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із вказаним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що 16
серпня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
було укладено договір позики. Згідно з
умовами договору ОСОБА_6 надала ОСОБА_5
у позику кошти у розмірі 223 804 грн, що
відповідно до курсу НБУ на момент
посвідчення договору становило 28 тис.
доларів США, строком до 16 серпня 2012
року.

У забезпечення
виконання за договором 16 серпня 2012 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено
договір іпотеки, відповідно до якого
ОСОБА_5 передала в іпотеку ОСОБА_6
належний їй на праві приватної
власності житловий будинок АДРЕСА_1., та
земельну ділянку, що розташована за
цією ж адресою.

Позивач зазначає, що є
донькою ОСОБА_5, постійно проживає
разом із нею за адресою: АДРЕСА_1, разом
зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, права якої порушено
опорюваним договором іпотеки.

У зв'язку із
викладеним, керуючись ст. ст. 29, 71, 203, 215,
224, 405 ЦК України, ст. ст. 7, 177 Сімейного
кодексу України та ст. 17, 18 Закону
України «Про охорону дитинства», ст. 17
Закону України «Про іпотеку», просила
визнати недійсним договір іпотеки,
укладений 16 серпня 2013 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_6

Рішенням Якимівського
районного суду Запорізької області від
11 лютого 2014 року у задоволенні позову
відмовлено у повному обсязі.

Рішенням апеляційного
суду Запорізької області від 10 квітня
2014 року рішення Якимівського районного
суду Запорізької області від 11 лютого
2014 року скасовано, ухвалено нове
рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено.
Визнано недійсним договір іпотеки
житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 16
серпня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Мелітопольського міського
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_8 та зареєстрований за
реєстровим № 1213.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону рішення апеляційного суду не
відповідає.

Суд першої інстанції,
ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, виходив із того, що
суду не надано належних та достовірних
доказів в обґрунтування того, що
малолітня ОСОБА_7 була зареєстрована на
час передачі в іпотеку спірного
житлового будинку, а не після укладання
оспорюваного договору.

Апеляційний суд, скасувавши рішення
суду першої інстанції та ухваливши
нове рішення, яким позов задоволено,
керуючись положеннями ст. 18 Закону
України «Про охорону дитинства» та ст.
405 ЦК України, виходив із того, що
малолітня ОСОБА_7 має право на житло та
проживала у спірному житловому
будинку, який без згоди органів опіки
та піклування було передано в іпотеку,
чим порушено її права, а тому дійшов
висновку про те, що оспорюваний договір
з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК
України, є недійсним як такий, що
порушує майнові права малолітньої
дитини.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції не можна
погодитись з наступних підстав.

Згідно і з ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» батьки або особи,
які їх замінюють, не мають права без
дозволу органів опіки і піклування,
наданого відповідно до закону,
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню та/або
державній реєстрації, відмовлятися від
належних дитині майнових прав,
здійснювати поділ, обмін, відчуження
житла, зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 СК України
батьки малолітньої дитини не мають
права без дозволу органу опіки та
піклування вчиняти такі правочини щодо
її майнових прав: укладати договори,
які підлягають нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, в тому числі договори щодо
поділу або обміну житлового будинку,
квартири; видавати письмові
зобов'язання від імені дитини;
відмовлятися від майнових прав дитини.

Правилами ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» (у
редакції, чинній на момент укладення
договору іпотеки) передбачено, що
органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей. Для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

Отже, одним із правочинів, які не можуть
вчиняти батьки або особи, які їх
замінюють, без дозволу органів опіки та
піклування, відповідно до ст.
177 СК України, ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» та ч. 3
ст. 17 Закону України «Про охорону
дитинства» є відмова від майнових прав
дитини, до яких відноситься і право
користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. 44 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
суди повинні виходити із того, чи мала
дитина право власності на предмет
іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладання
договору. Будь-які дії, вчинені без
згоди іпотекодержателя після
укладення договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку), не є підставою для
визнання такого договору недійсним із
підстави невиконання вимог закону про
отримання згоди органу опіки та
піклування.

Судами встановлено, що 16 серпня 2012 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено
договір позики, відповідно до умов
якого остання отримала від ОСОБА_6
кошти у розмірі 223 804 грн, що за
офіційним курсом НБУ на момент
укладення договору становило 28 тис.
доларів США, зі строком повернення до 16
грудня 2012 року (а. с. 6).

В цей же день між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було
укладено договір іпотеки житлового
будинку, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1 (а. с. 7).

Переданий в іпотеку
житловий будинок належить
іпотекодавцю на праві приватної
власності на підставі рішення
Якимівського районного суду
Запорізької області від 03 лютого 2009
року, зареєстрованого Комунальним
підприємством «Якимівське бюро
технічної інвентаризації» 06 травня 2009
року, номер запису 315, Книга № 2 в
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно за реєстраційним
номером 156205663, що підтверджується
витягом з реєстру прав власності на
нерухоме майно від 02 серпня 2012 року №
35040675 (а. с. 10, 11).

Згідно з п. 11 договору іпотеки від 16
серпня 2012 року, укладеного між
іпотекодавцем ОСОБА_6 та
іпотекодержателем ОСОБА_5, «обтяження
майна іпотекою не буде порушувати прав
та законних інтересів інших осіб, в
тому числі малолітніх та
неповнолітніх, непрацездатних дітей та
інших осіб, яких іпотекодавець
зобов'язана утримувати за законом чи
договором»; «іпотекодавець стверджує,
що за адресою місцезнаходження майна,
яке передається в іпотеку, не
проживають та не зареєстровані
малолітні та/чи неповнолітні діти, а
також будь-які інші особи, яких за
законом повинна утримувати
іпотекодавець, а також відсутні
малолітні та/чи неповнолітні діти, що
мають право користування майном» (а. с.
8).

Крім того, 01 листопада 2012 року ОСОБА_5
Кирилівською селищною радою видано
довідку про склад сім'ї № 962, згідно з
якою вона зареєстрована та проживає за
адресою: АДРЕСА_1, та має склад сім'ї:
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_4, дані про реєстрацію та
проживання малолітньої особи за
вказаною адресою відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що позивачем
не надано належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що
малолітня дитина була зареєстрована у
будинку, що став предметом іпотеки, на
момент укладення договору іпотеки, а не
після укладення спірного договору,
оскільки надані позивачем докази не є
безспірними, тому що не містять часу
реєстрації дитини у зазначеному
будинку.

Також не можна вважати належним та
допустимим доказом у справі копію
витягу з домової книги, оскільки з неї
не вбачається, коли саме було внесено
відповідний запис про проживання
малолітньої ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідно до довідки від 16 липня 2013
року № 2320, виданої Якимівським
районним сектором УДМС України у
Запорізькій області, дані про дитину
внесені в будинкову книгу АДРЕСА_1
разом з матір'ю ОСОБА_4, а відповідно до
зазначеної будинкової книги ОСОБА_4
зареєстрована за спірною адресою з 15
листопада 2007 року (а. с.16), тобто до
народження дитини.

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув, у порушення вимог
матеріального та процесуального права
помилково скасував правильне рішення
суду першої інстанції.

Посилання в рішенні суду першої
інстанції на те, що іпотекодавець
ОСОБА_5 не є опікуном малолітньої особи,
а також на відсутність такої ознаки, як
безпритульність, на правильність
висновків суду щодо недоведеності
позовних вимог не впливають.

Враховуючи наведене, відповідно до
вимог ст. 339 ЦПК України, рішення суду
апеляційної інстанції слід скасувати,
залишивши в силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339,
345 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного
суду Запорізької області від 10 квітня
2014 року скасувати, рішення
Якимівського районного суду
Запорізької області від 11 лютого 2014
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська Судді: В.С.
Висоцька М.К. Гримич Т.О. Писана О.В.
Умнова