Номер провадження: 22-ц/785/5745/14
Головуючий у першій інстанції Шенцева
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Ступакова
О.А.

- Станкевича
В.А.

при секретарі -
Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 07.04.2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, виселення та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання членом сім'ї, визнання
права користування,-

встановила:

ОСОБА_4 звернувся з вказаним позовом до
суду (а. с. 2-3), який уточнив в ході
розгляду справи (а. с. 61-62) та просив
визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування квартирою під номером
АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_3 з вказаної
квартири без надання житла.

Свої позовні вимоги ОСОБА_4, як
зазначено в рішенні суду,
обґрунтовував тим, що йому на праві
приватної власності належить квартира
під номером АДРЕСА_1. За вказаною
адресою також зареєстрований його
малолітній син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Після народження сина, він дозволив
відповідачці тимчасово мешкати в
вищевказаній квартирі, а вона
зобов'язалась виселитись негайно з
моменту отримання від нього такої
вимоги. Також, позивач зазначав, що на
протязі останнього року між ним та
відповідачкою утворились неприязні
стосунки, вони тривалий час не ведуть
спільного господарства, не пов'язані
спільним побутом, хоча і змушені
проживати у одній квартирі. Він
самостійно сплачую комунальні послуги
і всі витрати пов'язані з утриманням
належної йому квартири. Договір найму
чи оренди з відповідачкою не укладав.

ОСОБА_3 звернулася до суду із
зустрічним позовом (а. с. 43-46), який
уточнила в ході розгляду справи (а. с.
67-68) та просила визнати її - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, членом сім'ї ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3, визнати за нею - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, право користування жилим
приміщенням, квартири АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3,
відповідно до її позовної заяви,
обґрунтовувала тим, що з ОСОБА_4 та
їхнім неповнолітнім сином проживають
однією сім'єю в спірній квартирі
АДРЕСА_1, в яку вона вселилася за згодою
ОСОБА_4, як член сім'ї.

В судовому засіданні в суді
першої інстанції, як зазначено в
рішенні суду, представник позивача
позовні вимоги підтримав, просив їх
задовольнити, у задоволенні
зустрічного позову просив відмовити.
ОСОБА_3 та її представник у судовому
засіданні зустрічний позов підтримали,
просили його задовольнити, первісний
позов не визнали, просили у його
задоволенні відмовити. Представник
органу опіки та піклування до судового
засідання не з'явився, надавши суду
клопотання про розгляд справи у
відсутність представника.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 07.04.2014 року позовну заяву
ОСОБА_4, що діє від свого імені та в
інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6
задоволено. Визнано ОСОБА_3 такою, що
втратила право користування квартирою
під номером АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_3 з
квартири під номером АДРЕСА_1, без
надання іншого жилого приміщення. В
задоволенні зустрічної позовної заяви
ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 07.04.2014 року, в якій просить рішення
суду від 07.04.2014 року скасувати і
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовної заяви ОСОБА_4
відмовити, а її зустрічну позовну заяву
задовольнити, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Іншими учасниками процесу рішення суду
не оскаржується.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу,
представник ОСОБА_4 заперечував проти
задоволення апеляційної скарги. Інші
учасники процесу в судове засідання не
з'явилися, причини неявки суду не
повідомили, клопотання про відкладення
розгляду справи від них на адресу суду
не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, судова
колегія приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з ухваленням нового рішення з
наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є, зокрема: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Задовольняючи позовну заяву ОСОБА_4 та
відмовляючи в задоволенні зустрічної
позовної заяви ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що згідно договору
дарування від 06 квітня 2008 року ОСОБА_4
отримав в дap від ОСОБА_7 квартиру під
номером АДРЕСА_1, та складається в
цілому з трьох жилих кімнат загальною
житловою площею 107,2 кв. м. та підсобних
приміщень, загальною площею 187,1 кв. м.

Зазначений договір посвідчено 06
квітня 2008 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу Одеської області ОСОБА_8,
зареєстровано у реєстрі за № 5237.

Письмово договір найму, як того
вимагає ч. 2 ст. 158 ЖК України, позивач із
відповідачкою не укладав.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у
судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_3
мешкає в квартирі ОСОБА_4, між сторонами
утворились неприязні стосунки, ОСОБА_4
вимагає від позивачки з'їхати з його
квартири.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13 надали свої
письмові пояснення, в яких посилаються
на те, що дійсно ОСОБА_3 проживає в
квартирі, що належить позивачу, з
позивачем ОСОБА_4, у них утворились
неприязні стосунки, та ОСОБА_4
неодноразово просив відповідачку
покинути квартиру. ОСОБА_3 погодилась з
вимогами позивача покинути квартири
при покупці їй автомобіля. Після того,
як ОСОБА_4 придбав ОСОБА_3 автомобіль
марки БМВ, відповідачка прийняла цей
автомобіль, але виїхати з квартири
відмовляється.

Таким чином, керуючись ст. ст. 41, 47
Конституції України, п. п. 1, 2 ст. 8
Європейської Конвенції про захист прав
та основних свобод людини та ст. 1
Першого протоколу Конвенції, ч. 1 ст. 319,
ч. 1 ст. 321, ст. 391 ЦК України, ст. ст. 109, 150
ЖК України, виходячи з мотивів захисту
права власності позивача, набувшого це
право на законних підставах, суд першої
інстанції вважав, що вимоги ОСОБА_4 щодо
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом виселення
відповідача є обґрунтованими і такими,
що підлягають задоволенню.

Крім того, суд першої інстанції
зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, у
зв'язку з їх безпідставністю та
необґрунтованістю з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 391 Цивільного
кодексу України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Сервітутне правовідношення виникає в
силу закону згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК
України за наявності факту проживання
особи разом із власником обтяженого
сервітутом житла та спільне з ним
користування цим житлом. У Цивільному
кодексі України право членів сім'ї
власника житла на користування ним
визнається сервітутним правом. Це
право є особистим сервітутом, оскільки
виникає в інтересах певної особи -
члена сім'ї власника житла. Таким чином,
суб'єктами даного сервітутного
правовідношення є, з одного боку,
власник житла, а з іншого - член його
сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України
до членів сім'ї власника житлового
приміщення віднесено дружину
(чоловіка) власника житла (якщо
стосовно цього житла у подружжя не
виникло право спільної власності), їх
дітей та батьків, а також інших осіб,
якщо вони постійно проживають спільно
з власником житла та ведуть з ним
спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156
ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є
право обмеженого користування
частиною житлового приміщення,
визначеною власником житла. Тобто,
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним мають право
користування житлом відповідно до
закону, яким не може бути Житловий
кодекс, а застосуванню підлягають
норми, передбачені главою 32 Цивільного
кодексу.

Положеннями ст. 15 ЦК України
встановлено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Однією з засад судочинства,
регламентованих п. 4 ч. 32 ст. 129
Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Суд першої інстанції вважав за
необхідне зазначити, що позивачка
ОСОБА_3 на підтвердження доводів щодо
спільного з ОСОБА_4 проживання (ведення
спільного господарства) в його
квартирі на правах члена його сім'ї не
надала суду жодного доказу.

Таким чином, враховуючи те, що
обставини на які посилається позивачка
ОСОБА_3, як на підставу для задоволення
позову не знайшли свого підтвердження
в судовому засіданні, а її позовні
вимоги не грунтуються на вимогах
закону та на достатніх, належних та
допустимих доказах, суд першої
інстанції дійшов до висновку, що позов
ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

За таких обставин, суд першої інстанції
задовольнив первісний позов ОСОБА_4 та
відмовив в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3

Однак, судова колегія не погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки, суд першої інстанції дійшов
до таких висновків неповно з'ясувавши
обставини, що мають значення для справи
та неправильно застосувавши норми
матеріального права.

Оскільки, в судовому засіданні
встановлено та не заперечується
сторонами, що відповідачка за
первісним позовом - ОСОБА_3 проживає в
спірній квартирі АДРЕСА_1 разом з
позивачем ОСОБА_4 та їхнім
неповнолітнім сином - ОСОБА_6 (а. с. 17).

Вказана спірна квартира належить на
праві власності ОСОБА_4 на підставі
договору дарування від 06.04.2008 року (а. с.
15-16).

ОСОБА_3 вселилася в зазначену квартиру
зі згоди ОСОБА_4, що не заперечується
останнім, та з часу вселення проживала
з ним як член його сім'ї, ведучи з ним
спільне господарство, відповідно до
позовної заяви ОСОБА_4 (а. с. 2, 61), з якої
вбачається, що на протязі останнього
року його та ОСОБА_3 взаємовідносини
переросли у відкриті конфлікти і
постійні скандали та вже тривалий час
вони не ведуть спільне господарство, не
пов'язані спільним побутом, що свідчить
проте, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вели спільне
господарство та були пов'язані
спільним побутом до зіпсування між
ними взаємовідносин, тобто ОСОБА_3
вселилася та постійно проживала в
спірній квартирі як член сім'ї ОСОБА_4,
що підтверджується також наявністю у
них спільної дитини (а. с. 17) та
реєстрації дитини в спірній квартирі
(а. с. 10).

На даний час взаємовідносини між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зіпсувалися та, вони
не ведуть спільне господарство, не
пов'язані спільним побутом, що
вбачається з позовної заяви ОСОБА_4 (а.
с. 2, 61), докази протилежного в
матеріалах справи відсутні, однак
ОСОБА_3 та неповнолітня дитина
залишилися проживати в спірній
квартирі, в якій проживають разом з
ОСОБА_4, що вбачається також з позовної
заяви останнього.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 156 ЖК України,
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням; за згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно; до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишніми членами
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Докази, які б підтверджували укладення
між сторонами на час вселення ОСОБА_3
угоди про порядок користування спірною
квартирою та те, що ОСОБА_3 вселялася в
спірну квартиру, як тимчасовий жилець
відповідно до ст. 98 ЖК України, якою
ОСОБА_4 обґрунтовував первісний позов,
в матеріалах справи відсутні та суду
апеляційної інстанції не надані (ст. 10,
60 ЦПК України).

Між тим, обставини встановлені у справі
та докази по справі вказують та
підтверджують, що ОСОБА_3 вселилася та
постійно проживала в спірній квартирі
як член сім'ї ОСОБА_4

Тому доводи ОСОБА_4 в позовній
заяві стосовно того, що він дозволив
ОСОБА_3 тимчасово мешкати в спірній
квартирі, а вона зобов'язалася
виселетись негайно з моменту отримання
від нього такої вимоги ґрунтуються на
припущеннях.

За таких обставин, у
відповідачки за первісним позовом -
ОСОБА_3 на законних підставах виникло
право користування спірною квартирою,
яке не припинилося у зв'язку з
припиненням сімейних відносин.

Тому зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_3, в частині визнання за нею права
користування жилими приміщеннями,
квартири АДРЕСА_1 обґрунтовані та
підлягають задоволенню, враховуючи
оспорювання цього права ОСОБА_4

Разом з тим, не підлягають
задоволенню зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_3, в частині визнання її членом
сім'ї ОСОБА_4, оскільки в матеріалах
справи відсутні та суду апеляційної
інстанції не надані докази того, що
сторони після зіпсування між ними
взаємовідносин продовжують проживати
як члени сім'ї (ведуть спільне
господарство), що заперечується
позивачем за первісним позовом
відповідно до його позовної заяви.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Не підлягають задоволенню і первісні
позовні вимоги ОСОБА_4

Оскільки, обґрунтовуючи свої позовні
вимоги, щодо виселення ОСОБА_3 з спірної
квартири та визнання її такою, що
втратила право користування спірною
квартирою, ОСОБА_4 посилався на ст. 98 ЖК
України, вважаючи ОСОБА_3 тимчасовим
жильцем та ч. 1 ст. 71 ЖК України, яка
передбачає, що при тимчасовій
відсутності наймача або члена його
сім'ї за ним зберігається жиле
приміщення протягом шести місяців.
Також ОСОБА_4 посилався на норми ЦК
України, які регулюють відносини права
власності (а. с. 2-3, 61-62).

Проте, як встановлено вище, ОСОБА_3
вселилася та постійно проживала в
спірній квартирі, до зіпсування
взаємовідносин, як член сім'ї ОСОБА_4, а
не як тимчасовий жилець чи наймач та в
матеріалах справи відсутні докази, що
вона тимчасово була відсутня у спірній
квартирі.

Крім того, позовні вимоги ОСОБА_4 є
взаємовиключними, оскільки вважаючи
ОСОБА_3 тимчасовим жильцем та
обґрунтовуючи її виселення ст. 98 ЖК
України, ОСОБА_4 просить також визнати
ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування спірною квартирою,
посилаючись на ч. 1 ст. 71 ЖК України, яка
регулює правовідносини по збереженню
займаного жилого приміщення за
наймачем або членами його сім'ї, якими
не є в розумінні ст. 98 ЖК України
тимчасові жильці, а підстави виселення
та визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням є
різними та взаємовиключними.

Посилання на норми ЦК України є
необґрунтованими, оскільки спірні
правовідносини регулюються нормами ЖК
України.

За таких обставин, відсутні
правові підстави для задоволення
позовних вимог за первісним позовом
ОСОБА_4.

Однак, суд першої інстанції на
вищевказане уваги не звернув та
помилково задовольнив первісні
позовні вимоги та відмовив в
задоволенні зустрічних позовних
вимогах, в частині визнання права
користування на спірну квартиру за
ОСОБА_3

Таким чином, на підставі наведеного,
судова колегія частково погоджується з
доводами апеляційної скарги та вважає,
що рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 07.04.2014 року необхідно
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4, а зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_3 задовольнити частково, визнавши
за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, право
користування жилими приміщеннями
квартири АДРЕСА_1 та відмовивши в іншій
частині зустрічних позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги судова
колегія не приймає до уваги, враховуючи
викладене, встановлені обставини по
справі та спірні правовідносини, які
виникли між сторонами.

Також судова колегія не приймає до
уваги доводи в запереченнях на
апеляційну скаргу щодо реєстрації
ОСОБА_3 не в спірній квартирі, а за іншою
адресою.

Оскільки, як роз'яснено в п. 9 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 2
від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України», із змінами,
наявність чи відсутність прописки сама
по собі не може бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилася туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення, або
ж для відмови їй у цьому.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 07.04.2014 року по справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
виселення та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання членом
сім'ї, визнання права користування -
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4, зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
право користування жилими
приміщеннями квартири АДРЕСА_1

В іншій частині зустрічних
позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області
О.Д. Варикаша

О.А. Ступаков

В.А. Станкевич