РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2514/14-ц

пр. № 8/759/12/14

25 червня 2014 року . Святошинський
районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Наборозняка
М.І.

за участю секретаря Оленчук І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за заявою
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про перегляд рішення
суду у цивільній справі за позовом
комунального підприємства "Дирекція з
утримання та обслуговування
житлового фонду Святошинського району
м.Києва" , третя особа Святошинська
районна в м. Києві державна
адміністрація до них про виселення
із квартири за їх позовом до
Святошинської районної в м. Києві
державної адміністрації про визнання
права користування квартирою, позовом
комунального підприємства "Дирекція з
утримання та обслуговування
житлового фонду Святошинського району
м.Києва" до них про виселення із
квартири за ново виявленими
обставинами,

встановив:

Заявники звернулись 12.02.2014 року
із вказаною заявою про перегляд
рішення Святошинського районного суду
м.Києві від 26.06.2013 року, яким
відхилено їх позов до Святошинської
районної у місті Києві державної
адміністрації про визнання права
користування квартирою АДРЕСА_1 та
задоволено зустрічний позов
комунального підприємства про їх
виселення із вказаного житла за ново
виявленими обставинами. В подальшому,
03.06.2014 року, заяву змінили (а.с.63-69).

В обґрунтуваннях заяви зазначили, що
вказане судове рішення набрало
законної сили 15.10.2013 року.

06.02.2014 року вони під час прибирання в
квартирі АДРЕСА_1 (надалі - спірна
квартира) в домашньому архіві виявили
оригінали письмових доказів в
кількості 36 штук, а саме: квитанції про
оплату житлово-комунальних послуг з 2006
по 2012 роки, що заповнені ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 та достовірно підтверджують ті
обставини, що вони вселилися в квартиру
у 2005 році в якості членів сім*ї ОСОБА_3
та ОСОБА_4 та вели з ними спільне
господарство.

Крім того, зазначили,що в період
розгляду справи за їх заявою, 09.05.2014
року ОСОБА_2 випадково біля будинку по
АДРЕСА_1 зустрів наглядно знайомого
чоловіка на ім'я ОСОБА_7. Він пояснив
ОСОБА_2, що знав ОСОБА_3, з ним він
познайомився під час лікування від
туберкульозу у 2005 році. Під час
розмови ОСОБА_7 запитав: чи оформив
ОСОБА_2 квартиру (спірну) на себе. Він
розказав, що ОСОБА_3 розповідав йому
про те, що хотів прописати своїх
родичів із Вінничини у квартиру, бо
тяжко хворів, його син в цей час сидів в
тюрмі і лише вони йому допомагали та
доглядали за ним. Він ОСОБА_3) говорив
йому , що написав заяву з метою, щоб
прописати родичів та що у нього до
цього були проблеми з паспортом.

Після цієї розмови вони ( ОСОБА_2 та
ОСОБА_1) ретельно обшукали всі речі, що
були в спірній квартирі, та виявили
оригінал заяви ОСОБА_3 від 04.08.2005 року до
міліції на прописку ОСОБА_2 та ОСОБА_1
та копію його паспорту, виданого 30.07.2005
року.

Раніше вони про цю заяву, тобто, про
письмове погодження ОСОБА_3 на
проживання їх у квартирі не знали.

Вважаючи ці обставини нововиявленими
та істотними, 03.06. 2014 року в заяві до
суду вони змінили підстави заяви про
скасування вказаного рішення за
нововиявленими обставинами.

Посилаються на приписи ст. 65 Житлового
Кодексу України (право наймача на
вселення інших осіб у займане ним жиле
приміщення), як на правову підставу їх
вимог.

Вважають, що суд в судовому рішенні
від 26.06.2013 року взагалі не зазначив на
підставі якої норми закону їх виселено
з вказаної квартири.

Також зазначили, що суд першої
інстанції, приймаючи рішення, прийшов
до висновку про те що вони самовільно
проживають у вказаній квартирі.
Вважають, що у спірну квартиру вони
вселились як члени сім'ї ОСОБА_3 (котрий
є двоюрідним братом ОСОБА_1 ) та його
сина (а їх племінника) ОСОБА_4, який в той
час знаходився в місцях позбавлення
волі, де відбував покарання з 30.08.2004
року.

Крім того, вказали, що ОСОБА_3 в певний
час мав свою сім*ю. Його дружина
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Залишившись наодинці, ОСОБА_3 в 2004 році
почав себе погано почувати і
скаржитись на хворобу, потребуючи
догляду, приїхав в село Семенівна
Шаргородського району Вінницької
області (де він народився), в якому
вони проживали, та попросив їх про
допомогу та піклування за ним,
оскільки мав поганий стан здоров'я та
пенсійний вік, був одиноким і не мав
достатніх коштів на лікування. Його син
, а їх племінник - ОСОБА_4, в той час з
30.08.2004 року перебував в місцях
позбавлення волі і не міг фізично та
матеріально допомагати батьку.

В подальшому вони стали доглядати за
ОСОБА_3 та забезпечувати його
лікуванням, харчуванням, доглядом, мали
єдиний (спільний із ним бюджет),
підтримували сімейні стосунки.

В 2005 році ОСОБА_3 було поставлено
діагноз - туберкульоз; він лікувався у
Вінницькому облтубдиспансері з грудня
2004 року по лютий 2005 року, де вони за ним
доглядали, допомагали, забезпечували
ліками.

В 2005 році ОСОБА_3 запропонував їм
поселитися разом з ним в якості членів
його сім'ї у спірну квартиру.

Вони погодились та вселилися у вказану
квартиру як члени його сім'ї, вели з ним
спільне господарство, турбувалися про
нього, забезпечували доглядом та
ліками, матеріально підтримували
племінника, який перебував в місцях
позбавлення волі, листувалися з ним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, вони його
поховали.

Після смерті ОСОБА_3 вони, проживаючи в
спірній квартирі, проводили в ній
ремонт, своєчасно оплачували всі
комунальні рахунки, підтримували
квартиру в належному технічному стані.

ОСОБА_4, який з 30.08.2004 року по серпень 2010
року перебував в місцях позбавлення
волі, вони постійно відвідували в
місцях позбавлення волі, допомагали
продуктами харчування, листувалися з
ним; племінник писав доручення для них
з метою приватизації спірної квартири.

ОСОБА_4, звільнившись з місць
позбавлення волі у 2010 році ІНФОРМАЦІЯ_3
помер від захворювання туберкульозом
та ВІЧ. Вони його поховали.

Також зазначили, що на період розгляду
справи та прийняття судом рішення(у
2013 році) їм не було відомо про
наявність заяви ОСОБА_3 від 04.08.2005 року
на ім'я начальника відділу ГІРФО
Святошинського РУГУ МВС України в м.
Києві щодо їх прописки у спірній
квартирі. Зазначили, що ОСОБА_3 раніше
свій паспорт втратив, потім отримав
паспорт 30.07.2005 року. Із його заяви
вбачається, що у 2005 році він писав
заяву про їх прописку в квартиру після
того, як пройшов лікування в
стаціонарному відділенні Вінницького
обласного туберкульозного диспансеру
з грудня 2004 року по лютий 2005 року де ,
вони за ним доглядали.

Копію паспорта ОСОБА_3, оригіналів
квитанцій про сплату комунальних
послуг в кількості 36 штук, в яких
вказано прізвища платника - ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, отриманого ним 30.07.2005 року, ними
було виявлено разом з іншими
документами ОСОБА_3 Ці документи
спростовують факти, покладені в основу
судового рішення про те, що вони
вселилися самовільно в спірну
квартиру.

Наявність факту родинних стосунків,
копії паспорту ОСОБА_3, отриманого ним
30.07.2005 року після втрати, заяви про їх
прописку в спірну квартиру та несення
ними витрат по утриманню квартири,
довідки про лікування, сплати за
комунальні послуги, утримання
прибудинкової території, що
стверджується документально, могло
вплинути на юридичну оцінку
обставинам, здійснену судом у судовому
рішенні від 26 червня 2013 року, а тому
вважають, що є всі підстави для
скасування вказаного рішення за ново
виявленими обставинами.

В судових засіданнях по 11.06.2014 року
ОСОБА_2, та його представник заяву
підтримали, посилаючись на викладені
в ній обставини. ОСОБА_1 надала суду
заяву про розгляд її заяви про
перегляд рішення суду без її участі,
заяву підтримує та просить її
задовольнити.

В подальшому ОСОБА_2 в судове засідання
не прибув, його представник заяву
підтримав.

Наполягає на тому, що заява ОСОБА_3 є
нововиявленою обставиною та істотною
для вирішення спору за основним та
зустрічним позовом. Зазначив, що зміст
заяви свідчить про те, що ще у 2005 році
фактичний наймач спірної квартири
ОСОБА_3 намагався вирішити питання
про реєстрацію (прописку) заявників у
спірній квартирі.

Таке його бажання викладене у тексті
написаної ним заяви. Заявники, зокрема
ОСОБА_2, достовірно знають про те, що
вказана заява написана ніким іншим,
окрім ОСОБА_3, про що свідчить його
підпис і безпосередньо зміст заяви та
факт виявлення її серед речей та
документів у квартирі , де мешкав
ОСОБА_3

Зміст заяви підтверджує існування
тісних родинних зв*язків між ОСОБА_3 та
подружжя ОСОБА_2 у 2005 році.

Зазначив, що такі зв*язки між ними та
ОСОБА_3 були не лише родинними і, а й
сімейними, оскільки ОСОБА_3 був тяжко
хворим, а заявники, які є його родичами,
вирішили взяти на себе всі турботи
по догляду за ним (важко хворим на
туберкульоз). Останній мав мізерну
пенсію, а його лікування вимагало
значні кошти, що забезпечували
заявники. З приводу питання: яким
чином заява ОСОБА_3 виявлена у
квартирі, а не надійшла до вказаного
на ній адресата (паспортної служби
органу внутрішніх справ
Святошигнського району м.Києва,
представник пояснив, що ОСОБА_2 про ці
обставини достовірно невідомо,
допускає, що через важку хворобу,
відсутність у певний час паспорта у
ОСОБА_3 він не вирішив питання щодо
прописки заявників у спірній
квартирі до отримання позитивного
результату - їх фактичної прописки у
квартирі.

Вважає, що заява ОСОБА_3 є документом
(доказом) про те, що заявники вселились
у квартиру не самовільно і не після
смерті ОСОБА_3, як вказано у рішенні
суду від 26.06.2013 року, а відповідно до
його (ОСОБА_3) бажання. Також вважає, що
зміст заяви доповнює інші наявні у
справі докази і в їх сукупності та
свідчить про те, що заявники
проживали однією сім*єю із ОСОБА_3
Вважає, що викладені у оскаржуваному
рішенні обставини про те, що
заявники отримували пенсії у
Вінницькій області не є доказами про
їх там постійне місце проживання,
оскільки вони дійсно були
зареєстровані і перебували на
пенсійному обліку по місцю
реєстрації. Вони дійсно приїздили у
Вінницьку область періодично і
отримували там пенсію, а проживали
постійно після смерті ОСОБА_3 у
спірній квартирі і сплачували
житлово-комунальні послуги
відповідно до рахунків, які надходили
до квартири в період з 2005 року і по
час розгляду справи в суді. Тому
висновок суду про їх вселення у
спірну квартиру після смерті ОСОБА_5,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 не відповідає
дійсності. Вони дійсно вселились
після смерті ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, але до смерті ОСОБА_3,
оскільки доглядали за ним і
безперечно також до смерті ОСОБА_4 (у
2010 році), оскільки надали разом із
заявою про перегляд рішення
оригінали оплачених ними рахунків за
зазначені вище послуги за період з 2006
року. Крім того, вважає, що у цивільній
справі немає жодних доказів, які
спростовують твердження заявників
про їх проживання однією сім*єю і
ведення спільного господарства із
ОСОБА_3 і його сином ОСОБА_4, а документи
про лікування ОСОБА_3 (оплачено ними),
листування з його сином, поховання
сина є достовірними доказами про те,
що вони фактично проживали із
вказаними своїми родичами однією
сім*єю і набули права користування
спірним житлом, як члени сім*ї наймача
ОСОБА_3, а в подальшому (після його
смерті) - ОСОБА_4 Серед інших доказів
належними вважають також листи
ОСОБА_4 та його довіреність із місць
позбавлення волі на їх адресу. В
листах ОСОБА_4 називає їх рідними, що
підтверджує їх фактичні сімейні
відносини.

Також просить суд звернути увагу на
те, що в рішенні суду від 26.06.2013 року
немає посилань на конкретні та
достовірні докази самовільного
вселення заявників у спірну квартиру.

Представник комунального
підприємства "Дирекція з утримання та
обслуговування житлового фонду
Святошинського району м.Києва" (надалі
-КП) заперечує проти перегляду
рішення суду за ново виявленими
обставинами, вважає, що рішення суду
від 26.06.2013 року є законним та
обґрунтованим; пояснила, що акти, на
зміст яких є посилання у вказаному
рішенні складались працівниками
підрозділів КП; висновок про
самовільне користування (вселення)
спірною квартирою в них зазначений по
причині відсутності у заявників (на
той час відповідачів за позовом КП)
документів на проживання у квартирі.

Прокурор прокуратури Святошинського
району м, Києва, який брав участь у
справі в період її розгляду по суті у
2013 році в якості представництва
інтересів держави в особі КП, як він
пояснив, також брав участь у розгляді
заяви за нововиявленими обставинами
в тому ж статусі учасника розгляду
справи. Він заперечує щодо
задоволення заяви ОСОБА_2, вважає, що
вона може бути написана ОСОБА_3, а
може бути написана і іншою особою.

Представник Святошинської районної в
м. Києві державної адміністрації в
судове засідання не прибув, про час
та дату розгляду справи вказана особа
- відповідач за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1
від 10.12.2012 року, а.с. 27-29), повідомлена
неодноразово. Тому суд проводить
розгляд заяви без присутності її
представника.

Суд, заслухавши пояснення заявника
ОСОБА_2, його представника,
представника комунального
підприємства "Дирекція з утримання та
обслуговування житлового фонду
Святошинського району м.Києва",
прокурора прокуратури Святошинського
району м. Києва, дослідивши матеріали
справи, а також матеріали справи, за
результатами якої ухвалено
оскаржуване рішення суду від 26.06.2013
року, вважає, що заява підлягає
задоволенню.

Ст. 361 ЦПК України передбачено, що
рішення або ухвала суду, якими
закінчено розгляд справи, що набрали
законної сили можуть бути переглянуті
у зв'язку з ново виявленими
обставинами.

У п.1 ч.2 ст.361 Цивільного процесуального
кодексу України визначено, що
підставами для перегляду рішення,
ухвали суду чи судового наказу у
зв'язку з нововиявленими обставинами є
істотні для справи обставини, що не
були і не могли бути відомі особі, яка
звертається із заявою, на час розгляду
справи.

При розгляді справи її учасникм було
роз*яснено приписи ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК
України щодо змагальності,
диспозитивності судового розгляду,
обов*язку надавати докази щодо вимог
заяви, чи її заперечень.

У п.7 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року №4 «Про
застосування цивільного
процесуального законодавства при
перегляді судових рішень у зв'язку із
ново виявленими обставинами»
визначено, що питання про те, які
обставини можна вважати істотними, є
оціночним, і вирішуються судом у
кожному конкретному випадку з
урахуванням того, чи ці обставини могли
спростувати факти, покладені в основу
судового рішення, та вплинути на
висновки суду під час його ухвалення
таким чином, що якби вказана обставина
була відома особам, які беруть участь у
справі, то зміст судового рішення був
би іншим.

Суд погоджується зі ствердженнями
представника ОСОБА_2 про те, що
виявлена заявниками у травні 2014 року
письмова заява ОСОБА_3 від 04.08.2005 року
про їх прописку у спірній квартирі є
нововиявленою обставиною, яка має
істотне значення для вирішення
спору.

Як видно із матеріалів справи та
пояснень учасників (у 2014 році) розгляду
справи на період 2005 року у спірній
квартирі були зареєстровані
(прописані) ОСОБА_3 та його син ОСОБА_4 ,
за яким зберігалось місце проживання
на період відбування покарання у
місцях позбавлення волі.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач
вправі в установленому порядку за
письмовою згодою всіх членів сім'ї,
які проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. Особи, що вселилися в жиле
приміщення як члени сім'ї наймача,

набувають рівного з іншими членами
сім'ї права користування жилим

приміщенням, якщо при вселенні між
цими особами, наймачем та

членами його сім'ї, які проживають з
ним, не було іншої угоди про

порядок користування жилим
приміщенням.

В рішенні суду від 26.06.2013 року
вказано, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вселились
у спірну квартиру без дотримання
передбаченого ст.65 ЖК України порядку.

У п.З вищезазначеної Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ зазначено, що нововиявлені
обставини можуть підтверджуватися
фактичними даними (доказами), що в
установленому порядку спростовують
факти, покладені в основу судового
рішення. Суд має право скасувати судове
рішення у зв'язку з нововиявленими
обставинами лише за умови, що ці
обставини можуть вплинути на юридичну
оцінку обставин, здійснену судом у
судовому рішенні, що переглядається.

На думку суду письмова заява ОСОБА_3
від 04.08.2005 року , на яку посилаються
заявники свідчить про те, що наймач
спірної квартири ОСОБА_3 вселив
заявників у цю квартиру і з власної
ініціативи мав намір зареєструвати їх
проживання саме у спірній квартирі.

Стаття 6 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця

проживання в Україні»
регламентує відносини щодо

реєстраціі місця проживання фізичних
осіб. За загальновідомими обставинами
реєстрація місця проживання до
набрання чинності вказаним законом (з
початку 2004 року) називалась пропискою.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті
громадянин України, який постійно
або тимчасово проживає в Україні
зобов'язаний зареєструвати своє місце
проживання, для чого, серед інших
документів подати документи, що
підтверджують право на проживання в
житлі.

Суд вважає, що саме таким документом є
викладене у заяві ОСОБА_3 від 04.08.2005
року його погодження, як наймача
спірної квартири,

на проживання в ній інших осіб, в
даному випадку заявників, які були
родичами наймача ОСОБА_3, що
підтверджується рішенням
Шаргородського районного суду м.Києва
від 24.11.2010 року, наявним у справі (а.с.85).

Таким чином, заявники дотримались
встановленого ст. 65 ЖК України
порядку, який передбачає право вселяти
інших осіб, вселення їх у квартиру, а
наявність зазначеної заяви спростовує
факти, покладені в основу судового
рішення щодо самовільного їх вселення
у спірну квартиру.

Суд погоджується із заявниками про те,
що вони заявляли про усне погодження
ОСОБА_3 на вселення у спірну квартиру
при розгляді справи у 2013 році, проте,
вони не знали, що таке погодження було
висловлене ним письмово в заяві від
04.08.2005 року щодо їх реєстрації у
квартирі.

Суд вважає, що письмова заява ОСОБА_3 є
нововиявленою обставиною, на відміну
від усного дозволу ОСОБА_3 на
проживання заявників у його квартирі.
Вона має правове значення для
реєстрації місця проживання осіб
відповідно до вищевказаного Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» . Зі змісту цього закону
видно, що реєстрація місця
проживання фізичної особи у певному
житлі свідчить про те, що особа таким
житлом користується відповідно до
законодавства України.

За таких підстав суд вважає письмову
заяву ОСОБА_3 від 04.08.2005 року саме
нововиявленою, оскільки доказів про
те, що заявникам було відомо про неї до
26.06.2013 року включно, у справі немає.
Суд при цьому враховує, що представник
КП, прокурор, які брали участь в
розгляді справи та були присутніми в
судовому засіданні при розгляді заяви
(щодо ново виявлених обставин), не
спростували належними доказами
ствердження заявників.

Суд не приймає до уваги їх заперечення
з приводу того, що заява ОСОБА_3
фактично не подана до адресата, не
знаходиться у нього; що заявники не
знялись з реєстрації місця
попереднього проживання у Вінницькій
області по причині того, що фактичним
предметом спору при розгляді справи
у 2013 році було визначення підстав
проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у спірній
квартирі. Позивач КП у позовній заяві
від 07.11.2012 року стверджував про те,
що відповідачі (подружжя ОСОБА_2) «не
перебувають на реєстрації» у
спірній квартирі, проживають без
ордеру, вселились після смерті
мешканців квартири (а.с.1-2).

Відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_1 ) за
позовом КП і позивачі за зустрічним
позовом до КП, яке в подальшому було
замінено на іншого відповідача -
Святошинську районну в м. Києві
державну адміністрацію, підставою
права на проживання у спірному житлі
вважали погодження ОСОБА_3, а в
подальшому - ОСОБА_4 на їх проживання у
спірній квартирі, як фактичних членів
сім*ї зазначених осіб, котрі фактично
були наймачами квартири.

Таким чином, саме письмова заява
ОСОБА_3 від 04.08.2005 року заперечує
ствердження позивача про
«неперебування їх на реєстрації» у
квартирі.

При розгляді справи суд оцінює
нововиявлену обставину (письмову
заяву ОСОБА_3, в сукупності з іншими
доказами сторін у справі №2/759/1064/13 в
цілому.

Представник заявника пояснив, що
заявники, користуючись квартирою,
сплачували надані їм послуги.

Суд, оцінюючи вказані заявниками
обставини: виявлені ними копію
паспорту ОСОБА_3, квитанцій про сплати
платежів за житлово комунальні
послуги з 2006 року, що надавались
відносно спірної квартири не вважає
їх нововиявленими, оскільки заявникам
повинно було бути відомо при розгляді
цивільної справи по суті у червні 2013
року про те, що ОСОБА_3 у свій час (при
житті) мав паспорт; що вони у
зазначений ними період оплачували
житлово-комунальні послуги.

Однак, наявні у справі квитанції про
сплату житлово-комунальних послуг
щодо надання їх у спірну квартиру за
період з червня 2009 року (а.с.57-65)
свідчать про те, що вони сплачували
такі послуги до смерті ОСОБА_4, що є
доказами їх пояснень з приводу
вселення у квартиру значно раніше, а
саме до смерті наймачів квартири і
доказами їх вимог в сукупності із ново
виявленою обставиною (заява ОСОБА_3 від
04.08.2014 року)

Отже, заявники сплачуючи комунальні
платежі, фактично виконували умови
договору найму щодо спірної квартири
відповідно до ст.ст. 63, 64 ЖК України.

Суд погоджується із ствердженнями
представника ОСОБА_2 про те, що в
рішенні суду від 26.06.2013 року не
зазначено правових підстав виселення
подружжя ОСОБА_2 зі спірної квартири;
у справі немає інших доказів, які
підтверджують самовільне заселення
квартири заявниками.

В актах, складених працівниками КП
(а.с.8-11), лише зазначено факт наявності,
чи відсутності певних осіб у спірній
квартирі відповідно до реєстраційного
обліку, який також веде КП. Лише в
одному акті від 10.10.2012 року (а.с.10)
зазначено про те, що ОСОБА_1,ОСОБА_2
зайняли спірну квартиру самовільно.

З приводу вказаного акту представник
КП при розгляді справи за заявою щодо
нововиявлених обставин пояснила, що
висновок про самовільне зайняття
було зроблено у зв*язку з тим, що у
подружжя ОСОБА_2 не було ордера на
вказану квартиру; інших доказів з
приводу самовільного вселення у
матеріалах справи немає.

Проте, предметом спору за позовом
подружжя ОСОБА_2 було не наявність , чи
відсутність ордеру, а обставини щодо
погодження на їх вселення у спірну
квартиру , як членів сім*ї наймачів від
ОСОБА_3, ОСОБА_4

Сукупність досліджених , наявних у
справі, доказів свідчить про
обгрунтованість заяви заявників та
те, що матеріалами справи повністю
підтверджується ствердження подружжя
ОСОБА_2 про те, що вони проживали у
квартирі (приблизно з середини 2005
року), як особи, що вели спільне
господарство із наймачем, як члени його
сім*ї.

Враховуючи, що представник КП,
прокурор не заявили про проведення
почеркознавчої експертизи на предмет
з*ясування питання, чи дійсно заява від
04.08.2005 року написана ОСОБА_3, чи іншою
особою, то у суду немає правових
підстав , не приймати її за об*єктивну,
а її зміст за достовірний.

Суд вважає, що питання: де саме
знаходилась заява ОСОБА_3 від 04.08.2014
року , чому вона не надійшла до
адресата (паспортної служби міліції)?
не має вирішального значення щодо
предмета спору. Суд погоджується із
поясненнями представника заявника
ОСОБА_2 про те, що заява ОСОБА_3 могла
бути не подана фактично до
відповідного органу у зв*язку з його
захворюваннями.

При розгляді справи суд керується ст.
365ЦПК України , відповідно до якої суд,
розглянувши заяву, суд може скасувати
судове рішення, що переглядається, і
прийняти нове судове рішення або
залишити заяву про перегляд судового
рішення за нововиявленими обставинами
без задоволення.

З огляду на викладене суд вважає, що
заявники у спірну квартиру
поселились не самовільно, а як члени
сім*ї наймача ОСОБА_3 за його письмовою
згодою від 04.08.2005 року та за згодою
ОСОБА_4, який вважав їх також членами
сім*ї , про що свідчить його листування
(а.с.76,77).

Таким чином, обставина - наявність
письмової заяви ОСОБА_3 від 04.08.2005 року
є істотною обставиною, яка обґрунтовує
вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_1 про вселення їх
у спірну квартиру з дозволу наймача
та наявність у них права на
проживання у цій квартирі.

Вказана обставина є підставою для
перегляду рішення суду від 26.06.2013
року, а саме його скасування та
ухвалення нового рішення, який суд
задовольняє їх позов (а.с.27-29) про
визнання права на проживання у
спірній квартирі.

Суд визначає їх вимоги саме так, як
вони і зазначали у позові від 10.12.2013
року, а не так, як вказує представник
заявника (права користування
квартирою).

Враховуючи, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 набули
права на проживання у спірній
квартирі у передбаченому законом
порядку, то підстав для їх виселення
(позов КП до них, а.с. 1-2) зі спірної
квартири, враховуючи, що у них немає
ордера на неї, суд не вбачає. Тобто,
суд відхиляє позов КП про їх виселення
зі спірної квартири.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 212-214 ЦПК України , суд,

вирішив :

.

Рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 26.06.2013 року у
цивільній справі ун №2608/18179/12
пр.№2/759/1064/13 скасувати за
нововиявленими обставинами.

В задоволенні позову
комунального підприємства «Дирекція з
утримання та обслуговування житлового
фонду Святошинського району міста
Києва» про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2 з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2
до Святошинської районної в місті
Києві державної адміністрації
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на
проживання у жилій квартирі АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана на адресу
Апеляційного суду м.Києва через
районний суд протягом 10 днів з дня
його проголошення, особами (учасниками
розгляду справи), які не були
присутніми при його проголошенні -
протягом 5 днів з дня отримання його
копії.

Суддя :