Номер провадження: 22-ц/785/5125/14
Головуючий у першій інстанції Асанова
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Колмакові В.І.,

за участю: представника відповідача,
ОСОБА_3, - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3, - ОСОБА_4, на рішення Южного
міського суду Одеської області від 27
листопада 2013 року за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору,
Южненська міська рада Одеської
області, про визнання такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням,

в с т а
н о в и л а:

20 січня 2006 року ОСОБА_6, ОСОБА_3
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору,
Комунальне підприємство
"Житлово-експлуатаційна дільниця - 3",
Южненська міська рада Одеської
області, про зміну договору найму
житлового приміщення та зобов'язання
укласти окремий договір найму на
ізольовані кімнати, обґрунтовуючи
вимоги тим, що вона, ОСОБА_6, та
відповідач ОСОБА_5 перебули у шлюбі з 06
листопада 1970 року по 14 листопада 1991
року. 13 січня 1981 року відповідачу
ОСОБА_5 була надана трикімнатна
квартира АДРЕСА_1 на склад сім'ї з
чотирьох чоловік: відповідач, вона,
його дружина ОСОБА_6, дочка ОСОБА_3 та
син ОСОБА_7. На теперішній час в
квартирі зареєстровані та проживають
три чоловіка - сторони у справі, вона з
дочкою займає дві кімнати, але
сплачуються за комунальні послуги за
всю квартиру. Вона є інвалідом ІІ групи
і у неї з дочкою не вистачає грошових
коштів сплачувати всі платежі за
квартиру, ремонтувати її тощо, від
приватизації квартири відповідач
відмовляється. Тому вони вимушені
звернутись за захистом своїх прав з
позовом до суду.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 63,64, 104 ЖК України, позивачки ОСОБА_6
та ОСОБА_3 просили суд позов
задовольнити (а.с. 5-6, 7, 77).

Відповідач ОСОБА_5 проти первісного
позову заперечував і 17 квітня 2006 року
звернувся до суд із вказаним
зустрічним позовом, який 18 лютого 2010
року остаточно уточнив, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 13 січня 1981 року його
родині була надана трикімнатна
квартира. Його син ОСОБА_7 виїхав на
постійне місце проживання в м.
Маріуполь й знявся з реєстраційного
обліку. В 1996 році його колишня дружина з
дочкою ОСОБА_3 також виїхали до м.
Маріуполь, але з реєстраційного обліку
не знімались. В 2003 році його дочка
повернулась проживати до м. Южне і на
цей час проживає зі своєю сім'єю за
іншою адресою: в квартирі АДРЕСА_2.
Таким чином, відповідача ОСОБА_3 не
проживає за місцем реєстрації з 1996 року
й втратила право користування
квартирою.

Посилаючись на ці обставини та на ст.
ст. 71, 72 ЖК України, позивач ОСОБА_5
просив суд позов задовольнити (а.с. 45-46,
294-295).

Відповідачка ОСОБА_3 проти зустрічного
позову заперечувала й в своїх усних та
письмових поясненнях від 20 травня 2007
року зазначала, що з 1997 року по 2003 рік
вона навчалась у Національному
технічному університеті "Харківський
політехнічний інститут", з 2003 року
працює на різних посадах в установах та
підприємствах м. Южне, її постійним
місцем проживання є спірна квартира
АДРЕСА_1, де вона проживає з сином
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 1995 року у неї з
батьком склались вкрай напружені
стосунки, він вчиняв сварки з різних
підстав, у тому числі і щодо сплати
заборгованості за комунальні послуги і
квартирної плати. Тому вона вимушена
була звертатися за захистом до
Южненського МВ УМВС України в Одеській
області та до суду з позовом про зміну
договору найму житлового приміщення, а
також іноді ночувати за іншою адресою.
Таким чином, її батько намагається
позбавити її та її малолітнього сина
єдиного місця проживання. З цих підстав
вона просила у задоволенні позову
відмовити (а.с. 180-182).

Представник Южненської міської ради,
в судове засідання не з'явився.

Ухвалою Южного міського суду Одеської
області від 19 листопада 2007 року
первісний позов ОСОБА_6, ОСОБА_3 про
зміну договору найму житлового
приміщення залишений без розгляду з
підстав п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (а.с.
227-228).

Справа розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням суду першої
інстанції позов ОСОБА_5 задоволено. Суд
визнав відповідачку ОСОБА_3 такою, що
втратила права користування квартирою
АДРЕСА_1 Одеської області (а.с. 370-371).

В апеляційній скарзі представник
відповідачки ОСОБА_3, ОСОБА_4, просить
рішення суду першої інстанції
скасувати і постановити нове рішення
про відмову у задоволенні позову,
мотивуючи тим, що рішення суду є
необґрунтованим і незаконним, судом не
враховано, що після припинення шлюбних
відносин батько створював матері
ОСОБА_6 та їй нестерпимі умови для
проживання та змінив замки на вхідних
дверях спірної квартири, за станом
здоров'я матір потребує постійного
стороннього догляду, який надає їй
вона, тому вини вимушено проживати за
іншою адресою (а.с. 376-378).

Позивач ОСОБА_5 в судове засідання не
з'явився, про розгляд справи сповіщений
належними чином.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми процесуальними
правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України у даному випадку його неявка в
суд не перешкоджає розглядові справи і
не порушує право на доступ до суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги представника
відповідачки ОСОБА_3, ОСОБА_4, його
пояснення на апеляцію, перевіривши
матеріали справи, дослідивши матеріали
цивільної справи № 22ц/1590/2006/12 за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання
такою, що втратила право користування
житлом, законність і обґрунтованість
рішення суду в межах позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
представника відповідачки підлягає
задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони у справі ОСОБА_5 та ОСОБА_6
перебули у шлюбі з 06 листопада 1970 року
по 14 листопада 1991 року (а.с. 10, 48).

13 січня 1981 року позивачу ОСОБА_5 була
надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 на
склад сім'ї з чотирьох чоловік:
відповідач, вона, його дружина ОСОБА_6,
дочка ОСОБА_3 та син ОСОБА_7 (а.с. 8).

Його син ОСОБА_7 виїхав на постійне
місце проживання й знявся з
реєстраційного обліку.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що його дочка,
відповідачка ОСОБА_3, з 1996 року не
проживає у спірній квартирі, з 2003 року
проживає за адресою проживання свого
чоловіка ОСОБА_9, що є підставою для
визнання її такою, що втратила право
користування житловим приміщенням. При
цьому суд застосував ст. ст. 71, 72 ЖК
України.

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції погодитися неможливо,
оскільки він є помилковим.

Статтею ст. 47 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
житло. Держава створює умови, за яких
кожний громадянин матиме змогу
побудувати житло, придбати його у
власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального
захисту, житло надається державою та
органами місцевого самоврядування
безоплатно або за доступну для них
плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

У частині 3 ст. 9 ЖК України зазначено, що
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Згідно із чч. 1, 2 ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були
відсутні з поважних причин понад шість
місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

У ст. 72 ЖК України зазначено, що
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

У пункті 10 постанови № 2 Пленуму «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» від 12 квітня 1985 року Верховний
Суд України роз'яснив, що у справах про
визнання наймача або члена його сім'ї
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї тощо) суд
може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу
площу за згодою членів сім'ї, його не
можна вважати таким, що втратив право
на жилу площу. Якщо ж він вселився в
жиле приміщення всупереч волі членів
сім'ї і був відсутнім понад встановлені
строки без поважних причин, то суд
вправі визнати його таким, що втратив
право на жилу площу. Коли в жилому
приміщенні не залишалися члени сім'ї
особи, яка була відсутня, його
повернення в це приміщення до часу
розгляду спору в суді є істотною
обставиною, але вона не може бути
безспірною підставою до відмови в
позові, а повинна оцінюватись у
сукупності з іншими обставинами.

Наявність рішення суду про право
громадянина користуватися жилим
приміщенням не є перешкодою до
розгляду і задоволення позову про
визнання його таким, що втратив це
право з мотивів, що після набрання
рішенням законної сили або після його
виконання він був відсутнім понад
шість місяців, у тому числі і в тих
випадках, коли строк для виконання
рішення не скінчився.

Наймачеві або членові його сім'ї, який
був відсутнім понад встановлений
законом строк без поважних причин, суд
вправі з цих мотивів відмовити в позові
про захист порушеного права (вселення,
обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Таким чином, предметом доказування за
вказаною справою є відсутність
відповідачки ОСОБА_3 у спірній квартири
понад шести місяців без поважних
причин.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
ОСОБА_5 послався на акт о не проживанні
відповідачки ОСОБА_3 у спірній квартирі
від 18 травня 2006 року (а.с. 55) та свідчення
свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13
допитаних судом за ініціативою
позивача.

Колегія суддів вважає, що в порушення
положень ст. ст. 10, 57, 60, 64, 179, 212, 213, 214 ЦПК
України суд першої інстанції не
з'ясував повно та всебічно обставини,
які мають значення для вирішення
справи, не дослідив та не надав
належної оцінки наявним у справі
доказам, у тому числі і свідченням
зазначених свідків.

Так, з акту про не проживання
відповідачки ОСОБА_3 в спірній квартирі
з 1996 року вбачається, що він складений 18
травня 2006 року в присутності майстрів
Комунального підприємства ЖЕД-3 ОСОБА_14
та ОСОБА_15 та наймача ОСОБА_5 (а.с. 55), але
суд першої інстанції не допитав
вказаних працівників ЖЕД-3 в судовому
засіданні.

Не перевірені судом першої інстанції й
причина відсутності відповідачки у
спірній квартирі з 1996 року. Так
відповідачка стверджувала, що з 1997
року по 2003 рік вона навчалась у
Національному технічному університеті
"Харківський політехнічний інститут",
що підтверджується копією диплома про
отримання вищої освіти від 05 липня 2003
року (а.с. 183-184) й у відповідності до п. 2
ч. 3 ст. 71 ЖК України є підставою для
зберігання за нею житлової площі на час
навчання.

З 2003 року вона працює на різних посадах
в установах та підприємствах м. Южне, у
особистій картці на її ім'я зазначено,
що її адресою є спірна квартира
АДРЕСА_1, що підтверджується особистою
карткою (а.с. 185).

Із заяви позивача ОСОБА_5 від 01 березня
2006 року, з якою він звернувся до суду
першої інстанції, вбачається, що у 2003,
2004 році колишня дружина ОСОБА_6 та дочка
повернулись й він погодився з їх
проживанням у спірній квартирі (а.с. 32),
що свідчить про те, що вини повернулися
й поселились у спірній квартирі за
згодою наймача.

Не звернув суд першої інстанції ні якої
уваги на те, що 20 січня 2006 року
відповідачка ОСОБА_3 та її матір ОСОБА_6
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5
про зміну договору найму житлового
приміщення (а.с. 5-6).

Лише після цього, 17 квітня 2006 року,
ОСОБА_5 звернувся із вказаним
зустрічним позовом до дочки (а.с. 45-46).

Вказані обставини свідчать про те, що
житловий спір між сторонами у справі
щодо користування житлом виник лише у
січні 2006 року.

До апеляційної скарги відповідачка
ОСОБА_6 додала рішення апеляційного
суду Одеської області від 24 лютого 2012
року по цивільній справі № 22ц/1590/2006/12 за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання
такою, що втратила право користування
житловим приміщення, яким встановлено,
що з вказаним позовом позивач ОСОБА_5
звернувся 13 серпня 2008 року й змінив
замки і перешкоджав колишньої дружині
ОСОБА_6 користуватися спірною
квартирою, що стало підставою для
відмови йому у позові (а.с. 379-381).

Аналізуючи зазначенні положення
закону, роз'яснення Пленуму Верховного
суду України, враховуючи вказані
обстави та оцінюючи належність,
допустимість, достовірність
приведених доказів, колегія суддів
відмовляє у прийнятті доказів наданих
позивачем (акт від 18 травня 2006 року та
свідчення зазначених свідків) й
приймає до уваги наявні у справі
вищезазначені докази, надані
відповідачкою, й вважає, що з квітня 2006
року відповідачка ОСОБА_3 не має
можливості проживати у спірній
квартирі у зв'язку з неправомірною
поведінкою батька до неї.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, виконуючи
повноваження суду апеляційної
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про те, що позивачем ОСОБА_5 в
судовому засіданні не доведено, що
відповідачка відсутня в спірній
квартири понад встановленого законом
строку без поважних причин. Тому вона
не порушує його прав на житло й у
відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України
його вимоги не підлягають захисту
судом.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006
року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" зазначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 та ст. 13
Європейської Конвенції про захист прав
і основоположних свобод людини кожен
має право на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом, який
вирішить спір щодо його прав та
обов'язків цивільного характеру або
встановить обґрунтованість будь -
якого висунутого проти нього
кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу
справедливого судочинства є принцип
"рівності вихідних умов", дотримання
балансу сторін при розгляді справи в
суді.

У статті 8 Європейської Конвенції про
захист прав і основоположних свобод
людини кожен має право на повагу до
свого приватного і сімейного життя, до
свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть
втручатись у здійснення цього права, за
винятком випадків, коли втручання
здійснюється згідно із законом і є
необхідним у демократичному
суспільстві в інтересах національної
та громадської безпеки чи економічного
добробуту країни, для запобігання
заворушенням чи злочинам, для захисту
здоров'я чи моралі або для захисту прав
і свобод інших осіб.

Термін «житло» в тлумачення
Європейського суду з прав людини
означає переважно місце, де особа
мешкає на постійній основі, проте, цей
термін може поширюватись і на місце, де
особа мала твердий намір мешкати.

Таким чином, у даному випадку рішення
суду першої інстанції ухвалено з
порушенням принципу справедливого
судочинства - дотримання справедливої
рівноваги між інтересами сторін у
справі і в наслідок порушенням
положень ч. 1 ст. 6, ст. ст. 8, 13 Конвенції
про захист прав і основоположних
свобод людини та ст. 1 ЦПК України.

Порушення судом першої інстанції норм
процесуального, а саме, ст. ст. 212, 213, 214
ЦПК України, та матеріального права, а
саме, ст. ст. 71, 72 ЖК України, у
відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення суду про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3,
- ОСОБА_4, задовольнити, рішення
Южного міського суду Одеської області
від 27 листопада 2013 року скасувати й
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору, Южненська
міська рада Одеської області, про
визнання такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної силу з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з
моменту набрання законної сили
рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький