АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3351/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Підберезний Г. А. Доповідач -
Григорченко Е.І. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів -Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Гасановій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 20 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган
опіки та піклування виконкому
Кіровської районної у м.
Дніпропетровську ради, про позбавлення
батьківських прав,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася з апеляційною
скаргою на рішення Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
20 лютого 2014 року, де ставить питання про
його скасування та ухвалення нового
про задоволення позову, посилаючись на
те, що рішення ухвалено з порушенням
норм матеріального і процесуального
права.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 лютого 2014 року
відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні
позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 - є бабусею, ОСОБА_3 - матір'ю,
ОСОБА_4 - батьком малолітньої ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач посилається на те, що мати
дитини - страдає алкоголізмом, мати і
батько матеріальної допомоги не
оказують, вихованням дитини, а також
духовним розвитком не інтересуються.

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Кіровської районної у м.
Дніпропетровську ради від 18.10.2013 року
за № 260, виконком вважає доцільним
позбавити батьківських прав
відповідачів.

Згідно матеріалів справи батько дитини
ОСОБА_4 знаходиться у державі Ізраїль,
де працює; кошти пересилає; з дитиною
спілкується через комп'ютерні
технології /а.с. 33-36, 59/.

Враховуючи встановлені обставини
вимоги законодавства, суд першої
інстанції прийшов до висновку про
відмову у позові, попередивши
відповідачів про необхідність змінити
ставлення до виховання дитини.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг і заявлених
вимог, апеляційний суд не находить
підстав для задоволення скарги та
скасування рішення суду з наступних
підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному об'ємі з'ясував права
та обов'язки сторін, обставини справи,
перевірив доводи сторін та дав їм
належну правову оцінку. Висновки суду
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями самих сторін.

При вище наведених обставинах справи,
суд першої інстанції, відповідно до ст.
164 СК України, п. п. 15, 16 постанови
Пленуму Верховного Суду України в від 30
березня 2007 року N 3 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав", ст. 9 Конвенції про
права дитини від 20 листопада 1989 року,
ратифікованої постановою Верховної
Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII,
ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, прийшов до
обґрунтованого висновку про відмову у
позові, оскільки позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків.

Приведені в апеляційній скарзі доводи,
що суд першої інстанції безпідставно
відмовив у позові, не взяв до уваги те,
що батьки не піклуються про розвиток
дитини, матір зловживає алкоголем,
батько живе в іншій країні, рішення
прийнято не в інтересах дитини, не
можуть бути підставою для скасування
рішення суду з наступних підстав.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 15,
16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав"
роз'яснив, що позбавлення батьківських
прав (тобто прав на виховання дитини,
захист її інтересів, на відібрання
дитини в інших осіб, які незаконно їх
утримують та інше), що надані батькам до
досягнення дитиною повноліття і
ґрунтуються на факті спорідненості з
нею, є крайнім заходом впливу на осіб,
які не виконують батьківських
обов'язків, а тому питання про його
застосування слід вирішувати лише
після повного, всебічного, об'єктивного
з'ясування обставин справи, зокрема
ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені
батьківських прав лише щодо дитини, яка
не досягла вісімнадцяти років, і тільки
з підстав, передбачених ст. 164 СК
України.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої
постанови Пленуму Верховного Суду
України, зважаючи на те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом,
суд може у виняткових випадках при
доведеності винної поведінки когось із
батьків або їх обох з урахуванням її
характеру, особи батька і матері, а
також інших конкретних обставин справи
відмовити в задоволенні позову про
позбавлення цих прав, попередивши
відповідача про необхідність змінити
ставлення до виховання дитини (дітей) і
поклавши на органи опіки та піклування
контроль за виконанням ним
батьківських обов'язків.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року,
ратифікованої постановою Верховної
Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII,
держави-учасниці поважають право
дитини, яка розлучається з одним чи
обома батьками, підтримувати на
регулярній основі особисті відносини і
прямі контакти з обома батьками, за
винятком випадків, коли це суперечить
найкращим інтересам дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом, а
відповідачі категорично проти
позбавлення батьківських прав,
прагнуть брати участь у вихованні
дитини, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про відмову у
позові про позбавлення батьківських
прав, попередивши відповідача про
необхідність змінити ставлення до
виховання дитини.

Посилання представника органу опіки та
піклування на те, що відповідачі після
рішення суду не виконують своїх
батьківських обов'язків, не можуть бути
підставою для скасування рішення суду,
оскільки, згідно ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Отже, переглядаючи справу, апеляційний
суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України, в даному випадку, позбавлений
можливості прийняти в якості доказу
надані протоколи про адміністративне
правопорушення, які складені після
ухвалення оскаржуваного рішення.

Районний суд розглянув справу у
відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11
ЦПК України про змагальність сторін та
диспозитивність цивільного
судочинства, в межах заявлених вимог та
на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити,
а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

СУДДІ: