РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 червня 2014 року
м.
Одеса

Малиновський районний суд
міста Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Бондаренко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Департаменту міського
господарства Одеської міської ради,
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції в Одеській області,
Комунального підприємства
«Житлово-комунальний сервіс
«Черьомушки» про визнання недійсними
розпорядження органу приватизації,
свідоцтва про право власності,
договору купівлі-продажу, зобов'язання
не чинити перешкоди у користуванні
квартирою, витребування майна,
зобов'язання провести реєстрацію,
виселення та вселення,

встановив:

У серпні 2013р. ОСОБА_2 звернулася до суду
з уточненим та доповненим в подальшому
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Департаменту
міського господарства Одеської
міської ради (далі-Департамент),
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції в Одеській області
(далі-РС ГУЮ в Одеській області),
Комунального підприємства
«Житлово-комунальний сервіс
«Черьомушки» (далі-КП «ЖКС
«Черьомушки»), посилаючись на те, що
вона є квартиронаймачем квартири
АДРЕСА_1 в м. Одесі (далі-спірна
квартира), в якій вона була
зареєстрована та проживала з 1984р.
Позивачка зазначала, що влітку 2011р.
вона перебувала на стаціонарному
лікуванні в МЛК №1 з діагнозом -
закритий осколочний перелом н-3 кістки
лівої гомілки зі зміщенням кусочків, у
зв'язку з чим після виписки з лікарні
тривалий час була обмежена у
пересуванні. Восени 2011р., коли вона
повернулася додому, то не змогла
потрапити до своєї квартири, у якій
була зареєстрована. Саме тоді, їй стало
відомо, що заочним рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси
від 15 липня 2011р. було задоволено позов
ОСОБА_3, згідно якого ОСОБА_2 була
визнана такою, що втратила право
користування спірною квартирою, а за
ОСОБА_3 було визнано право користування
спірною квартирою, зобов'язано КП «ЖКС
«Черьомушки» відкрити на неї особовий
рахунок та зобов'язано Малиновський РВ
ОМУ УМВС України в Одеській області в
особі ВГІРФО Малиновського ВМ
зареєструвати місце проживання ОСОБА_3
в квартирі АДРЕСА_1 в м. Одесі.

Позивачка стверджувала, що на підставі
вказаного вище рішення суду, вона була
знята з реєстраційного обліку зі
спірної квартири, а ОСОБА_3
зареєструвалася в ній, і на підставі
розпорядження органу приватизації від
17 серпня 2011р. №217152 отримала її
одноосібно у власність, шляхом
приватизації. 26 серпня 2011р. право
власності ОСОБА_3 на спірну квартиру
було зареєстроване в КП «МБТІ та РОН».

13 серпня 2011р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено договір купівлі-продажу,
згідно якого останній придбав у ОСОБА_3
за 40715,00 грн. квартиру АДРЕСА_1 в м.
Одесі.

Зазначала, що за її заявою, ухвалою
Малиновського районного суду м. Одеси
від 05 березня 2012р. заочне рішення
Малиновського районного суду м.Одеси
від 15.07.2011р. було скасоване і рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси
від 29 листопада 2012р., залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Одеської
області від 11 лютого 2013р., ОСОБА_3 було
відмовлено в задоволенні позовних
вимог.

Посилаючись на порушення своїх прав,
позивачка просила суд визнати
недійсними розпорядження органу
приватизації від 17 серпня 2011р. №217152,
свідоцтво про право власності на житло
від 17 серпня 2011р., договір
купівлі-продажу квартири від 30 серпня
2011р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а
також просила витребувати з володіння
останнього спірну квартиру, скасувати
державну реєстрацію його права
власності на неї, виселити ОСОБА_4 з
даної квартири, зобов'язати його не
чинити позивачці перешкоди у
користуванні квартирою, надати їй
ключі від вхідних дверей квартири,
вселити її та визнати за нею право
користування спірною квартирою.

Крім того, позивачка просила суд
встановити порядок виконання рішення
суду, відповідно до якого, зобов'язати
РС ГУЮ в Одеській області внести в
реєстр речових прав на нерухоме майно
відповідні відомості про скасування
права власності на спірну квартиру за
ОСОБА_4, зобов'язати Малиновський РВ
Державної міграційної служби України в
Одеській області (далі- Малиновський РВ
ДМСУ в Одеській області) зареєструвати
місце проживання позивачки у спірній
квартирі, та зобов'язати КП «ЖКС
«Черьомушки» укласти з нею договір на
послуги з утримання будинку та
прибудинкової території та
переоформити на неї особовий рахунок.

Ухвалою суду від 10.06.2014р. за заявою
ОСОБА_2 її позовні вимоги до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Департаменту міського
господарства Одеської міської ради, РС
ГУЮ в Одеській області, КП «ЖКС
«Черьомушки», в частині скасування
державної реєстрації права власності
на спірну квартиру, встановлення
порядку виконання рішення суду,
відповідно до якого, остання просила РС
ГУЮ в Одеській області внести в реєстр
речових прав на нерухоме майно
відповідні відомості про скасування
права власності на спірну квартиру за
ОСОБА_4, про визнання за позивачкою
право на користування спірною
квартирою, були залишені без розгляду.

Ухвалою суду від 27.01.2014р. за заявою
позивачки було виключено з числа
третіх осіб ОСОБА_3, та залучено
останню та ОСОБА_4 в якості
співвідповідачів у справі (а.с.54).

Позивачка в судове засідання не
з'явилася, про дату, час і місце
слухання справи була повідомлена
належним чином, причини своєї неявки
суду не повідомила, надала заяву про
підтримання позовних вимог та просила
суд слухати справу в її відсутність
(а.с.125).

Відповідачі: ОСОБА_3та ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явилися, про дату, час і
місце слухання справи були повідомлені
належним чином, про причини своєї
неявки суду не повідомили (а.с.115,116).

Представник Департаменту міського
господарства Одеської міської ради в
судове засідання не з'явився, про дату,
час і місце слухання справи був
повідомлений належним чином, причини
своєї неявки суду не повідомив (а.с.121).

Представник Реєстраційної служби
Головного управління юстиції в
Одеській області в судове засідання не
з'явився, про дату, час і місце слухання
справи був повідомлений належним
чином, причини своєї неявки суду не
повідомив, надав свої заперечення на
позов (а.с.112-113, 120).

Представник КП «ЖКС «Черьомушки», в
судове засідання не з'явився, про дату,
час і місце слухання справи був
повідомлений належним чином, про
причини своєї неявки суду не повідомив
(а.с.119).

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши і оцінивши надані
докази у їх сукупності, суд дійшов до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2
підлягають задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які
виникли між сторонами, регулюються
розділом 4 главою 16 книги першою,
розділом першим главою 29 книги третьої
Цивільного Кодексу України, Житловим
Кодексом України та Законом України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», тому при винесенні
рішення суд застосовує норми
матеріального права, якими регулюються
правовідносини, які виникли між
сторонами.

Судом встановлено, що з 1973р. позивачка
ОСОБА_2 проживала разом зі своїми
батьками в квартирі АДРЕСА_1 в м. Одесі,
11.01.1984р. в ній зареєструвалася. Після
смерті свого батька ІНФОРМАЦІЯ_2.
залишилася проживати в квартирі, що
підтверджується довідкою про склад
сім'ї та реєстрацію від 13.09.2012р. №1728 та
її паспортом з відміткою про
реєстрацію (а.с. 8-9, 24).

Встановлено, що заочним рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси
від 15 липня 2011р. було задоволено позов
ОСОБА_3, згідно якого ОСОБА_2 була
визнана такою, що втратила право
користування квартирою АДРЕСА_1 в м.
Одесі (а.с.12-13).

Вказаним рішенням за ОСОБА_3 було
визнано право користування спірною
квартирою, зобов'язано КП «ЖКС
«Черьомушки» відкрити на неї особовий
рахунок та зобов'язано Малиновський РВ
ОМУ УМВС України в Одеській області
зареєструвати місце проживання ОСОБА_3
в квартирі АДРЕСА_1 в м. Одесі.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі заочного рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 15.07.2011р., ОСОБА_2 10.08.2011р. була знята з
реєстраційного обліку в квартирі
АДРЕСА_1 в м. Одесі, а ОСОБА_3
зареєструвалася 08.08.2011р. в спірній
квартирі, що підтверджується довідкою
про склад сім'ї (а.с.23).

Судом встановлено, що розпорядженням
органу приватизації № 217152 від 17.08.2011р.
на підставі Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» квартира АДРЕСА_1 в м. Одесі була
передана у власність ОСОБА_3 (а.с.20-21).

На підставі розпорядженням органу
приватизації № 217152 від 17.08.2011р. на ім'я
ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право
власності на житло від 17.08.2011р., а саме
на квартиру АДРЕСА_1 в м. Одесі (а.с.22).

26.08.2011р. право власності ОСОБА_3 на
квартиру АДРЕСА_1 в м. Одесі було
зареєстроване в КП «МБТІ та РОН».

Встановлено, що 30 серпня 2011р. між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір
купівлі-продажу, згідно якого останній
придбав у ОСОБА_3 за 40715,00 грн. квартиру
АДРЕСА_1 в м. Одесі (а.с.60).

07.09.2011р. право власності ОСОБА_4 на
квартиру АДРЕСА_1 в м. Одесі було
зареєстроване в КП «МБТІ та РОН», що
підтверджується витягом про державну
реєстрацію (а.с.61).

Згідно довідки про склад сім'ї та
реєстрацію №1728 від 13.09.2012р. ОСОБА_4 в
квартирі АДРЕСА_1 в м. Одесі, не
зареєстрований (а.с.24).

Відповідно до довідки відділу
адресно-довідкової роботи ГУДМС
України в Одеській області від 04.03.2014р.
ОСОБА_4 зареєстрований за адресою:
Одеська область, Саратський район, с.
Новоселівка (а.с.74).

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 05.03.2012р. заочне рішення
Малиновського районного суду м.Одеси
від 15.07.2011р. було скасовано.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 29.11.2012р. ОСОБА_3 було
відмовлено в задоволенні позовних
вимог (а.с.14-16).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської
області від 11.02.2013р. апеляційна скарга
ОСОБА_3 була відхилена, а рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 29.11.2012р. було залишено без змін
(а.с.17-19).

Отже, з матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_2 на законних підставах
проживала та була зареєстрована в
квартирі АДРЕСА_1 в м. Одесі, була
основним квартиронаймачем, з ОСОБА_3
знайома не була, згоди на її вселення в
спірну квартиру не давала.

Вказані факти були встановлені
рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 29.11.2012р. та ухвалою
Апеляційного суду Одеської області від
11.02.2013р. (а.с.14-19).

Таким чином, суд прийшов до висновку, що
квартира АДРЕСА_1 в м. Одесі, вибула із
володіння та користування позивачки не
за її волею, а у зв'язку з порушенням її
прав, як особи, яка на законних
підставах проживала в спірній квартирі
та була в ній зареєстрована.

Згідно ст.396 ЦК України особа, яка має
речове право на чуже майно, має право на
захист цього права, у тому числі і від
власника майна, відповідно до положень
глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України
правочином є дія, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка ОСОБА_2, яка проживала та була
зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 в м.
Одесі була незаконно позбавлена права
користування спірною квартирою в
результаті неправомірних дій ОСОБА_3,
згоди на приватизацію житла не
надавала і з письмовою заявою про
приватизацію спірної квартири не
зверталася.

Відповідно до частин 1-3 статті 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» в редакції, чинній на
час приватизації ОСОБА_3 спірного
житлового приміщення, приватизація
державного фонду здійснюється
уповноваженими на це органами,
створеними місцевою державною
адміністрацією, та органами місцевого
самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд. Передача займаних квартир
(будинків) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають в
даній квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири.

Таким чином, небажання когось із членів
сім'ї взяти участь у приватизації
квартири позбавляє інших членів сім'ї
на отримання квартири у власність у
порядку, передбаченому Законом України
«Про приватизацію державного
житлового фонду».

Передача квартир (будинків) у власність
громадян здійснюється на підставі
рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не
пізніше місяця з дня одержання заяви
громадянина.

Згідно з частиною 5 статті 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» в наведеній редакції,
передача квартир (будинків) у
власність громадян з доплатою,
безоплатно чи з компенсацією
відповідно до ст. 5 цього Закону
оформляється свідоцтвом про право
власності на квартиру (будинок), яке
реєструється в органах приватизації і
не потребує нотаріального посвідчення.

Встановлено, що розпорядженням органу
приватизації № 217152 від 17.08.2011р. на
підставі Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» ОСОБА_3 передана у власність
квартира АДРЕСА_1 в м. Одесі, на підставі
якого було видано свідоцтво про право
власності на житло від 17.08.2011р., яке
зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН».

Суд вважає, що оскільки ухвалою суду
від 05.03.2012р. заочне рішення
Малиновського районного суду м.Одеси
від 15.07.2011р. на підставі якого позивачка
була визнана особою, яка втратила права
користування житловою площею в спірній
квартирі, було скасоване, а рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси
від 29.11.2012р. ОСОБА_3 було відмовлено в
задоволенні позовних вимог, то за
думкою суду на момент приватизації за
позивачкою зберігалося право
користування спірною квартирою і її
приватизація не відповідала її волі,
так як на це не було її письмової згоди.

За таких обставин позовні вимоги
позивачки ОСОБА_2, в частині визнання
недійсними розпорядження органу
приватизації від 17.08.2011р. № 217152 та
свідоцтва про право власності на житло
від 17.08.2011р., підлягають задоволенню, у
зв'язку з чим розпорядження органу
приватизації від 17.08.2011р. № 217152 слід
визнати незаконним, а свідоцтво про
право власності на житло від 17.08.2011р., а
саме на квартиру АДРЕСА_1, недійсним.

Суд вважає, що отримавши рішення суду,
на підставі якого спірна квартира була
незаконно приватизована ОСОБА_3, а
згодом на підставі свідоцтва про право
власності на житло від 17.08.2011р. було
укладено договір купівлі-продажу
спірної квартири, відповідачка ОСОБА_3
учинила неправомірні дії, які призвели
до незаконного припинення права
користування позивачки на спірну
квартиру та виникнення права на спірну
квартиру у відповідача ОСОБА_4

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких
необхідно для чинності правочину.

Правочин є недійсним, якщо він
укладений із порушенням вимог закону.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №9 від 06.11.2009р. відповідно
до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Саме до цього зводяться роз'яснення,
надані Пленумом Верховного Суду
України у п. 10 постанови «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009р. №9.

Виходячи з роз'яснень п.10 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.2009р. вказівка в ч.3 ст.215 ЦК України на
те, що правочин може бути визнаний
судом недійсним не лише за позовом
однієї із сторін договору, але і за
позовом іншої заінтересованої особи,
стосується тих випадків, коли
заінтересована особа домагається
відновлення порушеного договором її
права, не вимагаючи повернення їй
переданого на виконання цього договору
майна, а вимагаючи повернути сторони
договору до первісного стану.

Крім того, у п.10 вказаної вище постанови
зазначено, що реституція як спосіб
захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з чим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Норма ч.1 ст.216 ЦК не може
застосовуватися як підстава позову
про повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребуване від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК.

Відповідно до ст.330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст.388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч.1 ст.388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором в особи, яка
не мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, згідно зі ст. 388
ЦК України, можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
в особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з
чужого незаконного володіння
(віндикація).

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, встановленого ст.ст.215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо є підстави, передбачені
ст.388 ЦК України, які дають право
витребувати майно в добросовісного
набувача.

Таким чином, позовні вимоги позивачки
стосовно визнання договору
купівлі-продажу спірної квартири
недійсним, задоволенню не підлягають,
оскільки позивачка, яка не була
стороною вказаного правочину,
пред'явила вимоги до останнього
власника спірної квартири ОСОБА_4 про
витребування майна, тобто спірної
квартири із чужого незаконного
володіння.

Суд вважає, що позовні вимоги про
витребування майна є законними і
обґрунтованими, тому підлягають
задоволенню.

Що стосується вимог позивачки про
зобов'язання Малиновського РВ
Державної міграційної служби України в
Одеській області зареєструвати місце
проживання позивачки у спірній
квартирі, то дані вимоги не підлягають
задоволенню, оскільки Малиновський РВ
в Одеській області не є стороною по
справі.

Крім того, відповідно до ст.7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється на підставі
остаточного рішення суду про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або право користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою.

Отже рішення суду, яке набрало законної
сили є підставою для зняття
відповідача з реєстрації місця
проживання.

Судом встановлено, що 10.08.2011р. позивачка
була знята з реєстрації за рішенням
суду, яке було скасовано. Оскільки
рішення суду про визнання позивачки, як
особи, яка втратила права користування
спірної квартири не приймалося, то
зняття її з реєстрації зі спірної
квартири є незаконним, а тому вона має
право звернутися до суду відповідно до
ст.380 ЦПК України з заявою про поворот
виконання рішення.

В ході судового розгляду справи було
встановлено, що позивачку також було
незаконно позбавлено права
користування спірної квартири, шляхом
її незаконного виселення.

Стаття 47 Конституції України гарантує
кожному право на житло.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд
дійшов до висновку, що права позивачки,
як законного користувача спірною
квартирою, щодо володіння та
користування нею порушені і підлягають
захисту у спосіб, визначений позивачем,
а саме шляхом її вселення у квартиру
АДРЕСА_1 в м. Одесі.

Щодо позовних вимог про зобов'язати
ОСОБА_4 не чинити перешкоди позивачці у
користуванні спірною квартирою, його
виселення зі спірної квартири, та
зобов'язання надати ключі від спірної
квартири, то суд дійшов до висновку, що
вони задоволенню не підлягають,
виходячи з наступного.

Згідно з ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 131 ЦПК України
сторони зобов'язані подати свої докази
суду до або під час попереднього
судового засідання у справі, а якщо
попереднє судове засідання у справі не
проводиться, - до початку розгляду
справи по суті. Суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
не вчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їх у випадках, встановлених
цим Кодексом.

В судовому засіданні сторонам
роз'яснено їх обов'язок довести
обставини, які підтверджують їх вимоги.

Суд вважає, що позивачкою в судовому
засіданні не було доведено факту того,
що ОСОБА_4 проживає у спірній квартирі
та чинить їй перешкоди у користуванні
та розпорядженні нею, а також
відмовляється надати їй ключі від
даної квартири.

Тому, позовні вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають, у зв'язку з
їх недоведеністю.

Що стосується вимог позивачки, щодо
зобов'язання КП «ЖКС «Черьомушки»
укласти з нею договір на послуги з
утримання будинку та прибудинкової
території та переоформити на неї
особовий рахунок, то суд вважає, що дані
вимоги також задоволенню не
підлягають, оскільки між сторонами
відсутній предмет спору.

Позивачкою не надано суду доказів
того, що КП «ЖКС «Черьомушки» їй було
відмовлено в укладенні договору на
послуги з утримання будинку та
прибудинкової території та в
переоформленні на неї особового
рахунку.

Стаття 3 ЦПК України передбачає, що
кожна особа має право в порядку,
встановленим цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Відмова від права
на звернення до суду за захистом є
недійсною.

Згідно ст.41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном.

З огляду на викладене, суд вважає, що
зібрані у справі докази, встановлені
судом фактичні обставини справи та
належна оцінка доказів вказують на
наявність підстав для часткового
задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд також
вирішує питання про розподіл між
сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає: 114,70 грн.,
який був сплачений при зверненні до
суду.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 330, 388 ЦК
України, ст.9, 18, 61, 64, 71 ЖК України, ст.8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду», ст.7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», п.10 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» , ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212-215, 218
ЦПК України, суд

вирішив

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Департаменту міського
господарства Одеської міської ради,
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції в Одеській області,
Комунального підприємства
«Житлово-комунальний сервіс
«Черьомушки» про визнання недійсними
розпорядження органу приватизації,
свідоцтва про право власності,
договору купівлі-продажу, зобов'язання
не чинити перешкоди у користуванні
квартирою, витребування майна,
зобов'язання провести реєстрацію,
виселення та вселення - задовольнити
частково.

Визнати розпорядження органу
приватизації №217152 від 17 серпня 2011 року
про передачу на підставі Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» ОСОБА_3 у власність
двокімнатної квартири АДРЕСА_1 в м.
Одесі, загальною площею 47.80 кв.м. -
незаконним.

Визнати свідоцтво про право власності
на житло від 17 серпня 2011року на
квартиру АДРЕСА_1 в м. Одесі, загальною
площею 47.80 кв.м., видане Департаменту
міського господарства Одеської
міської ради на ім'я ОСОБА_3 - недійсним.

Витребувати з володіння ОСОБА_4
квартиру АДРЕСА_1 в м. Одесі.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 в м.
Одесі, загальною площею 47.80 кв.м.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
О.М.Сегеда

10.06.2014