Номер провадження: 22-ц/785/5602/14
Головуючий у першій інстанції Калінюк
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Гайворонського
С.П., Сегеди С.М.

при секретарі: Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
відшкодування витрат на будівництво,
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Біляївського
районного суду Одеської області від 26
березня 2014 року, -

встановила:

06 липня 2012 року ОСОБА_2 звернулась
до суду із позовом до ОСОБА_3 про
відшкодування витрат на самочинне
будівництво житлового будинку,
розташованого на земельній ділянці
ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2, у розмірі
300702 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що
за час проживання позивачки разом із її
сином ОСОБА_5 в АДРЕСА_1, останній
познайомився з ОСОБА_6, з якою з травня
2008 року почав проживати однією сім'єю
за вказаною вище адресою. Стосунки між
обома сім'ями склалися гарні та
внаслідок цього, батько ОСОБА_6 - ОСОБА_3
запропонував позивачці з сином
побудувати будинок на земельній
ділянці, розташованій за адресою:
АДРЕСА_2, яка йому належала на підставі
Державного акту, задля подальшого
спільного проживання в цьому будинку.
Однак, ОСОБА_3 участі у будівництві не
приймав, коштів та будь-яких сил щодо
створення нерухомості не надавав. Всі
витрати (оплата праці будівельників,
купівля будівельних матеріалів, тощо)
щодо будівництва будинку несла
позивачка та їй посильно допомагав її
син ОСОБА_5. Загальна сума витрат на
будівництво склала 300702,00 гривень.
Згодом, стосунки між сім'ями
погіршились, внаслідок чого позивачку
з сином з будинку вигнали. 19.04.2012 року
виконавчий комітет Нерубайської
сільської ради Біляївського району
Одеської області вирішив видати ОСОБА_3
свідоцтво про право власності на
вказаний житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами.
На неодноразові звернення до
відповідача про відшкодування витрат
на будівництво він не відреагував, а
тільки обіцяє компенсувати витрати
після продажу будинку.

Рішенням Біляївського районного
суду Одеської області від 26 березня 2014
року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
відшкодування витрат на будівництво
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
позивачки, в якості відшкодування
витрат на самочинне будівництво
житлового будинку, розташованого на
земельній ділянці ОСОБА_3 за адресою:
АДРЕСА_2, 244 204 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала
апеляційну скаргу у якій просить
рішення суду скасувати, постановити
нове рішення, яким відмовити у
задоволені позовних вимог у повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді-доповідача,
доводи апеляційної скарги, пояснення
сторін, що з'явилися, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає апеляційну скаргу такою, що
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
районний суд виходив з того, що згідно
до ч. 6 ст. 376 ЦК України особа, яка
здійснила самочинне будівництво, має
право на відшкодування витрат на
будівництво, якщо право власності на
нерухоме майно, визнано за власником
(користувачем) земельної ділянки, на
якій воно розміщене.

Районним судом встановлено, що на
підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку площею 0,
100 га за адресою АДРЕСА_2 названа
земельна ділянка надана ОСОБА_3 згідно
до рішення Нерубайської сільської ради
Біляївського району Одеської області
від 29 березня 2007 року для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка).

Згідно з усною домовленістю між
позивачкою і відповідачем у лютому 2009
року позивачка приступила до
будівництва будинку на земельній
ділянці відповідача і у серпні того ж
року закінчила будівництво. У
новозбудованому житловому будинку
повинні були проживати позивачка, її
син та співмешканка останнього ОСОБА_6 -
дочка відповідача.

Саме з метою забезпечення житлом себе
та сім'ї свого сина позивачка і
прийняла пропозицію відповідача
здійснити будівництво житлового
будинку і надвірних споруд на належній
йому земельній ділянці.

У період проведення будівельних робіт
відповідач проти їх проведення не
заперечував, сам у них участі ні
власними коштами, ні трудової участі не
приймав.

Через погіршення особистих стосунків
між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідач
запропонував позивачці разом із сином
виселитись із будинку.

На вимогу відповідача 1 березня 2010 року
позивачка та її син виселились з
будинку.

Добровільно відповідач відмовився
відшкодувати позивачці кошти, вкладені
нею у новостворене майно.

Відповідно до роз'яснень п. 19 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 6 від 30 березня 2013
року «Про практику застосування судами
ст. 376 ЦК України ( про правовий режим
самочинного будівництва) встановлено,
що у разі визнання за власником
(користувачем) земельної ділянки права
власності на самочинно збудоване на
ній іншою особою нерухоме майно розмір
витрат на будівництво цього майна,
право на відшкодування яких власником
(користувачем) земельної ділянки
згідно із частиною 6 ст. 376 ЦК України
має особа, яка здійснила таке
будівництво, визначається судом на
підставі наданих доказів і складаються
як із понесених витрат на будівельні
матеріали, так і з витрат за виконані
роботи і оплачені послуги.

Розмір витрат позивачки на будівельні
матеріали та виконані роботи визначено
у відповідності до висновку експерта
від 9 січня 2014 року.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні
обставини по справі, рішення суду
відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК
України, а тому не вбачає підстав для
його скасування.

Керуючись: п. 1 ч. 1 ст. 307; ст. 308; 315; 317; 319
ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 26 березня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
протягом 20 днів з дня набрання нею
законної сили безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області:

Н.А. Кононенко

С.П.
Гайворонський

С.М.
Сегеда