РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року
м.
Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого судді: Бондаренка Ю.О.

суддів: Собослой
Г.Г., Куцина М.М.

при секретарі: Чейпеш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Великоберезнянського районного суду
Закарпатської області від 12 травня 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із позовною заявою до ОСОБА_1, якою
просила: стягнути з відповідача ОСОБА_1
аліменти на утримання неповнолітньої
дитини - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
розмірі 700,00 грн. щомісячно до
досягнення ним повноліття. В
обґрунтування позовних вимог позивач
посилалася на те, що 02 квітня 2013 року
рішенням Великоберезнянського
районного суду Закарпатської області
шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_1
було розірвано. На її утриманні
залишився неповнолітній син ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на утримання якого
відповідач ніякої матеріальної
допомоги не надає. Також, зазначила, що
заробіток відповідача та його місце
роботи їй невідомі.

Рішенням Великоберезнянського
районного суду Закарпатської області
від 12 травня 2014 року позов ОСОБА_2 про
стягнення аліментів на утримання
неповнолітньої дитини, - задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_4, аліменти на утримання
сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій
грошовій сумі у розмірі 500,00 грн.
щомісячно, починаючи з дати подачі
позову до суду і до досягнення дитиною
повноліття, але не менше ніж 30
відсотків прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду
відповідач подав апеляційну скаргу на
рішення суду першої інстанції, якою
просить: скасувати рішення
Великоберезнянського районного суду
Закарпатської області від 12 травня 2014
року та ухвалити нове рішення, яким
визначити місце постійного проживання
їхнього сина ОСОБА_3 разом з ним - з
батьком ОСОБА_1.

Вимоги апелянта мотивовані тим, що суд
першої інстанції ухвалив рішення
необґрунтовано з порушеннями норм
матеріального та процесуального права,
без урахування всіх обставин справи та
наведених ним доводів.

В судовому засіданні апелянт та його
представник підтримали апеляційну
скаргу і просив задовольнити з підстав
зазначених в ній, крім того ОСОБА_1
пояснив, що дитина хоч проживає з
матір'ю останні три роки, однак до того
п'ять років проживала з ним і
знаходилась на його утриманні.

Позивач в судовому засідання
заперечила щодо задоволення
апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони
та їх представників, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується апеляційна скарга,
об'єктивно оцінивши докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає до
часткового задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
сторони перебували у шлюбі, якій
рішенням Великоберезнянського
районного суду Закарпатської області
від 02 квітня 2013 року було розірвано. Від
шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з
позивачкою та перебуває на її утримані.

Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу
України батьки зобов'язані утримувати
дитину до досягнення нею повноліття.
Одним із способів такого утримання є
сплата аліментів за рішенням суду,
мінімальний розмір яких на одну дитину
відповідно до вимог статті 182 СК
України не може бути меншим, ніж 30 %
прожиткового мінімуму на дитину
відповідного віку, за винятком
випадків, передбачених статтею 184 цього
Кодексу, коли розмір аліментів
встановлений у твердій грошовій сумі.

Згідно з ч.1 ст.181 СК України способи
виконання батьками обов'язку
утримувати дитину визначаються за
домовленістю між ними.

За відсутності домовленості між
батьками про сплату аліментів на
дитину той із них, із ким вона проживає,
вправі звернутися до суду з
відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181
СК України аліменти на дитину
присуджуються в частці від заробітку
(доходу) її матері, батька (ст.183 цього
Кодексу) або в твердій грошовій сумі
(ст.184 СК України) і виплачуються
щомісячно.

Відповідно до ст.184 СК України, якщо
платник аліментів має нерегулярний,
мінливий дохід, частину доходу одержує
в натурі, а також за наявності інших
обставин, що мають істотне значення,
суд за заявою платника або одержувача
може визначити розмір аліментів у
твердій грошовій сумі.

Відповідно до довідки про доходи,
ОСОБА_1 працює на ПП "Бастіон О" і
регулярно отримує заробітну плату
(а.с.12).

За таких обставин аліменти згідно ст. 183
СК України слід було визначити у частці
від заробітку, на що не звернув уваги
суд першої інстанції.

В статті 182 СК України зазначено, що при
визначенні розміру аліментів суд
враховує: 1) стан здоров'я та
матеріальне становище дитини; 2) стан
здоров'я та матеріальне становище
платника аліментів; 3) наявність у
платника аліментів інших дітей,
непрацездатних чоловіка, дружини,
батьків, дочки, сина; 4) інші обставини,
що мають істотне значення.

Відповідач, як батько, зобов'язаний
утримувати неповнолітню дитину до
досягнення нею повноліття.

При визначенні розміру аліментів на
утримання сина суд апеляційної
інстанції враховує, що відповідач має
постійну роботу хоч її розмір не
значний, однак він є здоровим та
працездатним, інших осіб на утриманні
не має, в зв'язку з чим аліменти на
утримання сина суд визначає в розмір 1/4
частці від заробітку.

Також, суд зазначає, що вимога апелянта
щодо визначення місця постійного
проживання сина ОСОБА_3 разом з батьком
ОСОБА_1, є безпідставною, так як не є
предметом розгляду позовної заяви, а
отже судом першої інстанції не
розглядалася.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
першої інстанції розглядає цивільні
справи в межах заявлених позивачем
вимог.

У відповідності до ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Доводів, які б мали правове значення
для вирішення справи та спростовували
висновки суду першої інстанції, в
апеляційній скарзі немає.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції, вірно
встановив обставини справи, що виникли
між сторонами і ухвалив правильне по
суті і справедливе рішення з
додержанням норм процесуального права
та у відповідності з нормами
матеріального права, а тому відсутні,
передбачені ст.309 ЦПК України, підстави
для його скасування або зміни.

Керуючись ч.1 ст.192 Сімейного кодексу
України та ст.ст.209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити
частково.

Рішення Великоберезнянського
районного суду Закарпатської області
від 12 травня 2014 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1, на користь ОСОБА_2,
аліменти на утримання сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частки від
заробітку щомісячно, починаючи з дати
подачі позову до суду і до досягнення
дитиною повноліття, але не менше ніж 30
відсотків прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку.

В решті рішення суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді