У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Гвоздика
П.О.,суддів: Амеліна В.І.,
Євтушенко О.І.,

Іваненко Ю.Г.,
Ситнік О.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, третя особа - приватний
нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 про
визнання договору дарування недійсним
та витребування нерухомого майна, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_10 на
рішення апеляційного суду Одеської
області від 26 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися з
позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, в якому з
урахуванням неодноразових уточнень
просили суд визнати недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1
від 26 грудня 2008 року, що був укладений
між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу, зареєстрований в реєстрі за №
7993 та витребувати з володіння ОСОБА_8
вказану квартиру з переданням її
позивачам. Обґрунтовуючи позовні
вимоги, позивачі зазначають, що їм на
праві власності належала спірна
квартира. 26 грудня 2008 року вони уклали
із ОСОБА_7 договір, відповідно до умов
якого подарували їй зазначену
квартиру. Позивачі вказують, що на
момент укладання оспорюваного
договору стан здоров'я ОСОБА_4 був
вкрай важким, він не розумів значення
та правових наслідків своїх дій, та,
крім того, в агресивній формі вимагав
від позивачок ОСОБА_6, ОСОБА_11
подарувати разом із ним спірну
квартиру на користь ОСОБА_7 ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 стверджують, що договір
дарування від 26 грудня 2008 року є
недійсним, оскільки ОСОБА_4 не мав
необхідного обсягу цивільної
дієздатності, а ОСОБА_12, ОСОБА_6
категорично не бажали дарувати
квартиру, укладали договір під
істотним психічним тиском ОСОБА_4, та
підписали договір проти своїй волі,
виключно з метою полегшення його
морального, психічного та фізичного
стану. Позивачі також зазначають, що
ОСОБА_7, скориставшись важким станом
здоров'я ОСОБА_4, умовила його
подарувати їй квартиру, замість чого
обіцяла здійснювати допомогу і
матеріальну підтримку подружжю ОСОБА_4,
які є особами похилого віку,
гарантувала їм довічне проживання у
вказаній квартирі, однак своєї
обіцянки не виконала, ніякого догляду
не здійснювала, а 19 квітня 2011 року
подарувала спірну квартиру брату свого
чоловіка - співвідповідачу ОСОБА_8, який
згодом почав вимагати від ОСОБА_4
звільнити квартиру. Викладені
обставини зумовили звернення до суду
із відповідним позовом.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 06 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6
задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1 від 26 грудня 2008 року,
що був укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_13 Витребувано з
володіння ОСОБА_14 спірну квартиру.

Витребувано з володіння ОСОБА_8 спірну
квартиру АДРЕСА_1 та передано її
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Скасовано державну реєстрацію права
власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 26 березня 2014 року рішення
Київського районного суду м. Одеси від
06 грудня 2013 року скасовано в частині
позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про
визнання договору дарування недійсним
та витребування нерухомого майна з
чужого володіння, ухвалено в цій
частині нове, яким в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення норм
процесуального та неправильне
застосування норм матеріального права,
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом (судами) норм матеріального чи
порушення норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді-доповідача.
Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з огляду
на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого в
цій частині погодився й апеляційний
суд, виходив з того, що ОСОБА_4 в момент
укладання оспорюваного договору
дарування не мав необхідного обсягу
цивільної дієздатності, що в силу ст. 225
ЦК України є підставою для визнання
недійсним договору дарування.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_6. ОСОБА_5
суд першої інстанції виходив з того, що
договір дарування вчинено ними проти
їхньої справжньої волі внаслідок
застосування до них психічного тиску з
боку ОСОБА_4, який тяжко хворів,
знаходився в стані вираженого афекту
страху смерті, що в силу ст. 231 ЦК
України є підставою для задоволення
вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволених вимог
ОСОБА_6 ОСОБА_5, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивачами
не доведено причинно-наслідкового
зв'язку між насильство і вчиненим
правочином.

З такими висновками не можна
погодитись з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 29.08.2007 року на праві
спільної часткової власності у рівних
частках належала квартира АДРЕСА_1 (а.с.
218).

Право власності було зареєстровано КП
«ОМБТІ та РОН» за
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 03.09.2007 року по 1/3
за кожним (а.с. 219).

26 грудня 2008 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 (дарувальники) та ОСОБА_7
(обдарована) був укладений договір
дарування спірної квартири,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу, зареєстрований в реєстрі за №
7993 (а.с. 4).

19 квітня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8
був укладений договір дарування,
відповідно до якого зазначена квартира
була відчужена на користь ОСОБА_8 (а.с. 6).

На підставі цього договору дарування
ОСОБА_8 21.04.2011 року зареєстрував право
власності на спірну квартиру (а.с. 7).

Також, з матеріалів справи вбачається,
що відповідачка ОСОБА_7 є онукою ОСОБА_4,
скориставшись важким станом здоров'я
останнього, умовила його подарувати їй
квартиру, замість чого обіцяла
здійснювати допомогу і матеріальну
підтримку подружжю ОСОБА_4, які є
особами похилого віку, гарантувала їм
довічне проживання у вказаній
квартирі, однак своєї обіцянки не
виконала, ніякого догляду не
здійснювала, а 19 квітня 2011 року
подарувала спірну квартиру брату свого
чоловіка - співвідповідачу ОСОБА_8, який
згодом почав вимагати від ОСОБА_4
звільнити квартиру.

Згідно акту № 357 амбулаторної
комплексної судової психолого -
психіатричної експертизи від 03.07.2013
року ОСОБА_4 за своїм психічним станом у
день підписання договору дарування
квартири 26.12.2008 року абсолютно не
розумів значення своїх дій, не міг
керувати ними, не міг організовувати та
визначати свою поведінку та дії,
передбачати їх наслідки (а.с. 168-184).

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 в момент
укладання оспорюваного договору
дарування не мав необхідного обсягу
цивільної дієздатності, а тому договір
в частині дарування своєї частки
квартири має обґрунтовано визнаний
судом першої та апеляційної інстанцій
судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», при вирішенні
спорів про визнання недійсним
правочину, вчиненого особою під
впливом насильства (стаття 231ЦК), судам
необхідно враховувати, що насильство
має виражатися в незаконних, однак
необов'язково злочинних діях.
Насильницькі дії можуть вчинятись як
стороною правочину, так іншою особою -
як щодо іншої сторони правочину, так і
щодо членів її сім'ї, родичів тощо або
їх майна.

Під насильством у ст.231 ЦК України
розуміється фізичний або психічний
тиск на особу з метою примушення 11 до
вчинення правочину.

Насильство може мати будь - які прояви:
фізичне насильство(катування, побиття,
заподіяння болю); психічне
насильство(залякування, погроза
вбивством, заподіянням тілесних
ушкоджень самої особі або її близьким);
насильство дією (пошкодження майна
особи).

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції помилково дійшов висновку
про відмову в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6. ОСОБА_5, через
недоведеність своїх вимог.

Отже, суд першої інстанції правильно
дійшов висновку, що вимоги позивачів
підлягають задоволенню.

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки у застосуванні матеріального
та процесуального закону, не звернув
увагу на вищевикладене, у зв`язку з чим
рішення суду апеляційної інстанції
підлягає скасуванню із залишенням в
силі рішення суду першої інстанції, що
було помилково скасовано апеляційним
судом.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_10 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 26 березня 2014 року
скасувати, рішення Київського
районного суду м. Одеси
від 06 грудня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О.
Гвоздик

Судді:

В.І. Амелін

О.І. Євтушенко

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік