Справа № 465/3443/11
Головуючий у 1 інстанції: Ванівський
Провадження № 22-ц/783/1957/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючий суддя:
Шумська Н.Л.

судді:
Струс Л.Б., Кабаль І.І.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі:
ОСОБА_2, пр.ОСОБА_3, ОСОБА_4, пр..ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові апеляційну
скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на
рішення Франківського районного суду
м.Львова від 06 грудня 2013 року за позовом
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2 до ТзОВ
«Львівавтокомплектація», треті особи
ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_10, органу
опіки та піклування Франківської РА
ЛМР про надання житла та вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду
м.Львова від 06 грудня 2013 року позов
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2 до ТзОВ
«Львівавтокомплектація», треті особи
ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_10, органу
опіки та піклування Франківської РА
ЛМР про надання житла та вселення
задоволено; визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11 право на
користування житловою кімнатою
№НОМЕР_1 та житловою кімнатою №НОМЕР_2
в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1;
зобов»язано ТзОВ
«Львівавтокомплектація» видати
ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11
ордер на право заселення житлової
кімнати №НОМЕР_1 та житлової кімнати
№НОМЕР_2 в гуртожитку за адресою:
АДРЕСА_1; визнано недійсним спільне
рішення адміністрації та профкому ТзОВ
«Львівавтокомплектація» про надання
ОСОБА_4 кімнати №НОМЕР_2, яка
знаходиться в гуртожитку за адресою:
АДРЕСА_1; визнано недійсним ордер №90,
виданий ТзОВ «Львівавтокомплектація»
27 січня 2010 року на право заселення
кімнати №НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_1
ОСОБА_4; скасовано заходи забезпечення
позову вжиті згідно з ухвалою
Франківського районного суду м Львова
від 14 грудня 2013 року; вирішено питання
судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_5. В апеляційній скарзі
покликається на його незаконність,
необґрунтованість, неповноту
з»ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду дійсним обставинам справи та на
неправильне застосування норм
матеріального права. Зокрема зазначає,
що з 1988 року ОСОБА_4 працює на ТзОВ
«Львівські автобусні заводи» малярем,
з 2003 року контролером малярних робіт, з
2008 року перебуває у декретній
відпустці. На утриманні в неї є дитина
інвалід, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. У зв»язку
із цим питання про надання ОСОБА_4 у
користування спірної кімнати №НОМЕР_2
було розглянуто адміністрацією та
профкомом ТзОВ «Львівські автобусні
заводи» та відповідно до витягу із
спільного протоколу засідання
адміністрації та профкому ТзОВ
«Львівські автобусні заводи» №2 від
29.01.2010 року було ухвалено виділити
ОСОБА_4 кімнату №НОМЕР_2 по АДРЕСА_1.
Вважає, що у законний спосіб набула
право користування кімнатою в
гуртожитку. Однак, судом незаконно було
визнано недійсними рішення профкому та
адміністрації підприємства. Просить
рішення Франківського районного суду
м.Львова від 06 грудня 2013 року скасувати
та ухвалити нове, яким у позові
відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити у зв»язку з порушенням
норм матеріального, скасувати рішення
суду першої інстанції та ухвалити нове
про відмову у позові повністю.

Кожна особа, відповідно до ст.3 ЦПК, має
право звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У судовому порядку підлягають захисту
саме порушені права та законні
інтереси, тобто такі, що ґрунтуються на
законі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом. Рішення
вважається обґрунтованим, якщо воно
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим
вимогам не відповідає і підлягає
скасування із застосуванням ст.303 ЦПК,
повністю.

Позивачі звернулись до суду в липні
2009року з позовом, який уточнювався, про
визнання за ними права на користування
житловою кімнатою №НОМЕР_1 та житловою
кімнатою №НОМЕР_2 у відомчому
гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1;
зобов»язання ТзОВ
«Львівавтокомплектація» видати їм
ордер на право заселення цих кімнат в
гуртожитку та визнання недійсним
спільне рішення адміністрації та
профкому ТзОВ «Львівавтокомплектація»
про надання ОСОБА_4 кімнати №НОМЕР_2,
яка знаходиться в гуртожитку за
адресою: АДРЕСА_1; визнання недійсним
ордер №90, виданий ТзОВ
«Львівавтокомплектація» 27 січня 2010
року на право заселення кімнати
№НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4.

Задовольняючи позов повністю, суд
першої інстанції помилково виходив з
того, що між сторонами виник спір про
право житлове, а житлові приміщення
гуртожитку в блоці є суміжними
приміщеннями однієї квартири,
застосувавши до спірних правовідносин
ст.54 ЖК України. Також не встановив
обставин, що мають значення по справі,
допустивши порушення норм
процесуального та матеріального права
що є безумовними підставами для
скасування рішення суду.

Відповідно до ст.54 ЖК УРСР якщо у
квартирі, в якій проживає два або
більше наймачів, звільнилось
неізольоване жиле приміщення, воно
надається наймачеві суміжного
приміщення. Ізольоване жиле
приміщення, що звільнилося в квартирі,
в якій проживає два або більше наймачі,
на прохання наймача, що проживає в цій
квартирі і потребує поліпшення
житлових умов (стаття 34), надається
йому, а в разі відсутності такого
наймача - іншому наймачеві, який
проживає в тій же квартирі.

Як вбачається з матеріалів справи,
наймачем у гуртожитку є ОСОБА_2, яка
працювала з 1885року на заводі ВАТ
«Львівський автобусний завод» до
2000року і отримала жилу площу в
гуртожитку.

Цією правовою нормою передбачено право
наймачів, а не членів їх сімей, однак
суд першої інстанції допустив
розширене тлумачення норм
матеріального права, т.54 ЖК УРСР, що
відноситься до порушень норм
матеріального права, згідно роз»ясень
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24.10.2008 N 12 «Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку».

У разі відмови в наданні жилого
приміщення, що звільнилося, у випадках,
передбачених цією статтею, спір може
бути вирішено в судовому порядку
(п.4ст.54 ЖК УРСР).

Однак, судом першої інстанції не
враховано, що позивачам у передбаченим
законом порядку, спільно
адміністрацією та профкомом ТзОВ
«Львівські автобусні заводи», не
приймалось рішення про надання їм
звільненої житлової площі в блоці в
гуртожитку по АДРЕСА_1, що свідчить про
відсутність спору, який належить
вирішувати в судовому порядку.
Позивачі не звертались до
профспілкової організації ТзОВ про
надання їх сім»ї вільних у блоці кімнат
№НОМЕР_2, НОМЕР_1, це питання не
виносилось на розгляд спільного
засідання адміністрації та профкому.

Відповідно до ч.1ст.15 ЦПК суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених прав, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Позивачі користуються житловою площею
у наданих їм двох окремих житлових
кімнатах, що є самостійними об»єктами
права. Їх права ніким не порушено і не
оспорюється. Прав на користування
іншими житловими приміщеннями вони не
набули. Висновок суду першої інстанції,
що право позивачів порушене та
підлягає судовому захисту передчасний
та необґрунтований.

Інші вільні приміщення у блоці не
становлять одну квартиру чи єдине жиле
приміщення, яке підлягає заселенню
однією сім»єю, а є самостійними жилими
приміщеннями, що підлягають заселенню
громадянами чи сім»ями індивідуально.

Як пояснила апелянт, інтерес позивачів
полягає в отриманні права користування
усіма чотирма жилими приміщеннями у
блоці, що у разі приватизації, являтиме
собою чотирикімнатну квартиру з кухнею
та усіма комунальними вигодами. Однак,
такий інтерес законодавчо не
закріплений, не передбачае переважного
права позивачів на отримання житла в
гуртожитку і не підлягає судовому
захисту.

Рішенням виконавчого комітету
Львівської міської ради №154 від
28.02.2003року «Про зміну статусу
гуртожитку ВАТ «Львівський автобусний
завод» на АДРЕСА_1, задоволено
клопотання ВАТ «Львівський автобусний
завод» та змінено статус гуртожитку з
одинокого на сімейний.

Згідно з спільного протоколу №1 від
28.01.2010року та спільного протоколу №2
від 29.01.2010року ТзОВ «Львівські
автобусні заводи» ухвалено виділити
ОСОБА_4 кімнату №НОМЕР_2 в гуртожитку по
АДРЕСА_1 (а.с.202).

Відповідно до угоди №1 про
врегулювання прав мешканців
гуртожитків ТзОВ
«Львівавтокомплектація» від 16.09.2009року
первинну профспілкову організацію
ТзОВ «Львівські автобусні заводи»
залучено до вирішення питань
врегулювання прав мешканців
гуртожитку, зокрема до надання жилої
площі у гуртожитках ТзОВ
«Львівавтокомплектація».

Відповідно до Положення про
гуртожитки, жила площа в гуртожитку
надається за спільним рішенням
адміністрації підприємства, установи,
організації чи органу кооперативної
або іншої громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
і комітету комсомолу (п.9 Положення). І
лише відмова у наданні жилої площі
(кімнати) в гуртожитку позивачам на
спільному засіданні адміністрації та
профкому свідчило б про виникнення
спору про право позивачів.

Крім того, позивачам не належить
право вимоги про визнання недійсним
ордера від 29.01.2010року на жиле
приміщення №НОМЕР_2 в гуртожитку по
АДРЕСА_1, оскільки право їх не порушене.
Зважаючи на те, рішення про надання
жилої площі ОСОБА_4 в гуртожитку, що
належить ТзОВ «Львівавтокомплектація»
прийнято на спільному засіданні
профкому ТзОВ «Львівські автобусні
заводи» та адміністрації ТзОВ
«Львівські автобусні заводи»,
законність такого рішення та видачу
ордера вправі оспорювати в судовому
порядку власник майна- будівлі
гуртожитку.

Таким чином, повно та всебічно
з»ясувавши обставини справи та
встановивши порушення норм
процесуального та матеріального права
при ухваленні оскаржуваного рішення,
колегія суддів скасовує рішення
вцілому, не обмежуючись доводами
апеляційної скарги, та відмовляє у
позов повністю за безпідставністю
позовних вимог.

Керуючись ст.303, п.2ч.1ст.307, ч.1ст.309,
ч.2ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду
м.Львова від 06 грудня 2013 року скасувати,
ухвалити нове рішення, яким у позові
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2
відмовити повністю.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення й
може бути оскаржено протягом 20-ти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Н.Л.Шумська

Судді
Л.Б.Струс

І.І.Кабаль