Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду Рівненської області
в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

за участю представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського міського суду від 11
квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, на стороні відповідача:
Публічне акціонерне товариство
"Укрсоцбанк"; про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності ,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду
від 11 квітня 2014 року зазначений позов
задоволено: виділено у власність
відповідача автомобіль марки Mitsubishi,
модель Lancer, 2007 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, номер
кузова НОМЕР_2.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12
частину сплачених за кредитним
договором №434А від 20.12.2007 року коштів за
період перебування сторін у шлюбі, а
саме з 20 грудня 2007 року по 22 квітня 2011
року, в розмірі 68 350, 06 гривень та 229, 40
гривень судового збору.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі відповідач фактично
покликається на його незаконність та
необґрунтованість через порушення
норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про те, що
висновки суду щодо стягнення 12 частини
сплачених кредитних коштів суперечать
вимогам ст.ст. 60, 61 і ч. 1 ст. 69 СК України.

Вважав, що аналіз наведених норм права
дає підстави стверджувати, що поділу
підлягає майно, яке було набуто за час
перебування у шлюбі, а не витрачене. При
цьому до складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне в нього на час
розгляду справи про поділ. Посилався з
цього приводу на роз'яснення постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 року №11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя".

Оскільки спірні 136 700, 12 гривень, котрі
було витрачено на сплату кредиту, на
час розгляду справи вже витрачені, тому
поділу не підлягають.

З урахуванням наведеного та
покликаючись на порушення судом вимог
ст. 213 ЦПК України щодо повноти і
всебічності з'ясування обставин
справи, просить скасувати рішення
Рівненського міського суду від 11
квітня 2014 року в частині стягнення із
нього на користь позивача 12 частини
сплачених за кредитним договором
коштів у розмірі 68 350, 06 гривень і
ухвалити нове - про відмову в
задоволенні позову в цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі та
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
ОСОБА_1, колегія суддів прийшла до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_2, суд
першої інстанції виходив з того, що
сторонами набуто під час шлюбу спірний
автомобіль на підставі коштів за
кредитним договором, на виконання
якого відповідач сплатив банку 136 700, 12
гривень, а оскільки частки майна
дружини і чоловіка є рівними, тому при
виділі автомобіля на користь ОСОБА_1
вирішено стягнути з нього на користь
позивача 12 частину сплачених ним
кредитних коштів.

Проте з такими висновками погодитися
не можна.

Матеріалами справи встановлено, і ці
обставини сторонами не заперечуються,
що протягом часу з 14 травня 2004 року по 1
березня 2011 року вони перебували у
зареєстрованих шлюбних відносинах.

20 грудня 2007 року між ОСОБА_1 і
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку "Укрсоцбанк"
укладено договір №434А, за умовами якого
позичальник одержав 138 733 гривні зі
сплатою 12, 5 процентів річних
винагороди за користування кредитом та
комісій, визначених договором, з
кінцевим терміном погашення не пізніше
19 грудня 2014 року. Цільове призначення
кредиту - для купівлі автомобіля (а.с.
44-47).

На забезпечення повернення кредитних
коштів того ж числа між ними укладено
договір №434А-1, за яким ОСОБА_1 передав у
заставу банку зареєстрований за ним
автомобіль марки Mitsubishi, модель Lancer, 2007
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 (а.с. 48-51,
зв.). Нотаріально посвідченою заявою
позивач підтвердила надання своєї
згоди на передачу автомобіля в заставу
(а.с. 52).

З довідки №10.1-1862836 від 19.03.2014 року,
виданої Публічним акціонерним
товариством "Укрсоцбанк", вбачається,
що за період шлюбу сторін ОСОБА_1
сплачено на виконання кредитного
договору №434А від 20.12.2007 року 136 700, 12
гривень. Ця обставина особами, які
беруть участь у справі, також не
оспорюється.

Вважаючи, що спірний автомобіль як
об'єкт права спільної сумісної
власності підлягає поділу між
сторонами з розрахунку по 12 частині
кожному, в липні 2013 року ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до
відповідача про стягнення компенсації
його вартості. В ході судового розгляду
справи вона змінила розмір позовних
вимог, остаточно вимагаючи поділити
автомобіль, виділивши його на користь
ОСОБА_1, і стягнути з нього на її користь
68 350, 06 гривень як 12 частину сплачених за
кредитним договором коштів.

Згідно зі ст.ст. 60, 68, 70, 71 СК України
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.
Розпоряджання майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності,
після розірвання шлюбу здійснюється
співвласниками виключно за взаємною
згодою, відповідно до Цивільного
кодексу України. У разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором. Неподільні
речі присуджуються одному з подружжя,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними.

Відповідно до ст.ст. 370, 364 ЦК України
співвласники мають право на виділ у
натурі із майна, що є у спільній
сумісній власності. Якщо виділ у натурі
частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга статті 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного
Суду України в абз. першому п. 24 своєї
постанови від 21.12.2007 року №11 "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вбачається,
що до складу майна, яке підлягає поділу,
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї.

Оскільки при виділі на користь ОСОБА_1
спірного автомобіля позивачу
передбачалося би відшкодування 12
частини його вартості, а не 12 частини
сплачених коштів за кредитними
зобов'язаннями за час шлюбу сторін,
тому позов у тому вигляді, на
задоволенні якого наполягала ОСОБА_2,
задоволенню не підлягає.

Вимоги про поділ зобов'язань за
кредитним договором №434А від 20.12.2007
року позивач перед судом першої
інстанції не ставила.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 4 ст. 10 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

На відміну від суду першої інстанції
позивач позбавлений в апеляційному
суді права збільшувати або зменшувати
розмір позовних вимог, а до початку
розгляду справи - змінити предмет або
підставу позову (ч. 2 ст. 27 ЦПК України).

Як убачається, міський суд при
вирішенні спірних відносин уваги на
наведені обставини не звернув,
ухваливши рішення, яке не може
залишатися чинним.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставою для скасування
оскаржуваного рішення і ухвалення
нового - про залишення позову без
задоволення є неправильне
застосування норм матеріального права.

На підставі ст.ст. 60, 68, 70, 71 СК України,
ст.ст. 370, 364 ЦК України, абз. першого п. 24
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 року №11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314,
316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від
11 квітня 2014 року скасувати.

ОСОБА_2 відмовити в задоволенні позову
до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні відповідача: Публічне
акціонерне товариство "Укрсоцбанк"; про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: