Справа № 2-1195/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року

м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва в
складі:

головуючого судді - Г.О. Козленко,

за участю секретаря - О.С. Губерначук

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
Головне управління юстиції м. Києва про
визнання права власності на спадкове
майно та за зустрічною позовною заявою
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Головне
управління юстиції м. Києва про
визнання права власності на спадкове
майно,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з
вказаним позовом та просив суд визнати
за ним, в порядку спадкування, право
власності на однокімнатну кв. АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначив, що
власником вказаної квартири (згідно
свідоцтва про право власності на житло,
виданого органом приватизації 19.01.1994)
був його рідний дядько позивача -
ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. За
життя останній склав заповіт на ім'я
позивача, посвідчений 5-ю Київською
державною нотаріальною конторою, яким
заповів позивачу спірну квартиру.
30.09.2003 ОСОБА_3 склав заповіт на вказану
квартиру на ім'я ОСОБА_2, однак в
подальшому скасував його, тобто на
даний час залишився в силі заповіт
складений на ім'я позивача.

У встановлений законом строк, позивач
та відповідач звернулися до 9-ї
Київської державної нотаріальної
контори з заявами про прийняття
спадщини. При цьому, ОСОБА_2 успадкувала
інше майно, що належало спадкодавцю, до
складу, якого не увійшла спірна
квартира. Позивач вважає, що
відповідачка реалізувала своє право на
спадщину, шляхом успадкування тієї
частини спадщини, яка не охоплена
заповітом. Однак, остання утримує у
себе оригінал свідоцтва про право
власності на квартиру, в зв'язку з чим
позивач не може отримати свідоцтво про
право на спадщину, оскільки 9-та
Київська державна нотаріальна контора,
за відсутності правовстановлюючого
документу на спірну квартиру,
відмовляє йому у видачі свідоцтва про
право на спадщину на спірну квартиру за
заповітом. Позивач вважає, що
відповідач порушує його право на
спадщину, за відновленням якого він
звернувся до суду.

В ході розгляду справи відповідач
за первісним позовом подала до суду
зустрічний позов де відповідачем
зазначила ОСОБА_1, третьою особою
Головне управління юстиції м. Києва про
визнання права власності на спадкове
майно, згідно якого просила визнати за
нею, в порядку спадкування, право
власності на 1/2 частину АДРЕСА_1,
загальною площею 31,5 кв. м., житловою
площею 19,1 кв. м.

В обґрунтування зустрічної
позовної заяви зазначила, що після
смерті її чоловіка відкрилася спадщина
на вищевказану 1-кімнатну квартиру, яка
належала спадкодавцю на праві
приватної власності, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на житло від 18.01.1994. Право
власності на спірну квартиру
зареєстровано у БТІ м. Києва за
реєстровим № 6716 від 02.02.1994.

23.10.2012 ОСОБА_2 звернулася до Дев'ятої
Київської державної нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини, як спадкоємець першої черги
за законом. Інші спадкоємці першої
черги відсутні, дітей у ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 не було.

Позивач за зустрічним позовом з
померлим ОСОБА_3 зареєстрували шлюб
23.12.1995 у відділі реєстрації актів
громадянського стану Залізничного
району м. Києва. Проживали у спірній
квартирі разом з 1994 року. На момент
відкриття спадщини вони були
пенсіонерами та проживали на пенсію, їм
допомагали діти ОСОБА_2

З 01.08.2003 позивач за зустрічним позовом
офіційно оформила пенсію за віком та
отримувала мінімальну пенсію, тобто на
момент відкриття спадщини вона була
непрацездатна за віком.

ОСОБА_2 вважає, що після смерті чоловіка
вона є єдиною спадкоємницею першої
черги та в порядку ст.1241 ЦК України, у
разі спадкування за законом мала
отримати всю спірну квартиру, тому у
даному випадку її обов'язкова частка
повинна складати 1/2 частину спірної
квартири.

29.04.2013 позивач за зустрічним
позовом отримала від нотаріуса
Дев'ятої Київської державної
нотаріальної контори усну відмову у
видачі свідоцтва на право власності на
спірну квартиру. Того ж дня ОСОБА_2
написала заяву про надання письмової
відмови, але відповіді на теперішній
час так і не отримала. У зв'язку з чим
була вимушена звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Солом'янського районного суду
м. Києва від 04.04.2014 зустрічний позов
прийнятий до спільного розгляду з
первісним позовом та вимоги за
зустрічним позовом об'єднані в одне
провадження з первісним позовом.

В судовому засіданні представник
позивача за первісним позовом та
відповідача за зустрічним підтримав
позовні вимоги за первісним позовом,
просив їх задовольнити, при цьому
посилався на обставини викладені в
позовній заяві. Проти задоволення
зустрічного позову заперечував в
повному обсязі.

Представник позивача за зустрічним
позовом та відповідача за первісним
позовом, в судовому засіданні позовні
вимоги за зустрічним позовом підтримав
в повному обсязі, проти задоволення
первісного позову заперечував, вважав,
що він не підлягає задоволенню.

Третя особа Головне управління юстиції
м. Києва, про час та місце розгляду
справи повідомлялася належним чином,
однак свого представника в судове
засідання не направила, причини неявки
суду не відомі.

Враховуючи думку сторін, суд визнав
можливим розгляд справи за відсутності
третьої особи Головного управління
юстиції м. Києва.

Суд, заслухавши пояснення осіб, що
приймають участь у справі, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги за
первісним та зустрічним позовами,
заперечення на них, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, застосувавши до спірних
правовідносин відповідні норми
матеріального та процесуального права,
прийшов до висновку про часткове
задоволення первісного позову та повне
задоволення зустрічних позовних вимог,
встановивши наступні фактичні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб в межах заявлених ними вимог та на
підставі наданих доказів.

Стаття 129 Конституції зазначає, що
одним із основних засад судочинства є
рівність усіх учасників судового
процесу перед законом і судом,
змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Нормами ст.6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод
передбачено, що кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справи незалежним і безстороннім
судом.

Відповідно до ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

При з'ясуванні та встановленні
обставин справи суд виходить з вимог ч.1
ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, відповідно до
яких кожна сторона зобов'язана довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України
щодо належності та допустимості
доказів та положень ч.1 ст.61 ЦПК України,
відповідно до якої, обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦПК України,
одним із способів захисту цивільних
прав та інтересів може бути визнання
права.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер ОСОБА_3, що підтверджується
свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1
(а.с.24).

Відповідно до ст.1216
Цивільного кодексу України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Виходячи з
моменту відкриття спадщини 2012 рік, до
спірних правовідносин застосовуються
норми чинного ЦК України.

Відповідно до ст.ст.1218, 1220 ЦК
України у зв'язку зі смертю ОСОБА_3
відкрилась спадщина, зокрема, у вигляді
спірної квартири АДРЕСА_2, загальною
площею 31,5 кв. м., житловою площею 19,1 кв.
м.

Право власності на спадкове майно
підтверджується свідоцтвом про право
власності від 18.01.1994, виданого
Київським редукторним заводом кв.
АДРЕСА_1 належала на праві приватної
власності ОСОБА_3. Свідоцтво видане
згідно з розпорядженням (наказом) № 80
від 18.01.1994 (а.с.82). Право власності
ОСОБА_3 на кв. АДРЕСА_1 зареєстровано в
міськбюро інвентаризації за № 6716 від
02.02.1994 (а.с.83). Виходячи з довідки
Комунального підприємства КП
«Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду»
структурний підрозділ ВСП
«Індустріальний» №1610 від 29.10.2012, ОСОБА_3
проживав та був зареєстрований в кв.
АДРЕСА_1 ( а.с.25).

Згідно ч.ч.1,2 ст.1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті. У разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі неохоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261-1265 цього Кодексу України.

Відповідно до ст.1233
Цивільного кодексу України заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України,
заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин.

З наданих матеріалів спадкової справи
(а.с.67-112), відкритої 23 жовтня 2012 року
Дев'ятою Київської нотаріальною
конторою щодо майна померлого ОСОБА_3
вбачається, що останній 07.12.1999 залишив
заповіт, посвідчений державним
нотаріусом 5-ї Київської державної
нотаріальної контори, яким він зробив
розпорядження на випадок своєї смерті,
а саме заповів кв. АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (а.с.23).

Згідно довідки від 24.04.2013, яка видана
завідувачем П'ятої Київської державної
контори Коробановою О.В. заповіт за №
4-2258 від 30.09.2003 скасовано за заявою від
імені ОСОБА_3 (а.с.82), що підтверджується
також витягом із спадкового реєстру
(а.с.83-84).

На день смерті спадкодавця заповіт
складений на користь ОСОБА_1, не був ним
скасований і є чинним на час розгляду
справи. Вказана обставина сторонами в
судовому засіданні не заперечувалась.
Таким чином, враховуючи наявність
чинного заповіту, першочергове право
на спадкування відповідно до вимог
ст.1223 ЦК України має ОСОБА_1, як
спадкоємець за заповітом.

17.12.2012 ОСОБА_1 звернувся з заявою до 9-ї
Київської державної нотаріальної
контори про прийняття спадщини після
смерті свого дядька ОСОБА_3, як
спадкоємець за заповітом (а.с.76).

Згідно відповіді 9-ї Київської
державної нотаріальної контори від
23.10.2013 видати свідоцтво ОСОБА_1 про
право на спадщину немає можливості,
оскільки у нього відсутній
правовстановлюючий документ на
спадкове майно (а.с.27).

23.10.2012 ОСОБА_2 подала заяву до 9-ї
Київської державної нотаріальної
контори про прийняття спадщини після
смерті свого чоловіка ОСОБА_3, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.69). Внаслідок
чого успадкувала за законом інше майно
на яке видані свідоцтва на право
власності за законом (а.с.92, 95, 107, 108) та
визнано право власності за рішенням
суду в порядку спадкування за законом
(а.с.79).

Відповідно до ст.1241 ЦК України
малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка). Розмір
обов'язкової частки у спадщині може
бути зменшений судом з урахуванням
відносин між цими спадкоємцями та
спадкодавцем, а також інших обставин,
які мають істотне значення.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, був
зареєстрований 23.12.1995 у відділі
реєстрації актів громадського стану
Залізничного району м. Києві, актовий
запис № 889, що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу серія
І-БК №374126 (а.с.71).

ОСОБА_2 є пенсіонеркою за віком, що
підтверджується посвідченням серії
НОМЕР_2 від 01.10.2003, яка міститься в
матеріалах справи.

Виходячи з вищевикладеного вбачається,
що ОСОБА_2 має право у відповідності до
ст.1241 ЦК України на обов'язкову частку у
спадщині.

Виходячи з рішення Конституційного
суду України щодо офіційного
тлумачення положення частини першої
статті 1241 Цивільного кодексу України
від 11.02.2014 розьяснен, що за своєю
юридичною природою свобода
розпорядження власністю шляхом
вчинення заповіту (свобода заповіту) є
одним із основоположних принципів
спадкового права, при цьому вона не є
абсолютною. Кодексом визначено
обмеження волі заповідача щодо права
розпоряджатися власністю (обмеження
принципу свободи заповіту) шляхом
установлення права окремої категорії
осіб на обов'язкову частку у спадщині.
Право на обов'язкову частку у спадщині
мають малолітні, неповнолітні,
повнолітні непрацездатні діти
спадкодавця, непрацездатна вдова
(вдівець) та непрацездатні батьки, які
спадкують, незалежно від змісту
заповіту, половину частки, яка належала
б кожному з них у разі спадкування за
законом (обов'язкова частка) (абзац
перший частини першої статті 1241
Кодексу).

Отже, принцип свободи розпорядження
власністю шляхом вчинення заповіту
передбачає широкий обсяг
правомочностей заповідача, згідно з
якими він своїм волевиявленням може
вплинути на зміст спадкових
правовідносин. Однак застосування
цього принципу обмежується
законодавчо встановленою для окремої
категорії спадкоємців гарантією, за
якою, незалежно від змісту заповіту,
особи, визначені в частині першій
статті 1241 Кодексу, спадкують половину
частки, яка належала б їм у разі
спадкування за законом. Перелік осіб,
які мають право на обов'язкову частку у
спадщині, встановлений указаними
положеннями Кодексу, є вичерпним і дає
підстави віднести цих осіб до членів
сім'ї чи найближчих родичів
спадкодавця.

Відповідно до абз.2 п.19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах про
спадкування» №7 від 30.05.2008, при
визначенні розміру обов'язкової частки
в спадщині враховуються всі спадкоємці
за законом першої черги, увесь склад
спадщини, зокрема, право на вклади в
банку (фінансовій установі), щодо яких
вкладником було зроблено
розпорядження на випадок своєї смерті,
вартість речей звичайної домашньої
обстановки та вжитку, вартість
заповідального відказу.

Для визначення розміру обов'язкової
частки у спадщині важливим є
визначення кола осіб, які б могли
спадкувати за законом у разі
відсутності заповіту, в даному випадку
це тільки ОСОБА_2

Визначення розміру обов'язкової частки
у спадщині здійснюється шляхом
визначення половини від поділу усієї
спадщини (яка береться за одиницю) на
попередньо визначену кількість
спадкоємців.

Обов'язкова частка - це половина того,
що мав би отримати спадкоємець у разі
спадкування за законом. У разі
спадкування за законом ОСОБА_2 мала
отримати спірну квартиру в цілому,
однак за наявності заповіту
обов'язкова частка ОСОБА_2 дорівнює 1/2
частині спірної квартири, а іншу
частину спірної квартири повинен
успадкувати за заповітом ОСОБА_1

Доводи представника позивача за
первісним позовом щодо необхідності
зарахування вартості всього
спадкового майна встановленого на
користь особи, яка має право на
обов'язкову частку, а також вартість
інших речей, що перейшли до неї як до
спадкоємця (ч.2 ст.1241 ЦК України), суд не
приймає до уваги, вважає їх
безпідставні та такими, що базуються на
власному припущенні та суб'єктивному
тлумаченні вимог ст.1241 ЦК України.

Враховуючи вимоги ст.11 ЦПК України, а
саме розгляд справи не інакше як в
межах заявлених позивачем вимог, суд
вважає за необхідне частково
задовольнити позовні вимоги за
первісним позовом та визнати право
власності на ? частину спірної квартири
за ОСОБА_1 в порядку спадкування за
заповітом після смерті померлого
ОСОБА_3 Зустрічні позовні вимоги -
задовольнити в повному обсязі,
визнавши за ОСОБА_2 право власності на ?
частину спірної квартири, в порядку
спадкування за законом після смерті
померлого ОСОБА_3

Питання судових витрат суд вирішує в
порядку ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного та
керуючись ст.129 Конституції України,
ст.ст.1216, 1218, 1220, 1223, 1233,1235, 1241, 1261-1265 ЦК
України, Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах про спадкування» №7 від 30.05.2008,
ст.ст.4, 6, 11, 16, 58, 59, 60, 61, 88, 212, 213-215 ЦПК
України,-

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа: Головне управління юстиції м.
Києва про визнання права власності на
спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_3, загальною
площею 31,49 кв.м, житловою площею 19,1 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в розмірі 1250 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа: Головне управління
юстиції м. Києва про визнання права
власності на спадкове майно -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку
спадкування право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_3, загальною
площею 31,5 кв.м, житловою площею 19,1 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судові витрати в розмірі 1250 грн.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Солом'янський районний суд м. Києва
шляхом подачі апеляційної скарги
особою, яка його оскаржує протягом
десяти днів з дня проголошення рішення,
а особами, які не були присутні у
судовому засіданні - протягом 10 днів з
дня отримання копії рішення.

Суддя -
Г.О.
Козленко