Ухвала іменем україни 18 червня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 в особі представника за
довіреністю ОСОБА_6 на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 06 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 24 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернулася суду
із вказаним позовом до суду, в
обґрунтування якого зазначила, що вона
на підставі договору дарування від 27
квітня 2012 року є власником квартири
АДРЕСА_1. З 23 березня 2010 року у
зазначеній квартирі зареєстрована
ОСОБА_5, яка з 2009 року в квартирі не
проживає, інтересу до квартири не
проявляє, не сплачує комунальних
послуг.

Посилаючись на те, що
ОСОБА_5 понад шість місяців без
поважних причин у квартирі АДРЕСА_1, яка
належить позивачу на праві приватної
власності, не проживає, ОСОБА_4 просила
суд на підставі ст. ст. 71, 150,163 ЖК України
та ст. 391 ЦК України визнати ОСОБА_5
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням.

Рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 06 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Волинської області
від 24 грудня 2013 року, у задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі
ОСОБА_4 в особі представника за
довіреністю ОСОБА_6, просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалу апеляційного суду, ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити,
обгрунтовуючи свою вимогу порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону судові рішення не відповідають.

Відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
і апеляційний суд, керуючись
положеннями ст. ст. 71, 72, ч. 1 ст. 156 ЖК
України та 405 ЦК України, виходив з того,
що відповідач була відсутня у спірній
квартирі з поважних причин, оскільки у
неї склалися конфліктні відносини із
родичами. Власного житла відповідач
немає, а позивач забезпечений іншим
житлом.

Проте з такими
висновками судів не можна погодитись з
наступних підстав.

Судами встановлено, що
згідно з договором дарування від 27
квітня 2012 року ОСОБА_7 передала
безоплатно у власність ОСОБА_4
79/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (
а. с. 5).

Як вбачається з
будинкової книги серії А № 120609, в
будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_7 з
09 листопада 2004 року та ОСОБА_5 з 23
березня 2010 року (а. с. 16).

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК
України суд, здійснюючи правосуддя,
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб у спосіб, визначений
законами України.

У частині другій
статті 16 ЦК України зазначені способи
захисту цивільних прав та інтересів.

У разі порушення
цивільного права у потерпілої особи
виникає право на застосування
конкретного способу захисту, який
залежить від виду порушення, тобто
особа має право обирати той спосіб
захисту, який відповідає характеру
порушення її права чи інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням: фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Як убачається із
змісту позовної заяви, позивач просила
визнати відповідача такою, що втратили
право користування жилим приміщенням,
у зв'язку з припиненням у попереднього
власника - ОСОБА_7 права власності на
спірну квартиру. Як на правову підставу
вирішення спору позивач одночасно
посилався на ст. ст. 71, 150 ЖК Української
РСР, ст. 391 ЦК України.

Із позовної заяви
випливає, що фактично позовні вимоги
ОСОБА_4 зводяться до усунення перешкод
з боку відповідача у здійсненні
позивачем права користування та
розпорядження спірною квартирою (а. с.
48-50).

Вирішуючи спір, суд
першої інстанції повинен був уточнити
позовні вимоги та правові підстави, з
якими позивач пов'язує визнання
відповідача такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.
З'ясування підстави позову має суттєве
значення для встановлення судом фактів
матеріально-правового значення для
вирішення спору по суті.

Крім того, суд,
застосовуючи до спірних правовідносин
положення ст. 405 ЦК України, не
врахував, що ця стаття регулює підставу
втрати членом сім'ї власника житла прав
користування цим житом за умови, що
власник житла не змінюється.

Із матеріалів справи
вбачається, що відповідач вселилася до
спірного будинку як член сім'ї
попереднього власника - своєї бабусі
ОСОБА_7,

Суд першої інстанції
та апеляційний суд, перевіряючи
законність судового рішення, не
встановлював фактичних обставин
справи для виселення відповідача з
пред'явленим позивачем підстав.
Замість цього судом встановлено
обставини справи, які існували станом
на момент вселення відповідача в
спірний будинок на той час, коли
власником цього будинку ОСОБА_4 не була,
вважаючи що ОСОБА_5 вселилася до цього
будинку на законних підставах, як член
сім'ї власника та за її згодою.

Суди вказували про те,
що зняття з реєстрації колишнього
члена сім'ї власника залежить від
вирішення питання про її право
проживання в цій квартирі, яке
регулюється нормами ст. ст. 71, 72, 156 ЖК
України та 405 ЦК України, а реєстрація
місця проживання є похідним правом від
права користування житлом, а тому
зняття відповідача з реєстраційного
обліку можливо лише за умови втрати
права користування цим житлом у зв'язку
з його виселенням.

При цьому не звернули
увагу, що чинним законодавством
України не передбачено перехід прав та
обов'язків попереднього власника до
нового власника в частині збереження
права користування житлом членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника.

Виникнення права
членів сім'ї власника квартири на
користування квартирою та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника квартири права власності на
неї, а отже, припинення права власності
на квартиру припиняє право членів його
сім'ї на користування цією квартирою.

Оскільки ОСОБА_4 є
власником спірного будинку, а ОСОБА_5
вселилася до цієї квартири не як член
її сім'ї, то висновок про відмову у
позові ОСОБА_4 без з'ясування підстав
позову, що має суттєве значення для
встановлення судом фактів
матеріально-правового значення для
вирішення спору, не є безспірним.

Суд першої інстанції
на виконання положень ч. 4 ст. 10 ЦПК
України не роз'яснив позивачу, з огляду
на обраний ним спосіб захисту
порушеного права, який не відповідає
змісту ст. 391 ЦК України, його право
уточнити свої позовні вимоги.

Апеляційний суд
зазначених недоліків не усунув.

Оскільки суди у
достатньому обсязі не визначилися із
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає
застосуванню, не з'ясували всіх
обставин справи та не надали їм
належної правової оцінки, що має
значення для правильного її вирішення,
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій підлягають скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції відповідно до
ст. 338 Щ ІК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338
ЩІК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 06 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 24 грудня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Головуючий
Судді: А.О. Леванчук В.А.
Нагорняк Т.О. Писана Г.В. Юровська
Судді: Г.В. Юровська