АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4785/14
Головуючий 1 інст. - Черних Є.А.
Справа № 611/365/14-ц
8 липня 2014 року cудова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
суддів -
Трішкової І.Ю., Борової С.А.,
секретаря - Варюшичевої А.С.,
розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Барвінківськогшо районного
суду Харківської області від 23 травня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
Філії «Барвінківський райавтодор»
Державного підприємства «Харківський
облавтодор» про працевлаштування,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,

в с т а н о
в и л а:

В квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася
у суд із позовом до Філії
«Барвінківський райавтодор»
Державного підприємства «Харківський
облавтодор» (далі - Філія
«Барвінківський райавтодор» ДП
«Харківський облавтодор») про
працевлаштування, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

На обґрунтування вказала, що з 3
червня 2013 року перебувала у трудових
стосунках з відповідачем, працюючи на
посаді виконуючого обов'язки головного
бухгалтера. Наказом № 2 від 17 січня 2014
року звільнена з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП
України у зв'язку з закінченням строку
трудового договору. Вважаючи
звільнення незаконним, оскільки на час
звільнення вона була вагітною, просила
вирішити питання про її обов'язкове
працевлаштування та стягнути з Філії
«Барвінківський райавтодор» ДП
«Харківський облавтодор» заробітну
плату за час вимушеного прогулу.

Відповідач в особі свого
представника позов не визнав,
посилаючись на закінчення строку
трудового договору та ненадання
позивачкою під час звільнення
медичного висновку щодо вагітності.

Рішенням Барвінкіського
районного суду Харківської області від
23 травня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
постановити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.
При цьому, зокрема зазначає, що
обставини її звільнення належним чином
не досліджені.

В запереченнях на апеляційну
скаргу відповідач просить залишити
рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції - судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним
і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове
рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив із того,
що заяву про звільнення позивачка
написала власноручно, про свій стан
(вагітність) під час звільнення не
повідомила. Крім того, вимоги в частині
працевлаштування не є компетенцією
суду. Однак погодитись з таким
висновком не можна, оскільки суд
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального права.

Відповідно до вимог пунктів 2, 3 ст.
23 та п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України трудовий
договір може бути укладений на
визначений строк, встановлений за
погодженням сторін, і підставою його
припинення є закінчення цього строку.

Згідно ч. 3 ст. 184 КЗп України
звільнення вагітних жінок і жінок, які
мають дітей віком до трьох років (до
шести - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів за
наявності дитини віком до 14-ти років
або дитини-інваліда з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
не допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням. Обов'язкове
працевлаштування зазначених жінок
здійснюється також у випадках їх
звільнення після закінчення
строкового трудового договору. На
період працевлаштування за ними
зберігається середня заробітна плата,
але не більше трьох місяців з дня
закінчення строкового трудового
договору.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в п. 9 постанови від 6
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України
вагітних жінок провадиться з
обов'язковим працевлаштуванням. Не
може бути визнано, що власник чи
уповноважений ним орган виконав цей
обов'язок з працевлаштування, якщо
працівниці не було надано на тому ж або
іншому підприємстві (в установі,
організації) іншу роботу або
запропоновано роботу, від якої вона
відмовилася з поважних причин.

Матеріали справи свідчать, що
ОСОБА_1 перебувала у трудових стосунках
з відповідачем, працюючи з 3 червня 2013
року тимчасово на посаді виконуючого
обов'язки головного бухгалтера Філії
«Барвінківський райавтодор» ДП
«Харківський облавтодор» на час
декретної відпустки головного
бухгалтера Дубовик К.С. Наказом № 2 від
17 січня 2014 року звільнена з роботи за п.
2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з
закінченням строку трудового договору
(а. с. 5, 15-18).

Відповідно до довідки районного
акушера-гінеколога від 21 січня 2014 року
позивачка на момент звільнення була
вагітною та перебувала на обліку в
жіночій консультації Барвінківської
центральної районної лікарні.

Оскільки відповідачем не
дотримано вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України
щодо обов'язкового працевлаштування
позивачки, висновок суду першої
інстанції про те, що ОСОБА_1 правомірно
звільнено у зв'язку з закінченням
строку трудового договору не можна
визнати правильним.

Однак за вирішенням спору остання
звернулася до суду з пропуском строку,
встановленого ст. 233 КЗпП України.

Частиною першої статті 233 КЗпП
України встановлено, що працівник
може звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

З наказом про звільнення ОСОБА_1
ознайомлена 17 січня 2014 року, про що
власноручно підписалась. В цей же день
з нею проведено повний розрахунок та
видана трудова книжка. Ці обставини в
суді апеляційної інстанції підтвердив
представник відповідача.

З позовом про поновлення на роботі
позивачка звернулась лише 18 квітня 2014
року. Питання про поновлення строку
звернення до суду за захистом
порушеного права не поставила.

Доказів пропуску строку на
звернення до суду за захистом
порушеного права із поважних причин
матеріали справи не містять. Не надано
таких доказів і суду апеляційної
інстанції.

Тому рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з постановленням
нового рішення про відмову в позові у
зв'язку з пропуском строку для
звернення з даним позовом.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч.
1п. п. 1, 3, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія

в и р і ш и
л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Барвінківськогшо
районного суду Харківської області
від 23 травня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Філії «Барвінківський райавтодор»
Державного підприємства «Харківський
облавтодор» про працевлаштування,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення набирає законної сили
негайно і може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня його проголошення
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючи

Судді