Справа №490/4738/14-ц 26.08.2014 26.08.2014 26.08.2014
Провадження №22-ц/784/2262/14
Головуючий у І інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

іменем України

26 серпня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Шолох З.Л. та Кушнірової Т.Б.,

із секретарем судового засідання -
Шпонарською О.Ю.,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 24 червня 2014 року,
ухваленого у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Міський
комерційний банк» про стягнення
заборгованості за депозитним
зобов'язанням та моральної шкоди,
завданої його невиконанням, -

у с т а н о в и л а :

10 квітня 2014 року ОСОБА_2 пред'явив до
Публічного акціонерного товариства
«Міський комерційний банк» (надалі
Банк) зазначений позов, який
обґрунтував наступним.

28 лютого 2014 року він в простій
письмовій формі уклав з банком договір
банківського вкладу на вимогу за №
2630/52/163252.

За його умовами ОСОБА_2 передав Банку, а
той прийняв і розмістив на депозитному
рахунку грошові кошти у розмірі 61 450
доларів США, зобов'язавшись
виплачувати йому винагороду за
користування грошима, нараховуючи її
із процентною ставки у 6% річних від
суми вкладу.

Крім того, сторони домовилися про
повернення вкладу повністю або
частково за першою ж вимогою вкладника.

В той же день позивач пред'явив Банку
таку вимогу, проте отримав лише 1 000
доларів США.

У подальшому, за період з 03 березня 2014
року по 26 березня 2014 року, Банк видав ще
14 640 доларів США, залишаючись винним 44
863,31 долари США.

Посилаючись на викладені обставини,
просив стягнути з Банку заборговану
грошову суму.

Крім того, позивач просив стягнути з
Банку на його користь ще і 15 000 гривень
на відшкодування моральної шкоди,
оскільки через невиконання Банком умов
договору він не зміг укласти договір
купівлі житла і втратив переданий
попередньо завдаток, від чого морально
страждав, вимушений був докладати
додаткових зусиль для облаштування
звичайних життєвих зв'язків, а також 1 900
гривень витрат на правову допомогу.

У подальшому позивач дві уточнив
вимогу майнового характеру і остаточно
просив стягнути з відповідача на його
користь 12 541 долар 54 цента США, що
еквівалентно 148 742 гривні 70 копійок,
заборгованих за депозитом, мотивуючи
це додатковим погашенням боргу.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 24 червня 2014 року позов
задоволено частково, з ПАТ «Міський
комерційний банк» на користь ОСОБА_2
стягнуто 12 541 долар 54 цента США, що
еквівалентно 148 742 гривням 70 копійкам,
які знаходяться на банківському вкладі
на вимогу № 2630/52/163252, та витрати на
правову допомогу в сумі 500 гривень. У
задоволені решти позовних вимог -
відмовлено.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просив скасувати його в
частині відмови у стягненні
відшкодування моральної шкоди і, в цій
частині ухвалити нове рішення, про
задоволення вимоги, та змінити рішення
в частині стягнення витрат на правову
допомогу, збільшивши його до
відшукуваного ним.

В обґрунтування скарги посилався на
невідповідність судового рішення
дійсним обставинам справи, положенням
чинного цивільного і
цивільно-процесуального законодавств.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
рішення суду 1 інстанції в оскарженій
частині залишити без змін, оскільки суд
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд 1 інстанції
виходив з того, що правових підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача відшкодування моральної
шкоди немає, а тому у такій вимозі слід
відмовити. Що ж до відшкодування витрат
на правову допомогу, то, як на думку
суду, стягнута ним грошова сума,
повністю відповідає обсягу роботи,
виконаному адвокатом.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах доводів
апеляційної скарги, погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції,
вважає їх, а також висновки, щодо
результату вирішення справи вірними,
обґрунтованими й законними.

За Конституцією та законами України
право на відшкодування моральної
(немайнової) шкоди є важливою гарантією
захисту прав і свобод громадян та
законних інтересів юридичних осіб.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року N 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» - відшкодування
моральної (немайнової) шкоди можливо
лише за умови:

- що право на її відшкодування
безпосередньо передбачено нормами
Конституції або випливає з її положень;

- у випадках, передбачених ЦК України та
іншим законодавством, яке встановлює
відповідальність за заподіяння
моральної шкоди;

- при порушенні зобов'язань, які
підпадають під дію Закону "Про захист
прав споживачів" чи інших законів, що
регулюють такі зобов'язання і
передбачають відшкодування моральної
(немайнової) шкоди.

Крім того, моральна шкода
відшкодовується, якщо це передбачено
договором, укладеним між сторонами.

Моральна шкода полягає:

· у фізичному болю та стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

· у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів;

· у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна;

· у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом, незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування.

Згідно пункту 1 ст.4, ст. 10 та ч. 2 ст. 22
Закону України «Про захист прав
споживачів» визначено, що моральна
шкода відшкодовується лише у разі, якщо
вона завдана внаслідок недоліків
продукції (дефекту в продукції),
відповідно до закону.

Задовольняючи такі вимоги споживача
суд одночасно вирішує питання щодо
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди.

Вирішуючи спори названої категорії
суди повинні неухильно дотримуватися
положень чинного процесуального
законодавства.

Так, відповідно до статей 1, 3 ЦК України,
1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного
судочинства, виходячи із загальних
засад цивільного судочинства про
неприпустимість свавільного втручання
у сферу особистого життя людини,
судовий захист цивільного права та
інтересу; справедливість,
добросовісність та розумність, перш за
все регулюються особисті немайнові та
майнові відносини (цивільні відносини),
засновані на юридичній рівності,
вільному волевиявленні, майновій
самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України і
обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ,
рішення може бути обґрунтоване лише
доказами, одержаними у визначеному
законом порядку та дослідженими в тому
судовому засіданні, в якому
ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції виходить з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України, і повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права.

Як результат розгляду, апеляційний суд
визначає підстави перегляду судового
рішення, і, відповідно до наданих йому
повноважень, формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що оскаржене рішення районного
суду у повній мірі відповідає
виписаному вище, а тому є законним та
обгрунтованим.

Позивач не навів наявності правових
підстав для стягнення з Банку на його
користь відшкодування моральної шкоди,
хоча за законом то є його обов'язком.

Названі ним статті Закону України «Про
захист прав споживачів» не
передбачають стягнення такого
відшкодування за даної правової
ситуації, а тому за ними воно і не може
бути проведено.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони уклали між собою договір
банківського вкладу, в якому не
передбачили умови про відшкодування
моральної шкоди, у разі невиконання
ними його умов, а тому і за такої
підстави названа вимога не може бути
задоволена.

Не могла вона бути задоволена і за ЦК
України, оскільки інститут
банківського вкладу, укладений між
сторонами, не містить норм, які б
передбачали стягнення відшкодування
моральної шкоди за наведеної спірної
ситуації.

За такого, у задоволені вимоги
позивача про стягнення відшкодування
моральної шкоди слід відмовити.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Стосовно вимоги особи, яка подала
апеляційну скаргу, про збільшення
розміру стягнення на користь позивача
у відшкодування його витрат на правову
допомогу, то вона не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 82, 88 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється законом. Стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК
України до судових витрат серед іншого
належать і витрати на правову допомогу.

Законом України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» передбачено, що розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Як зазначав позивач, він витратив на
правову допомогу 1 920 гривень, а вона
складалася з написання протягом 4 годин
особою, яка таку допомогу надавала,
позовної заяви, в той час, як суд
стягнув лише 500 гривень (а.с. - 80), що є, як
він вважає, край несправедливим.

Проте колегія вважає, що суд дійшов
вірного висновку щодо розміру
відшкодування витрат на правову
допомогу, належного до стягнення на
користь позивача, оскільки з
врахуванням складності справи та
характеру правової допомоги надавача
послуг він відповідає, витраченому
адвокатом часу, а тому у визначеному
судом розмірі і слід було його
стягнути.

Іншого допустимими та належними
засобами доказування позивач не довів,
хоча за ст. 60 ЦПК України, то є його
обов'язком.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів ,-

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 24 червня 2014 року в
оскарженій частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: