Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

08 квітня 2014 року Центральний
районний суд міста Миколаєва у складі
головуючого судді Батченка О.В. при
секретарі Цурканенко Г.С. з участю
позивача ОСОБА_1, представника
відповідача - Статкевської І.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до виконкому Миколаївської
міської ради про захист житлових прав,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Центрального районного суду м.
Миколаєва від 22 березня 2013 року,
винесеної в цивільній справі №
1423/8166/2012, позовні вимоги ОСОБА_1 до
Миколаївської міської ради про
зобов'язання надати повноцінне житло,
що подані 15 лютого 2013 року в порядку
уточнення раніше заявленого позову про
захист житлових прав, виділені в окреме
провадження (а.с. 5).

Як слідує з позовної заяви, ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
Миколаївської міської ради, просив
зобов'язати відповідача надати йому
повноцінне житло взамін того, з якого
він був виселений внаслідок незаконних
дій. В обгрунтування вимог позивач
послався на ті обставини, що 29 травня 1997
року без повідомлення позивача про це
відповідач прийняв рішення № 283 про
виключення зі складу сім'ї двох дітей,
нібито, на підставі його заяви, якої він
не складав, а рішенням № 331 вирішив
переселити його з повноцінного житла -
квартири АДРЕСА_1 - до квартири НОМЕР_1 у
тому ж будинку, яка не має опалення та
інших комунальних зручностей. Згодом,
також потай від нього та за його
відсутності був виданий ордер на
переселення, на підставі якого він
(ОСОБА_1) під час перебування за
кордоном України був неправомірно
знятий з реєстрації за своїм
попереднім місцем проживання та
зареєстрований в новому житловому
приміщенні.

Ухвалою суду від 14 жовтня 2013 року
проведено заміну неналежного
відповідача - Миколаївської міської
ради на належного - виконавчий комітет
Миколаївської міської ради.

17 жовтня 2013 року позивач збільшив
позовні вимоги, просив визнати у
недійсним ордер № 1142 серії 051792 від 01
липня 1997 року, поновивши строк
звернення до суду за захистом
порушеного права. В обгрунтування
таких вимог позивач послався також на
ті обставини, що відповідач не маючи ні
його заяви на переселення, ні
зобов'язання звільнити раніше надане
житло в порядку п. 64, 66 «Правил обліку
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов, і надання їм жилих
приміщень в Українській РСР»,
затверджених Постановою Ради
Міністрів Української РСР і
Українською республіканською Радою
професійних спілок від 11 грудня 1984 року
№ 470, видав спірний ордер на його
переселення в квартиру АДРЕСА_2. В
частині поновлення пропущеного строку
повідомив про те, що до пред'явлення
вказаної позовної вимоги не знав про
видачу спірного ордеру.

В судовому засіданні позивач позов
підтримав, підтвердив викладені в
позовній заяві обставини. Додатково
суду пояснив, що його відселення
ініціювала та організувала колишня
дружина ОСОБА_4, яка на ті часи обіймала
виборну посаду депутата Миколаївської
міської ради, та яка умисно оформила
його на тимчасову роботу на сухогруз
«Порт Николаев», на якому він працював
за межами України з 14 червня по 18 липня
1997 року. Саме у цей час, за його
відсутності, відповідач видав спірний
ордер, про що він (ОСОБА_1) дізнався у 2005
році під час розгляду Заводським
районним судом м. Миколаєва цивільної
справи № 2-579/05.

Представник відповідача проти позову
заперечувала з тих підстав, що ордер №
1142 серії 051792 від 01 липня 1997 року виданий
на законних підставах в порядку
поліпшення житлових умов родини
ОСОБА_1, які перебували на квартирному
обліку. Видача такого ордеру є
підставою для перереєстрації осіб за
місцем проживання до нової квартири
АДРЕСА_2. Крім цього, представник
відповідача просила суд про
застосування до спірних правовідносин
наслідків пропуску позивачем строків
позовної давності для звернення до
суду за захистом порушеного права.

Вислухавши учасників процесу,
дослідивши докази, суд встановив
наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

З рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 18 жовтня 2005
року, постановленим в цивільній справі
№ (1956/2005 р.) слідує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4,
з якою позивач перебував у
зареєстрованому шлюбі з 1975 року по 2003
рік, і дві їх дочки ОСОБА_5 та ОСОБА_6
проживали в АДРЕСА_1. В 1997 році ОСОБА_4 і
ОСОБА_1 була надана однокімнатна
квартира НОМЕР_1 без комунальних
зручностей в цьому ж будинку. У зв'язку
з цим, вони обидва 17 липня 1997 року
виписалися зі спірної квартири і
прописалися в надану нову квартиру.
Також в квартирі НОМЕР_1 з 26 серпня 1997
року приписана їх дочка ОСОБА_6, яка
також перед цим виписалась з
попереднього житлового приміщення.
Оскільки отримана квартири
потребувала ремонту, ОСОБА_4 та ОСОБА_1
залишилися тимчасово проживати в
квартирі НОМЕР_2. Особисті рахунки
квартир не об'єднувались. Особистий
рахунок на квартиру НОМЕР_2 був
переоформлений на ОСОБА_5, яка
залишилась єдиною прописаною в ній
особою та у 1999 році приватизувала це
житло і 17 вересня 1999 року їй видане
свідоцтво про право власності на житло.
При цьому, суд не прийняв до уваги
посилання ОСОБА_1 на те, що видача
ордеру на квартиру НОМЕР_1 та його пере
прописка були проведені з порушенням
встановленого порядку так як позивачу
були відомі вказані обставини і він на
той час не оспорював ордер та виписку з
квартири НОМЕР_2, а у квартирі НОМЕР_1
знаходиться частина його речей. За
наслідком установлених фактів суд
відмовив ОСОБА_1 в позові про визнання
приватизації квартири АДРЕСА_1 за
безпідставністю вимог.

В той же час, як слідує з рішення
виконкому Миколаївської міської ради
№ 283 від 29 травня 1997 року родина ОСОБА_1
у складі чотирьох осіб перебувала на
квартирному обліку за пільговими
списками молодих спеціалістів. Цим
рішенням за заявою ОСОБА_4 зі складу
родини, які перебували на обліку на
отримання житла виключені дочки ОСОБА_6
та ОСОБА_5 (до шлюбу - ОСОБА_5 (а.с. 3).

В цей же день, 29 травня 1997 року
виконавчим комітетом Миколаївської
міської ради прийняте рішення № 331 (а.с.
4) відповідно якого ОСОБА_4 надано зі
зняттям з квартирного обліку звільнену
1-кімнатну квартиру НОМЕР_1 без
комунальних зручностей, житловою
площею 17 м2 по АДРЕСА_1 на склад сім'ї із 2
осіб (вона та чоловік).

01 липня 1997 року виконком Миколаївської
міської ради видав ОСОБА_4 ордер № 1142
серії 051792 на вселення в квартиру
АДРЕСА_2 на склад сім'ї з двох осіб:
ОСОБА_4 - основний квартиронаймач,
ОСОБА_1 (в ордері ініціали - Г.П.) -
чоловік (а.с. 16).

Разом з цим, довідкою ДП «Миколаївський
морський торговельний порт» вих. № 31-К
від 17 січня 2006 року (а.с. 18) підтверджене
безперервне знаходження за межами
України теплоходу «Порт Николаев» з 14
червня 1997 року по 18 липня 1997 року, що
підтверджує обставину відсутності
позивача в м. Миколаєві на час
отримання ордеру його колишньою
дружиною.

Також архівний відділ управління
архівної роботи та урочистих подій
Миколаївської міської ради листом №
М-98/п/19.02.03-07 від 09 вересня 2013 року
підтвердив відсутність відомостей про
зобов'язання ОСОБА_1 звільнити займану
площу у зв'язку з отриманням квартири
АДРЕСА_2 та повідомив про те, що додатки
до рішення виконкому ММР № 283 від 29
травня 1997 року до архіву не
передавались (а.с. 36).

В силу п. 64 та 66 «Правил обліку громадян,
які потребують поліпшення житлових
умов, і надання їм жилих приміщень в
Українській РСР», затверджених
Постановою Ради Міністрів Української
РСР і Українською республіканською
Радою професійних спілок від 11 грудня
1984 року № 470, громадяни (в тому числі
тимчасово відсутні), відносно яких
прийнято рішення про надання жилого
приміщення, дають письмове
зобов'язання про звільнення займаного
жилого приміщення в будинку державного
або громадського житлового фонду чи в
будинку житлово-будівельного
кооперативу (за винятком тих, кому жиле
приміщення належить на праві приватної
власності). У надане жиле приміщення
переселяються члени сім'ї, які включені
в ордер і дали письмове зобов'язання
про переселення в це приміщення.

Як свідчать матеріали справи ОСОБА_1
письмового зобов'язання про звільнення
займаного жилого приміщення - квартири
АДРЕСА_1 у зв'язку з наданням іншого
житлового приміщення не давав, тобто
його переселення було здійснене без
дотримання установленого законом
порядку.

Разом з тим, згідно ст. 257 ЦК України
загальний строк позовної давності
встановлений в три роки, такий же строк
встановлений ст. 59 ЖК Української РСР
для визнання ордеру недійсним. В силу ч.
1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатись
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Як встановлено судом ОСОБА_1 дізнався
про порушення свого житлового права у
2005 році. Позивач звернувся до суду з
позовом про захист житлових прав у
квітні 2012 року (а.с. 5), тобто після
сплину строку позовної давності.
Доказів того, що строк позовної
давності ним пропущений з поважних
причин ОСОБА_1 суду не представив.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив
позовної давності про застосування
якої заявлено стороною є підставою для
відмови у позові. Про застосування
позовної давності до спірних
правовідносин заявлено представником
відповідача.

Пленум Верховного Суду України в п. 6
постанови від 29 грудня 1976 року № 11 (зі
змінами) «Про судове рішення» також
роз'яснив, що встановивши пропуск
строку для звернення до суду без
поважних причин, суд в рішенні вказує
про відмову в позові з цих підстав.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 не
підлягають задоволенню внаслідок
пропуску строку позовної давності для
звернення до суду.

В силу ст. 88 ЦПК України у зв'язку з
відмовою в позові судові витрати
позивачів присудженню за рахунок
відповідача не підлягають.

Керуючись ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд,
-

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити через пропуск
позовної давності для звернення до
суду за захистом порушеного права.

Апеляційну скаргу на рішення може бути
подано до апеляційного суду
Миколаївської області через
Центральний районний суд м. Миколаєва
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
О.В. Батченко