АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

Іменем України

12 червня 2014 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

головуючого - судді
Кулікової С.В.

суддів - Білич
І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі -
Клінчук О.М.,

за участю представника відповідача
ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника позивачів - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_1 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 18 листопада
2013 року у справі за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_1, Комунального
підприємства Київської обласної ради
«Вишгородське бюро технічної
інвентаризації», третя особа Головне
управління юстиції у місті Києві про
визнання відмови від спадщини
недійсною, визнання договору дарування
недійсним, скасування державної
реєстрації права власності,

перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/6645/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Гончарук В .П .Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Кулікова
С.В.В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись з даним
позовом, в якому просять визнати
відмову від спадщини недійсною,
визнати договір дарування від 12.12.1996
року недійсним та скасувати державну
реєстрації договору дарування № 6534 від
12.12.1996 року.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 листопада 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_1,
Комунального підприємства Київської
обласної ради «Вишгородське бюро
технічної інвентрарізації», третя
особа Головне управління юстиції у
місті Києві про визнання відмови від
спадщини недійсною, визнання договору
дарування недійсним, скасування
державної реєстрації права власності
задоволено, визнано заяви від 29.09.2011
року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про відмову від
спадщини за законом - недійсними,
визначено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 додатковий
строк в 2 (два) місяці, після вступу
рішення суду в законну силу, для
подання заяви про прийняття спадщини
після смерті ОСОБА_11, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано недійсним договір
дарування від 12.12.1996 р., укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_11, посвідчений
приватним нотаріусом Вишгородського
нотаріального округу ОСОБА_12 та
зареєстрованого в реєстрі за № 6534,
скасовано державну реєстрацію цього
договору дарування, зареєстрованого в
реєстрі за № 35360568 на ім'я ОСОБА_11,
відповідно до якого за ОСОБА_11
зареєстровано право власності на
житловий будинок АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулась з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення скасувати та прийняти нове,
яким в задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що
вважає рішення ухваленим з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, на обґрунтування чого вказує про
той факт, що позивачі розраховували, що
ОСОБА_6 своєчасно звернеться до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, а остання
внаслідок свого недбальства цього не
зробила, у відповідності до вимог ст.229,
1273 ЦК України не може бути підставою
для визнання відмови від прийняття
спадщини недійсною.

З посиланням на п.24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.2008 року
№ 7 «Про судову практику у справах про
спадкування» апелянт висловлює думку,
що вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
визначення додаткового строку для
прийняття спадщини задоволенню не
підлягають.

Крім того, апелянт зазначає, що в
оскаржуваному рішенні не зазначено,
які саме положення Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» та
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, що були чинними на момент
проведення реєстрації, були порушені
при реєстрації права власності на
житловий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_11

В судовому засіданні представник
відповідача підтримала доводи
апеляційної скарги та просила суд її
задовольнити, з підстав, викладених у
ній.

Представник позивачів заперечував
проти апеляційної скарги за
необґрунтованістю її доводів.

Заслухавши доповідь судді Кулікової
С.В., пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення скасуванню,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно положень ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з наступного.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, ОСОБА_11, після
смерті якої, залишилось нерухоме
майно, а саме квартира АДРЕСА_1.
Спадкоємцями першої черги після
покійної залишились її батьки ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та донька ОСОБА_1. 29.09.2011
позивачі звернулись до нотаріальної
контори із заявою про відмову від
спадщини на користь ОСОБА_6,
спадкоємиці другої черги.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 12.12.2012 року по справі №
2604/6576/12, встановлено - ОСОБА_6 не
подавала заяви про прийняття спадщини
та не набула права власності на
спадкове майно.

Встановивши, що позивачі відмовилися
від спадщини на користь ОСОБА_6, що
призвело до того, що право власності в
порядку спадкування на майно, що
входило до спадкової маси позивачі не
набули, як і відповідач ОСОБА_6, суд
першої інстанції із застосуванням ч. 5
ст. 1274 ЦК України, п. 25 ППВС від 30.05.2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» дійшов висновку про
задоволення позову в частині визнання
відмови від спадщини недійсною та
визначив позивачам додатковий строк в 2
місяці, після вступу рішення суду в
законну силу, для подання заяви про
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_11.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.2008 року
№ 7 «Про судову практику у справах про
спадкування» відмова від прийняття
спадщини може бути визнана судом
недійсною з підстав, передбачених
статтями 225, 229 - 231, 233 ЦК.

Відповідно до ст.229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідно до
статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК України, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої
сторони правочину. Не має правового
значення помилка щодо розрахунку
одержання користі від вчиненого
правочину. Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Згідно ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від
прийняття спадщини є безумовною і
беззастережною.

Тобто, спадкоємець не має права ставити
відмову від успадкування своєї частки
у майні померлого власника в
залежність від будь-яких умов чи
застережень. Зазначеною нормою закону
передбачено, що спадкоємець не може в
обмін на відмову від прийняття
спадщини вимагати отримання для себе
або інших осіб будь-яких матеріальних
чи нематеріальних благ (ухвала ВССУ від
12.06.2013 року № 6-7785ск13).

Таким чином, колегія суддів
погоджується з доводами апеляційної
скарги про те, що факт того, що позивачі
розраховували, що ОСОБА_6 своєчасно
звернеться до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, а
остання внаслідок свого недбальства
цього не зробила, у відповідності до
вимог ст.229, 1273 ЦК України не може бути
підставою для визнання відмови від
прийняття спадщини недійсною.

Крім того, суд першої інстанції залишив
поза увагою п.24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.2008 року
№ 7 «Про судову практику у справах про
спадкування», яка тлумачить, що при
розгляді цих справ слід перевіряти
наявність або відсутність спадкової
справи стосовно спадкодавця у
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини, наявність у
матеріалах справи обґрунтованої
постанови про відмову нотаріуса у
вчиненні нотаріальної дії, зокрема
відмови у видачі свідоцтва про право на
спадщину. За наявності у спадковій
справі заяви спадкоємця про відмову
від права на спадщину його вимоги про
визначення додаткового строку для
прийняття спадщини задоволенню не
підлягають. Вирішуючи питання про
визначення особі додаткового строку,
суд досліджує поважність причини
пропуску строку для прийняття
спадщини. При цьому необхідно виходити
з того, що поважними є причини,
пов'язані з об'єктивними,
непереборними, істотними труднощами
для спадкоємця на вчинення цих дій.

Крім того, колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог про визнання недійсним
договору дарування від 12.12.1996 р.,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_11,
посвідченого приватним нотаріусом
Вишгородського нотаріального округу
ОСОБА_12 та зареєстрованого в реєстрі за
№ 6534, оскільки такий висновок не
узгоджується з правовою позицією,
викладеною у п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», за якою для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно ст.58 ЦК УРСР 1963 року недійсною є
угода, укладена лише про людське око,
без наміру створити юридичні наслідки
(мнима угода). Якщо угода укладена з
метою приховати іншу угоду (удавана
угода), то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі. Таким чином кодекс 1963
року не передбачав фіктивності
правочину.

Крім того, ЦК УРСР 1963 року була
передбачена необхідність реєстрації
договорів дарування нерухомого майна у
виконавчому комітеті місцевої Ради
народних депутатів. Разом з тим, чинне
на той момент законодавство не
передбачало недійсності договорів
дарування нерухомого майна у разі не
здійснення їх реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів, а так само і не передбачало
обов'язкової реєстрації права
власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» права на
нерухоме майно та їх обтяження, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав та їх
обтяжень була проведена відповідно до
законодавства, що діяло на момент їх
виникнення, або якщо на момент
виникнення прав та їх обтяжень діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав та
їх обтяжень.

Не здійснення реєстрації договору
дарування у виконавчому комітеті
місцевої Ради народних депутатів за
відсутності інших доказів не свідчить
про фіктивність договору.

Вищевикладене та той факт, що,
відповідно до витягу про реєстрацію
прав виданого Комунальним
підприємство Київської обласної ради
«Вишгородське бюро технічної
інвентаризації» № 32311610, державна
реєстрація даного договору дарування
відбулася 03.12.2011 року, тобто через 4
місяця після смерті ОСОБА_11 не є
достатньою підставою для визнання
недійсним договору дарування від 12.12.1996
р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_11,
посвідченого приватним нотаріусом
Вишгородського нотаріального округу
ОСОБА_12 та зареєстрованого в реєстрі за
№ 6534 з підстав його фиктівності.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується із доводами апеляційної
скарги, вважає рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 18 листопада
2013 року таким, що не відповідає нормам
матеріального права, і відповідно до
повноважень, наданих їй ст. 309 ЦПК
України, скасовує рішення суду першої
інстанції і ухвалює нове про відмову у
задоволенні пред'явленого позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_1 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 18 листопада
2013 року задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, ОСОБА_1, Комунального
підприємство Київської обласної ради
«Вишгородське бюро технічної
інвентаризації», третя особа Головне
управління юстиції у місті Києві про
визнання відмови від спадщини
недійсною, визнання договору дарування
недійсним, скасування державної
реєстрації права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржено протягом 20-ти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: