Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

за участю відповідача та представника
позивача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дубенського міськрайонного суду від 29
квітня 2014 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку "Приватбанк" до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду від 29 квітня 2014 року зазначений
позов задоволено: стягнуто із ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент. номер НОМЕР_1,
жителя АДРЕСА_1, на користь Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк" (далі - ПАТ
"Приватбанк" або Банк) 3 307, 16 гривень
заборгованості по кредиту, 19 668, 42
гривень заборгованості за відсотками,
а всього 22 975, 58 гривень.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі відповідач фактично покликався

на неправильне
застосування норм матеріального права
та невідповідність висновків суду
обставинам справи.

На її обґрунтування зазначалось про
неврахування судом тих обставин, що
жодної оплати на виконання кредитного
договору в 2013 році він не вчиняв. Сума у
26, 40 гривень ним особисто не
сплачувалася, а списана позивачем без
його відома з карткового рахунку, що
був відкритий на його ім'я у 2013 році.

В зв'язку з цим хибними вважав висновки
про застосування до спірних відносин
вимог ст. 264 ЦК України щодо переривання
позовної давності вчиненням дій
особою, що свідчать про визнання боргу,
та п. 4.4. договору № 1690 від 31.05.2005
року щодо прав і обов'язків сторін, які
виникли у 2013 році.

З наведених міркувань просить рішення
Дубенського міськкрайонного суду від 29
квітня 2014 року скасувати і ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
ОСОБА_1, колегія суддів дійшла висновку
про задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги Банку, суд
першої інстанції виходив з того, що
перебіг позовної давності перервався
вчинення відповідачем дій, які
свідчать про визнання ним боргу, а тому
його клопотання про застосування цього
матеріально-правового строку до
спірних відносин суперечить закону.
Встановивши обґрунтованість і
доведеність позову, суд стягнув спірну
заборгованість на користь позивача.

Проте з такими висновками погодитися
не можна.

Матеріалами справи встановлено, що 31
травня 2005 року між Закритим
акціонерним товариством комерційним
банком "Приватбанк" (після зміни назви -
ПАТ "Приватбанк") та відповідачем
укладено договір №SAMDN1690 про
відкриття картрахунку і
обслуговування кредитної карти, за
умовами якого кредитодавець відкрив на
ім'я позичальника картковий рахунок з
кредитним лімітом у 2 000 гривень строком
до 31 січня 2006 року включно в сумі 2 000
гривень з 3 відсотками базової
процентної ставки в місяць із
розрахунку 360 днів у році. Строк дії
картки визначено у два роки (а.с. 5-5, зв.).
27 квітня 2005 року між ними укладено
додаткову угоду, де збільшено
кредитний ліміт до 4 000 гривень (а.с. 6).

Іншої картки за спірними відносинами
відповідач не одержував, а Банк йому не
надавав.

Вважаючи, що відповідач порушив
кредитні зобов'язання, ПАТ "Приватбанк"
у грудні 2013 року звернувся з позовом до
суду, вимагаючи стягнути із ОСОБА_1 на
його користь 22 975, 58 гривень
заборгованості, з яких: 3 307, 16 гривень
складають заборгованість за кредитом,
19 668, 42 гривень - заборгованість за
процентами за користування кредитом
(а.с. 2-3).

Згідно зі ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту. Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Правильно та повно з'ясувавши
обставини справи і вірно встановивши,
що позов є обґрунтованим, суд першої
інстанції водночас хибно не застосував
до спірних відносин норми закону, які
регулюють позовну давність, що
підлягали застосуванню.

У засіданні суду першої інстанції
ОСОБА_1 заявив клопотання про
застосування позовної давності до
спірних відносин і відмову в зв'язку з
цим у задоволенні позову.

Правила ст.ст. 256-257, ч. 1 ст. 261, ч.ч. 4, 5 ст.
267 ЦК України дають визначення позовної
давності як строку, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу, а також передбачають
тривалість загальної позовної
давності у три роки. Перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила. Сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові. Якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Оскільки строк дії картки припинено 31
березня 2007 року, а право вимоги на
стягнення кредитної заборгованості
виникло в Банку наступного дня, тобто 1
квітня 2007 року, тому позовна давність
закінчилася 1 квітня 2010 року (31.03.2007 року
+ 3 роки). З відповідним позовом ПАТ
"Приватбанк" звернувся лише 9 грудня 2013
року, тобто через понад три роки вісім
місяців після спливу
матеріально-правового строку,
встановленого законом для звернення до
суду (а.с. 2).

Підстав для поновлення пропущеного
матеріального строку не вбачається
через відсутність у позивача для цього
поважних причин; тим більше, клопотання
про поновлення позовної давності він
не заявляв.

Верховний Суду України своєю правовою
позицією, висловленою у постанові від 19
березня 2014 року в справі №6-14цс14 за
заявою про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15 серпня 2013 року, визначив, що
відповідно до правил користування
платіжною карткою, які є складовою
кредитного договору, картка діє в межах
визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковими для всіх судів України.

Не можна погодитися з висновками
міськрайонного суду про застосування
до спірних відносин вимог закону, які
регулюють переривання позовної
давності, з таких підстав.

Згідно із ч.ч. 1 і 3 ст. 264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
позовної давності, до нового строку не
зараховується.

Правова конструкція норми ч. 1 цієї
статті передбачає вільне
волевиявлення особи на здійснення дій,
спрямованих на визнання боргу.
Натомість 9 липня 2013 року, 12 липня 2013
року і 17 липня 2013 року відбулося
списання Банком сумарних 26, 40 гривень
процентів з карткового рахунку,
відкритого за іншим кредитним
договором у липні 2013 року, поза волею
ОСОБА_1 і без його відома. Ці обставини
підтвердив у судовому засіданні й
представник позивача.

Як убачається, суд першої інстанції при
вирішенні спірних відносин уваги на
зазначені обставини не звернув, що
призвело до ухвалення рішення, яке не
може залишатися чинним.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
неправильне застосування судом норм
матеріального права є підставою для
скасування оскаржуваного рішення і
ухвалення нового - про залишення позову
ПАТ "Приватбанк" без задоволення за
спливом позовної давності.

На підставі ст.ст. 256-257, ч. 1 ст. 261, ч.ч. 4, 5
ст. 267 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307,
309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дубенського міськрайонного
суду від 29 квітня 2014 року скасувати.

Публічному акціонерному товариству
комерційному банку "Приватбанк"
відмовити в задоволенні позову до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: