Справа №592/2935/14 Головуючий у суді у 1
інстанції - Катрич О.М.Номер
провадження 22-ц/788/1247/14 Суддя-доповідач -
Бойко В. Б. Категорія - 5
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Шевченка В. А.

за участю секретаря судового засідання
- Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Ковпаківського
районного суду м. Суми від 05 червня 2014
року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи : КП «
Сумське міське бюро технічної
інвентаризації », Реєстраційна служба
м. Суми про визнання права власності на
12 частину квартири,

В С Т А Н О В И
Л А :

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 05 червня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на незаконність і
необґрунтованість рішення суду,
просить його скасувати та ухвалити
нове про задоволення позовних вимог.
Вказує, що суд першої інстанції
неправильно оцінив докази та
неправильно застосував норми
законодавства, які регулюють спірні
правовідносини.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення позивача ОСОБА_3, яка
підтримала доводи апеляційної скарги,
відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4,
представника відповідача - ОСОБА_6, які
проти задоволення скарги заперечували,
дослідивши матеріали справи, матеріали
цивільної справи №592/2453/13-ц
Ковпаківського районного суду м.
Суми, перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції
та як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в офіційному шлюбі не
перебували, спільно проживали з 1997
року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син -
ОСОБА_7 ( а.с. 4-5 ).

Квартира за адресою: АДРЕСА_1, в якій з
1999 року спільно проживали
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, згідно з договором
купівлі-продажу від 20.10.1999 року
належала ОСОБА_4 і була придбана, коли
сторони проживали разом, без
реєстрації шлюбу.

Також встановлено, що в цей же день -
20.10.1999 року, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 та
ОСОБА_5 продали ОСОБА_10 іншу, 4-х
кімнатну квартиру АДРЕСА_2, про що
свідчить копія договору
купівлі-продажу.

На підставі договору дарування
квартири від 20.01.2004 року ОСОБА_4 передав
у власність ОСОБА_5 квартиру за адресою:
АДРЕСА_1 ( а.с. 7 ). Зі змісту договору
вбачається, що спірна квартира
належала ОСОБА_4 на праві приватної
власності та була ним отримана згідно з
договором купівлі-продажу від 20.10.1999
року, посвідченого приватним
нотаріусом Сумського міського
нотаріального округу ОСОБА_11 за № 4056.

На даний час власником зазначеної
квартири є ОСОБА_5 , що підтверджується
витягом з реєстру права власності на
нерухоме майно ( а.с. 49 ). Проте, з 1999 року
та до цих пір ОСОБА_3 разом із сином
проживає в ній, хоча позивачка
зареєстрована за адресою : АДРЕСА_3.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач не
довела, що квартира за адресою : АДРЕСА_1
набута спільною працею чи коштами
членів сім'ї - позивачки та відповідача
ОСОБА_4. Суд вважав, що дана квартира
була придбана саме за рахунок коштів,
отриманих з продажу квартири по пр-ту
Шевченка, яка належала сім'ї ОСОБА_4.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з такими висновками
місцевого суду, оскільки суд дійшов цих
висновків повно і всебічно з'ясувавши
обставини справи, вірно визначився з
юридичною природою спірних
правовідносин та застосував до них
відповідні норми права. Апелянт, в
свою чергу, не надала доказів на
спростування цих висновків суду.

Зокрема, як пояснила позивачка в
суді апеляційної інстанції, про
майбутнє придбання спірної квартири
її співмешканцем - відповідачем по
справі їй було відомо заздалегідь,
проте жодних дій, спрямованих на
оформлення свого права власності
позивачка не вчиняла. Сторони
припинили спільне проживання близько
10 років тому. І лише після подачі
ОСОБА_5 у 2014 році позову про
виселення ОСОБА_3 зі спірної квартири (
а.с. 41-42 ), позивачка звернулася до
суду з позовом про визнання права
власності на частину житлового
приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, який
діє з 1 січня 2004 року, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

Проте, ОСОБА_3 помилково вважає, що саме
ця норма має застосовуватися до
спірних правовідносин. Оскільки спірна
квартира була придбана 20.10.1999 року,
колегія суддів вважає, що при вирішенні
даного спору слід застосовувати
положення Кодексу про шлюб та сім'ю
України та Закону України « Про
власність ».

Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження
цим майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

При цьому, слід враховувати, що
відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 13 КпШС
України визнається тільки шлюб,
укладений у державних органах
реєстрації актів громадянського стану.
Права і обов'язки подружжя породжує
лише шлюб, укладений у державних
органах реєстрації актів
громадянського стану.

Згідно з п. 1 ст. 17 Закону України « Про
власність », майно придбане внаслідок
спільної праці особами, які перебували
у фактичних шлюбних стосунках і жили
однією сім'єю, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
За наявності такої угоди спори про
поділ майна вирішуються з урахуванням
її умов. Якщо ж така угода не
укладалася, при вирішенні спору про
поділ майна, розмір часток сторін
визначається у відповідності з
поданими ними доказами про ступінь їх
участі працею в придбанні майна.

Отже, у справах даної категорії,
позивач повинен довести, у спосіб,
передбачений законом, як наявність
між кількома особами домовленостей
про створення спільної власності (
придбання майна ), так і розмір своєї
частки, тобто свого особистого
вкладу у майно.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували у фактичних шлюбних
стосунках і жили однією сім'єю.
Письмова угода про створення спільної
власності між ними не укладалась, тому,
враховуючи положення вищенаведених
норм, для визнання за особою, яка
проживала з іншою особою без
реєстрації шлюбу, права власності на
частку у спільному майні, набутому до 01
січня 2004 року, позивач має надати суду
достатні та беззаперечні докази про
власну участь у набутті цього майна.
Сам по собі факт спільного проживання
без визначення ступеня її участі
працею і коштами у створенні спільної
часткової власності, не може бути
підставою для визнання права власності
на половину спільного майна.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що позивач не довела
наявність у неї доходів, які вона
вклала у придбання квартири, а також
не довела те, що спірна квартира набута
спільною працею чи коштами членів сім'ї
- позивача та відповідача ОСОБА_4.Доводи
апеляційної скарги колегія суддів
вважає необгрунтованими, оскільки вони
не підтверджуються матеріалами справи,
не грунтуються на вимогах закону та
висновків суду по суті заявлених вимог
не спростовують.

Колегією суддів не виявлено
неправильного застосування норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права, які могли б бути
підставою для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України,
колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 05 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -