22-ц/772/1398/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Антонюк В. В.Категорія:
21Доповідач: Чуприна В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
Судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області у
складі :

Головуючого :
Чуприни В.О.

Суддів : Сало
Т.Б., Медяного В.М.

При секретарі :
Богацькій О.М.

За участю : ОСОБА_2
і його представника ОСОБА_3,
представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5,
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за заявою ОСОБА_2 до
ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6 про
скасування рішення третейського суду
та визнання третейської угоди
недійсною, за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького міського
суду Вінницької області від 21 березня
2014 року, встановила:

Ухвалою Вінницького міського
суду Вінницької області від 21.03.2014 р. у
задоволенні заяви ОСОБА_3, який діє в
інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_7, ОСОБА_4,
ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про скасування
рішення третейського суду та визнання
третейської угоди недійсною -
відмовлено.

Не погодившись, в апеляційній
скарзі ОСОБА_2 посилається на неповне
з'ясування обставин справи та
порушення норм процесуального права, у
зв'язку з чим ставить питання про
скасування ухвали і постановлення
нової про задоволення заяви по суті
вимог.

У запереченні представник ОСОБА_4
- адвокат ОСОБА_9 просить
необґрунтовану апеляційну скаргу
відхилити, а законну і правильну ухвалу
залишити без змін.

Заслухавши пояснення осіб, що
з'явились в апеляційну інстанцію,
обговоривши доводи скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість ухвали,
колегія суддів дійшла висновку про
часткове задоволення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Судом установлено, й це
убачається з матеріалів справи, що у
травні 2008 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом в обґрунтування якого
зазначив, що квартира АДРЕСА_1 була
придбана ним та ОСОБА_4 під час
перебування у зареєстрованому шлюбі та
за спільні кошти. Згідно з договором
дарування вказана квартира була
відчужена ОСОБА_4 її матері ОСОБА_7 без
його згоди. Пізніше рішенням
третейського суду було затверджено
мирову угоду між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, за
якою остання передала у власність
спірну квартиру ОСОБА_8 у рахунок
погашення боргу перед останнім. Вважає
рішення третейського суду незаконним
та таким, що порушує його права як
співвласника. Уточнивши позовні
вимоги, просив суд: визнати недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1 від
15.05.2008 р., укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_7; визнати незаконним рішення
третейського суду від 06.10.2010 р.; визнати
недійсною третейську угоду, укладену
між ОСОБА_7 і ОСОБА_8; визнати за ним
право власності на ? частки спірної
квартири; витребувати вказану квартиру
у ОСОБА_8 та вселити його; встановити
порядок користування квартирою.

ОСОБА_8 03.07.2009 р. подав зустрічний
позов про визнання за ним права
приватної власності на спірну
квартиру.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

23.12.2013 р. ОСОБА_2 звернувся до суду
із заявою про зменшення позовних вимог
до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 і
ОСОБА_10, за участю третіх осіб ОСОБА_6 та
ОСОБА_11, в якій просив: визнати
недійсним договір дарування спірної
квартири АДРЕСА_1, укладеного 15.05.2008 р.
між ОСОБА_4 та ОСОБА_7; визнати
незаконним та скасувати рішення
третейського суду від 06.10.2008 р. про
затвердження мирової угоди між ОСОБА_7
та ОСОБА_8 щодо передачі спірної
квартири за грошовий борг; скасувати
свідоцтво про право власності на
спірну квартиру на ім'я ОСОБА_8

Ухвалою Вінницького міського
суду Вінницької області від 17.12.2013 р. у
справі №127/21726/13-ц роз'єднані позовні
вимоги про визнання недійсним договору
дарування квартири, визнання
незаконним та скасування рішення
третейського суду, скасування
свідоцтва про право власності на
спірну квартиру та її поділ та виділено
в самостійне провадження позовну
вимогу щодо визнання незаконним та
скасування рішення третейського суду.

У заяві від 03.01.2014 р. ОСОБА_2
зазначив, що вчинений ОСОБА_4
та ОСОБА_7 договір дарування квартири
вважає звичайним шахрайством,
направленим на приховання спільно
нажитого у час шлюбу майна, а
третейський суд прийняв рішення поза
предметом спору, так як не мав права
погасити грошовий борг спірною
квартирою, у зв'язку з чим просив
визнати недійсною мирову угоду між
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про передачу спірної
квартири АДРЕСА_1 останньому замість
грошового боргу за простою розпискою
та скасувати рішення третейського суду
від 06.10.2008 р., як спір непідвідомчий
третейському суду відповідно до
закону.

З тих підстав, що з моменту виділу
матеріалів з цивільної справи для їх
вирішення в порядку визначеному
розділом 7-1 ЦПК України не минуло 3-х
місяців, представником позивача у
заяві від 05.02.2014 р. поставлено питання
про поновлення трьох місячного строку
для подачі заяви про оскарження
рішення третейського суду.

Заявою від 11.02.2014 р. представником
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 збільшені
позовні вимоги тим, що просив визнати
недійсною третейську угоду, укладену
30.09.2008 р між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Зазначив,
що третейська угода, про існування
якої стало відомо зі змісту одержаного
06.02.2014 р. рішення третейського суду, має
бути визнана недійсною, так як ця угода
базується на скоєнні ОСОБА_7
кримінального злочину, а також
внаслідок порушення інших вимог закону
щодо компетенції суду та предмету
спору.

Також судом установлено, що згідно
свідоцтва про право власності від
13.03.2007 р. №529, виданого виконкомом
Вінницької міської ради ОСОБА_4, вона є
власницею квартири АДРЕСА_1 (а.с.62).

Відповідно до договору дарування від
15.05.2008 р. ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_7
вищезазначену квартиру (а.с.64).

30.09.2008 р. ОСОБА_8 та ОСОБА_7 третейською
угодою передали на розгляд
третейського суду спір щодо стягнення
353500,00 грн. боргу (а.с.92).

Рішенням третейського суду (ad hoc) від
06.10.2008 р. затверджена мирова угода,
укладена 06.10.2008 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
за якою визнано за ОСОБА_8 право
власності на цілу квартиру АДРЕСА_1, яка
раніше належала ОСОБА_7, а ОСОБА_8
відмовляється від будь-яких вимог щодо
повернення боргу ОСОБА_7 відповідно до
боргової розписки від 20.05.2008 р. на суму
353500,00 грн., що еквівалентно 70000,00 доларів
США (а.с.46).

Відмовляючи у задоволенні заяви про
скасування рішення третейського суду,
суд першої інстанції виходив з того, що
згадана мирова угода від 06.10.2008 р. була
затверджена третейським судом законно
та оскільки ОСОБА_2 не був стороною у
розгляді справи третейським судом,
відтак згідно ст. 51 Закону України «Про
третейські суди» він не має права на
оскарження цих рішень.

Крім того ОСОБА_2 відмовлено у
поновленні тримісячного строку для
звернення із заявою про оскарження
рішення третейського суду з підстави
пропущення цього строку.

Проте з вищенаведеними висновками
суду, зробленими у невідповідність
обставинам справи та у порушення норм
матеріального і процесуального права,
погодитись не можна.

Так, відповідно до Закону України «Про
третейські суди» від 11.05.2004 р. №1701-IV
(далі Закон №1701-IV) третейський суд - це
недержавний незалежний орган, що
утворюється за угодою або відповідним
рішенням заінтересованих фізичних та
(або) юридичних осіб у порядку,
встановленому цим Законом, для
вирішення спорів, що виникають із
цивільних та господарських
правовідносин.

Згідно з Конституцією України Україна
є демократичною, соціальною, правовою
державою; права і свободи людини та їх
гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, а
утворення і забезпечення прав і свобод
людини є головним обов'язком держави
(ст.ст. 1, 3 Конституції України).

Гарантуючи судовий захист з боку
держави, Конституція України одночасно
визнає право кожного будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань (ч.5
ст. 55 Конституції України). І це
конституційне право не може бути
скасоване або обмежене (ч.2 ст. 22, ст. 64
Конституції України).

Способами реалізації права кожного
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань у
сфері цивільних правовідносин є
звернення до третейського суду (у
передбаченому Законом №1701-IV випадках і
порядку) та судовий захист.

Третейський розгляд спорів у сфері
цивільних правовідносин - це вид
недержавної юрисдикційної діяльності
і не є здійсненням правосуддя.

Ураховуючи положення ст. ст. 55, 64, 124
Конституції України, аналізуючи зміст
Закону №1701-IV та ст. 17 ЦПК України
третейський суд як недержавний орган
за цим Законом має повноваження
вирішення спорів лише тих сторін, якими
укладено угоду (прийнято рішення) про
передачу спору на розгляд третейського
суду, і ці повноваження третейського
суду не поширюються на спори, в яких,
крім цих осіб, сторонами є інші особи,
які не були сторонами третейської
угоди, або спори, які стосуються прав і
обов'язків інших осіб, що не є сторонами
третейської угоди.

Відповідно до ст. 8 Конституції України
в Україні визнається і діє принцип
верховенства права, а норми
Конституції України є нормами прямої
дії.

Виходячи з принципу верховенства
права, положень ст. ст. 21, 22 Конституції
України щодо непорушності
конституційних прав особи, положень ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, яка гарантує
права особи на доступ до суду і
справедливий розгляд його справи
судом, та положень ст. ст. 3, 15 ЦК України,
ст. ст. 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи
на судовий захист цивільних прав і
інтересів, у тому числі шляхом
оскарження дій і рішень.

Таким чином, ураховуючи зазначені
положення та принцип добровільності
утворення третейського суду,
обов'язковість рішення третейського
суду лише для сторін третейської угоди,
положення ст. 51 Закону №1701-IV щодо
неможливості оскарження рішення
третейського суду (крім випадків,
передбачених у ч. 3 цієї норми)
поширюється лише на сторін третейської
угоди і не може поширюватись на інших
осіб, які не є учасниками третейської
угоди і третейського розгляду права і
інтереси яких порушено рішенням
третейського суду, прийнятим з
перевищенням наданих йому повноважень
та поза межами його компетенції
(ст. 27 Закону №1701-IV).

Аналогічна правова позиція міститься й
у листі Верховного Суду України від
11.02.2009 р. «Практика застосування судами
Закону України «Про третейські суди».

В зв'язку з цим, хоча ОСОБА_2 не був
стороною у справі за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_7 про стягнення суми боргу та
норма ст. 51 Закону №1701-IV у діючій на час
укладення третейської угоди редакції
не передбачала права третьої особи на
оскарження рішення третейського суду,
але враховуючи необхідність
застосування Закону №1701-IV тільки в
системному аналізі, зокрема, разом зі
ст. 3 ЦПК України і міжнародними
правовими нормами (Конвецією), колегія
суддів дійшла переконання, що ОСОБА_2
має право на оскарження рішення
третейського суду від 08.10.2008 р.,
оскільки він вважає, що ним порушуються
його права.

Відмовляючи ОСОБА_2 у поновленні
тримісячного строку для звернення із
заявою про оскарження рішення
третейського суду, суд першої
інстанції, не обговоривши причин
пропуску строку, виходив з того, що
заяву було подано лише 23.12.2013 р., тобто
після спливу строків, встановлених
законом.

Проте погодитись із таким висновком не
можна, оскільки судом він зроблений із
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ЦПК України суд
поновлює або продовжує строк,
встановлений відповідно законом або
судом, за клопотанням сторони або іншої
особи у разі його пропущення з поважних
причин.

Згідно з ч. 4 ст. 51 Закону №1701-IV заяву про
скасування рішення третейського суду
може бути подано до компетентного суду
протягом трьох місяців з дня прийняття
рішення третейським судом.

Строк для звернення до суду
обчислюється:

- з дня прийняття рішення третейським
судом (для учасників третейського
розгляду);

- з дня, коли особа довідалася або
повинна була довідатися про прийняття
рішення третейським судом (для осіб,
які не брали участі у справі, у разі
якщо третейський суд вирішив питання
про їхні права та обов'язки).

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 у травні 2008 р. було подано
позовну заяву, в тому числі щодо
оскарження укладеного 15.05.2008 р. між
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 договору дарування
спірної квартири, а вимоги про визнання
незаконним рішення третейського суду
від 06.10.2008 р. та третейської угоди
недійсними були заявлені в ході
розгляду цієї цивільної справи
№127/21726/13-ц, яка, крім виділених даних
конкретних вимог про скасування
рішення третейського суду, через
процесуальні питання не знайшла свого
вирішення до теперішнього часу.

Також встановлено, що по заяві ОСОБА_2
09.04.2010 р. органом досудового слідства
09.04.2010 р. була порушена кримінальна
справа по факту підроблення договору
дарування квартири АДРЕСА_1, за
ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст.
358 КК України (а.с.39, 41).

Тобто, дізнавшись про вказане рішення
третейського суду, а потім одержавши
безпосередньо його копію у липні 2009 р.,
ОСОБА_2 одразу ж почав оскаржувати його
до суду.

ЦПК України не містить вичерпного
переліку поважності причин пропуску
строку на оскарження. Вони оцінюються у
кожній конкретній справі, виходячи із
фактичних обставин. При цьому мають
враховуватись положення ст. 129
Конституції України та ст. ст. 17, 389-1 ЦПК
України про право особи на оскарження
рішення третейського суду.

З огляду також норми ст. 6 Конвенції
щодо непорушності права особи доступу
до суду та пріоритетності її права на
судовий захист, апеляційний суд вважає
за необхідне поновити ОСОБА_2 строк на
оскарження рішення третейського суду,
який пропущений з поважних причин
внаслідок неналежної інформованості
про обставини його прийняття та змісту.

Згідно ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України рішення
третейського суду може бути скасоване
лише з таких підстав:

1) справа, в якій прийнято рішення
третейського суду, не підвідомча
третейському суду відповідно до
закону;

2) рішення третейського суду
прийнято у спорі, не передбаченому
третейською угодою, або цим рішенням
вирішені питання, які виходять за межі
третейської угоди;

3) третейську угоду визнано
недійсною компетентним судом;

4) склад третейського суду, яким
прийнято рішення, не відповідає
вимогам закону;

5) третейський суд вирішив
питання про права і обов'язки осіб, які
не брали участі у справі.

Заявник ОСОБА_2 просить скасувати
рішення третейського суду з тих
підстав, що воно прийнято у справі не
підвідомчій третейському суду та поза
предметом спору.

Відповідно до положень п. 3 Закону
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
діяльності третейських судів та
виконання рішень третейських судів»
від 05.03.2009 р. №1076-VI у норму ст. 6 Закону
№1701-IV були внесені зміни, відповідно до
яких третейські суди в порядку,
передбаченому цим Законом, можуть
розглядати будь-які справи, що
випливають із цивільних і
господарських правовідносин, за
винятком справ у спорах щодо
нерухомого майна, включаючи земельні
ділянки. Ці зміни були внесені згідно
Закону від 05.03.2009 р. №1076-VI, тобто після
розгляду третейським судом спору між
ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення суми
боргу.

Ураховуючи, що Закон України «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо діяльності
третейських судів та виконання рішень
третейських судів» від 05.03.2009 р. №1076-V не
містить застережень щодо надання йому
в цілому або окремим положенням
зворотної сили у часі, слід дійти
висновку про те, що обмеження щодо
розгляду третейським судом справ у
спорах стосовно нерухомого майна,
визначені в положеннях, зокрема, п. 7 ст.
6 Закону №1701-IV, не стосуються даної
конкретної справи, розглянутої
третейським судом.

У зв'язку з чим наведена заявником
підстава непідвідомчості справи
третейському суду (п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК) є
необґрунтованою та не може бути
задоволена.

Разом з тим, згідно п. 2 ч. 3 ст. 51
Закону №1701-IV компетентний суд
скасовує рішення третейського суду,
якщо, зокрема: рішення третейського
суду прийнято у спорі, не передбаченому
третейською угодою, або цим рішенням
вирішені питання, які виходять за межі
третейської угоди.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням третейського суду в порядку
затвердження мирової угоди визнано
право власності заявника ОСОБА_8 на
квартиру АДРЕСА_1, яка раніше належала
ОСОБА_7

Згідно ст. 175 ЦПК України мирова угода
укладається сторонами з метою
врегулювання спору на основі взаємних
поступок і може стосуватися лише прав
та обов'язків сторін та предмета
позову.

Ухвалюючи рішення, третейський суд не
врахував положень ст. 175 ЦПК України, в
тому числі й щодо обов'язку перевірки,
чи не суперечить мирова угода закону,
та залишив поза належною увагою ту
суттєву обставину, що домовленість
сторін стосовно передачі ОСОБА_7
квартири у власність ОСОБА_8 виходить
за межі предмету позову, яким є
стягнення суми боргу.

Крім того, не можна вважати правомірним
те, що третейський суд своїм рішенням
фактично узаконив право нового
власника - ОСОБА_8 поза встановлений
законом спосіб і порядок щодо
оформлення та набуття права власності
на нерухоме майно за цивільним
правочином.

Таким чином, рішенням третейського
суду вирішенні питання у спорі, не
передбаченому третейською угодою, що є
порушенням Закону №1701-IV і безумовною
підставою для скасування рішення
третейського суду.

У задоволенні вимоги про визнання
третейської угоди недійсною необхідно
відмовити, оскільки вона не знайшла
своєї доведеності та підтвердження
щодо підстав для визнання правочину
недійсним, визначених у ст. 215-236 ЦК
України, а також стосовно її укладення
неналежним чином чи невідповідності
форми і змісту третейської угоди.

Таким чином, питання стосовно
перевірки законності рішення
третейського суду було вирішено судом
першої інстанції з порушенням закону,
тому постановлена у справі ухвала, з
підстав п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України,
підлягає скасуванню з прийняттям
апеляційним судом нової про часткове
задоволення заяви ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів ухвалила :

Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Ухвалу Вінницького міського суду
Вінницької області від 21 березня
2014 року скасувати і ухвалити нову,
якою заяву ОСОБА_2 про поновлення
строку для подачі заяви про скасування
рішення третейського суду
задовольнити, а заяву про скасування
рішення третейського суду та визнання
третейської угоди недійсною -
задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 строк для
оскарження рішення третейського суду
(ad hoc) від 06 жовтня 2008 року та скасувати
це рішення, ухвалене для вирішення
спору між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 про
стягнення суми боргу.

В частині вимог ОСОБА_2 щодо визнання
недійсною третейської угоди від 30
вересня 2008 року, укладеної між ОСОБА_8 і
ОСОБА_7, - у задоволенні відмовити.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
(підпис) В.О. Чуприна

Судді: (підпис)
Т.Б. Сало

(підпис) В.М. Медяний