У х в а л а

08 вересня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова
В. О., суддів:
Євграфової Є. П., Ізмайлової Т. Л.,
Іваненко Ю. Г.,
Остапчука Д. О., розглянувши заяву
ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 березня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_3,
третя особа - Публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк», про поділ
майна подружжя, визнання прав
особистої приватної власності на
нерухоме майно,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_4, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_5,
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3
про поділ спільного майна подружжя,
визнання особистої приватної
власності на нерухоме майно та
вселення позивача разом з
неповнолітньою дитиною у квартиру
АДРЕСА_1.

Посилалася на те, що з відповідачем
ОСОБА_3 вона перебувала у шлюбі з 25
лютого 1997 року, який рішенням
Солом`янського районного суду м. Києва
від 22 червня 2010 року було розірвано. За
час шлюбу сторонами було придбано
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та
трикімнатну квартиру АДРЕСА_2. Після
розірвання шлюбу виник спір щодо
поділу майна, придбаного під час шлюбу.
Оскільки відповідач не визнає її права
на спірне майно, то вона просила
задовольнити позов.

Спільно нажите майно позивачка
просить поділити, виходячи з рівності
часток майна подружжя у спільній
сумісній власності, виділивши їй та
визнавши за нею право особистої
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1 та 1/3 частини трикімнатної
квартири АДРЕСА_2, а відповідачу ОСОБА_3
виділити із спільної сумісної
власності та визнати за ним право
власності на 2/3 частини трикімнатної
квартири АДРЕСА_2. Позивачка просила
розподілити спірне майно в такий
спосіб, виходячи з його вартості,
квартира АДРЕСА_1 становить 640 тис. грн,
а вартість трикімнатної квартири
АДРЕСА_2 становить 1 млн 340
тис. грн.

Позивачка також посилається на те,
що відповідач забрав ключі від
квартири АДРЕСА_1 і вона з
неповнолітнім сином ОСОБА_5 не має
можливості користуватися цією
квартирою. Враховуючи, що позивачка
просить виділити їй квартиру АДРЕСА_1,
вона одночасно просить вирішити
питання про вселення її разом з
неповнолітнім сином до спірного житла.

Крім того, позивачка посилаючись на
те, що під час шлюбу нею за власні кошти
було придбано три земельні ділянки
АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, садовий
будиночок, розташований за тією ж
адресою, та об'єкт незавершеного
будівництва, що знаходиться на
зазначених вище земельних ділянках,
просила визнати за нею право особистої
приватної власності на вказане
нерухоме майно.

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з зустрічною позовною заявою до
ОСОБА_4 про поділ спільного майна
подружжя, яку ухвалою Солом'янського
районного суду м. Києва від 21 травня 2013
року залишено без розгляду.

Рішенням Солом'янського районного
суду м. Києва від 21 травня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
10 грудня 2013 року, позовні вимоги
задоволено частково. Виділено ОСОБА_4
із спільного майна подружжя та визнано
за нею право власності на 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частини квартири
АДРЕСА_2. Виділено ОСОБА_3 із спільного
майна подружжя та визнано за ним право
власності на 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1 та 1/2 частини квартири АДРЕСА_2.
Вселено ОСОБА_4 та її неповнолітнього
сина ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_1. Визнано
за ОСОБА_4 право особистої приватної
власності на наступне нерухоме майно:
земельну ділянку площею 0,0405 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_3;
земельну ділянку площею 0,0395 га, за тією
ж адресою, ділянка АДРЕСА_4; земельну
ділянку площею 0,0238 га, за тією адресою
ділянка АДРЕСА_5; садовий будинок, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_3,
загальною площею 17,30 кв. м. У
задоволенні інших позовних вимог
ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 березня 2014
року рішення Солом'янського районного
суду м. Києва від 21 травня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10
грудня 2013 року залишено без змін.

26 червня 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 березня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме - ст.
ст. 60, 70, 71 СК України, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Як приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
заявник посилається на рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 вересня 2011 року у справі №
6-9639св11, від 01 лютого 2012 року у справі №
6-44507св11 та від 26 грудня 2012 року у справі
№ 6-43318св12.

Ухвалюючи 21 вересня 2011 року у справі
№ 6-9639св11 рішення та визнаючи за
сторонами право власності на 19/20 та 1/20
частини квартири, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ виходив
із того, що оскільки вартість всієї
квартири становить 63 958 грн 52
коп., а подружжям спільно внесено лише
кошти в сумі 6 564 грн 42 коп., з яких
відповідачу відповідно до вимог
чинного сімейного законодавства
належить лише 3 262 грн 21 коп., то за
останнім слід визнати право власності
на 1/20 частини спірної квартири, а за
позивачем відповідно 19/20 цієї квартири.

Ухвалюючи рішення 01 лютого 2012 року
у справі № 6-44507св11, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ виходив
із відсутності підстав для задоволення
позову про визнання права приватної
власності на спірне нерухоме майно за
одним із подружжя, виходячи з того, що в
матеріалах справи відсутні будь-які
докази того, що спірне нерухоме майно
придбано виключно за особисті кошти
позивача.

Ухвалюючи рішення 26 грудня 2012 року у
справі № 6-43318св12 про поділ майна
подружжя, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, виходив із
рівності часток подружжя у спільній
сумісній власності.

У той же час, постановляючи ухвалу 20
березня 2014 року у справі №
6-940св14, про перегляд якої подано заяву,
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погодився з позицією попередніх
судів про визнання за кожним із
подружжя по Ѕ частини права власності
на спірні квартири, оскільки вказані
квартири є неподільним майном, а
позивачка не зверталася з вимогами про
стягнення на її користь з відповідача
компенсації вартості її частки в майні,
жоден із подружжя не вніс на депозитний
рахунок суду суми, яка становить Ѕ
частини вартості спірного майна, то
вказані квартири підлягають поділу між
сторонами шляхом визнання за кожним із
подружжя права власності по Ѕ частини у
кожній спірній квартирі. Визнаючи за
позивачкою право особистої приватної
власності на земельні ділянки та
садовий будинок, суди виходили з того,
що вказане майно було придбано
позивачкою за рахунок особистих
коштів, виручених від продажу акцій
ВАТ «Комінформсистема».

Враховуючи наведене, відсутні
підстави вважати, що у наведених
справах тотожними є встановлені судами
фактичні обставини, які мають значення
для вирішення спорів, які розглядались,
а, відповідно, що правовідносини, які
виникли між особами, які брали участь у
розгляді вказаних справ, подібні і мало
місце неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права в порівнянні
зі справою, у якій постановлена ухвала,
яку просить переглянути заявник, що
потягло за собою ухвалення різних за
змістом судових рішень.

З огляду на викладене, колегія
суддів дійшла висновку, що наведені у
заяві ОСОБА_3 доводи не вказують на
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, яке потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
тому у допуску справи до провадження
Верховного Суду України слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_4,
яка діє в своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_3,
третя особа - Публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк», про поділ
майна подружжя, визнання прав
особистої приватної власності на
нерухоме майна, за заявою ОСОБА_3 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 березня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді
Є. П. Євграфова

Ю. Г. Іваненко

Т. Л. Ізмайлова

Д. О. Остапчук