АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4284/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Дячков С. В. Доповідач -
Петешенкова М.Ю.Категорія 19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

16 червня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Дерев'янка
О.Г., Черненкової Л.А.,

при секретарі - Кириченко
М.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Заводського районного суду
м.Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 13 травня 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання договору займу та
іпотеки дійсним, -

В С Т А Н
О В И Л А:

У лютому 2013 року позивачка ОСОБА_3
звернулась до суду з вищевказаним
позовом, обґрунтовуючи його тим, що 28
листопада 2011 року між ними було
укладено договір позики, за змістом
якого відповідач отримав 100000 грн. та
зобов"язася їй повернути до 31 грудня 2012
року. Вона зазначає, що фактично за
договором позики були обумовлені інші
умови, які відносяться до договору
іпотеки. У зв'язку із тим, що
зобов'язання за даним договором не
виконані, просила визнати договір від 28
листопада 2011 року укладений між ними та
дійсним; звернути стягнення на
квартиру, що розташована за адресою
АДРЕСА_1, шляхом перереєстрації права
власності в реєстраційній службі
Дніпродзержинського міського
управління юстиції; судові витрати
покласти на відповідача.

Рішенням Заводського районного суду
м.Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 13 травня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено (а.с. 142 -144).

Визнано договір від 28 листопада 2011 року
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
укладеним та дійсним.

Звернуто стягнення на квартиру, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 54,4 кв. м, шляхом
перереєстрації права власності в
реєстраційній службі
Дніпродзержинського міського
управління юстиції на ОСОБА_3

Також судом вирішено питання про
розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі заінтересована
особа ОСОБА_2, посилаючись на порушення
норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити, а рішення
суду першої інстанції скасувати з
наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що між
сторонами у справі було укладено
договір позики, який містить в собі
елементи договору іпотеки.

Проте погодитися з такими висновками
суду не можливо.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України -
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема
питання про те, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до спірних правовідносин.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, 28 листопада 2011 року
між сторонами укладений у простій
письмовій формі договір позики, за
змістом якого відповідач отримав 100000
грн. та зобов"язася повернути до 31
грудня 2012 року. В забезпечення
виконання вказаного договору, останній
передав в іпотеку позивачу нерухоме
майно - квартиру АДРЕСА_1, яка належить
йому на праві власності на підставі
договору купівлі-продажу.

За правилами ст.577 ЦК України якщо
предметом застави є нерухоме майно,
договір застави підлягає
нотаріальному посвідченню. Застава
нерухомого майна підлягає державній
реєстрації у випадках та в порядку,
встановлених законом.

За положеннями ч.1 ст.220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

В п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
роз'яснено, що при вирішенні спору про
визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
частини другої статті 220 ЦК не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та 640
ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

При розгляді таких справ суди повинні
з'ясувати, чи підлягає правочин
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону
про нотаріальне посвідчення правочину
договір може бути визнано дійсним
лише з підстав, встановлених статтями
дійсно 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо
визнання договорів дійсними, в тому
числі заявлені в зустрічному позові у
справах про визнання договорів
недійсними, не відповідають можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів. Такі позови не підлягають
задоволенню.

По справі встановлено, що договір
позики та іпотеки від 28 листопада 2011
року щодо нерухомого майна, що
зазначено предметом іпотеки в
договорі, укладено у простій письмовій
формі і нотаріально договір не
посвідчений.

Як видно із справи, позивач не надала
доказів, передбачених ст.ст.57,58 ЦПК
України, які б містили інформацію про
те, що відповідач ухилявся від
нотаріального посвідчення договору
іпотеки та що можливість нотаріально
посвідчити вказаний договір втрачена,
в той час, як відповідно до ст.60 ЦПК
України саме сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Отже, аналізуючи матеріали справи,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції не звернув увагу на той факт,
що сторонами при укладанні даного
договору не були дотримані загальні
вимоги законодавства, оскільки
відповідачу предмет іпотеки належить
на праві спільної сумісної власності,
оскільки був придбаний в період шлюбу з
ОСОБА_2, тому вирішувати на підставі
вказаного договору спірні
правовідносини у суду не було підстав,
оскільки він не є укладеним і не
створює прав та обов'язків для сторін.

Встановивши факт відсутності доказів в
підтвердження заявлених вимог, колегія
суддів приходить до висновку, що
оскаржуване судове рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову ОСОБА_3 в задоволенні
позовних вимог про визнання дійсним
договору позики та іпотеки від 28
листопада 2011 року, що укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у простій письмовій
формі, та в задоволенні вимог, які є
похідними від вимог щодо договору
іпотеки, про звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК
України, колегія суддів, -

В
И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Заводського районного суду
м.Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 13 травня 2013 року - скасувати
та ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання договору позики та
іпотеки дійсним - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

Судді: