Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2014 р. Іллічівський районний
суд м. Маріуполя Донецької області під
головуванням судді Хараджа О. О., при
секретарі Костенко О.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Маріуполі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа -
ОСОБА_4, про виселення без надання
іншого жилого приміщення, -

В С Т А Н О В
И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з даним
позовом, в обґрунтування якого
зазначила, що в період з 1976 року по 1991
рік вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 у 1995 році
він був засуджений Іллічівським
райсудом за скоєння злочину до 13 років
позбавлення волі з конфіскацією усього
майна. Вона є власницею 1/2 частини
будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення
Іллічівського райсуду м. Маріуполя від
29.11.1988 року та 16.02.2007 року. У зазначеному
будинку зареєстровані вона та її дочка
ОСОБА_4 У 2008 році відповідач звільнився
з місць позбавлення волі до будинку
АДРЕСА_1. Після вселення ОСОБА_2 почав
зловживати спиртним та наркотичними
засобами, влаштовував скандали,
висловлював у її бік погрози фізичною
розправою, які вона сприймала реально.
Не витримавши такої поведінки
відповідача вона з дочкою вимушена
була виїхати з будинку і проживати в
орендованій квартирі. У 2013 році вона
вже зверталась до суду з позовом про
виселення ОСОБА_2, проте судом
апеляційної інстанції у задоволенні
позову було відмовлено. Після цього
вони з дочкою намагались вселитись до
належної їй частини будинку, однак
відповідач застосував до ОСОБА_4
фізичне насилля, спричинив їй тілесні
ушкодження, за фактом чого було
розпочате кримінальне провадження.
Крім того, відповідач перебуває на
обліку у протитуберкульозному
диспансері. Своїм способом життя він
приводить будинок у нежилий стан, не
сплачує за комунальні послуги.
Позивачка вважає, що діями відповідача
порушені її права власника майна,
оскільки вони утворюють перешкоди у
користуванні майном. Крім того,
відповідач зареєстрував шлюб з
відповідачкою ОСОБА_3, яка без її згоди
також почала проживати у спірному
будинку. Просила захисти її права
власника, виселивши відповідачів з
будинку АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення.

В ході судового розгляду позивачка
уточнила позовні вимоги і просила
виселити відповідачів з 1/2 частини
будинку АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення.

Позивачка в судовому засіданні вимоги
підтримала, просила позов задовольнити
та дала пояснення, аналогічні
викладеним у позовній заяві.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_6 в
судовому засіданні також підтримав
позовні вимоги ОСОБА_1 та просив їх
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
проти позову заперечував, вважаючи, що
він є власником спірного будинку, тому
має право жити в ньому. Вважав, що
позивачка незаконно оформила на себе
правовстановлюючі документи на
будинок. Вказав, що не перешкоджає
позивачці та їхній дочці жити в
будинку. Також зазначив, що в
теперішній час він відбуває покарання
у Маріупольському виправному центрі
№138, а в будинку проживає його дружина
ОСОБА_3 Вони підтримують будинок в
належному стані, при можливості
роблять поточний ремонт.

Представник відповідача ОСОБА_7 в
судовому засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог, вважав
позов необґрунтованим з підстав,
викладених у поясненнях відповідача,
та просив у позові відмовити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому
засіданні також позовні вимоги не
визнала та пояснила, що ОСОБА_2 є її
чоловіком і в будинок АДРЕСА_1 вона
вселилась за його згодою як дружина.
Вона доглядає за будинком, підтримує
його у належному стані.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явилась, надала суду заяву про
розгляд справи без її присутності, в
якій зазначила, що не заперечує проти
задоволення позову ОСОБА_1

Суд, вислухавши сторони, свідків,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позов підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають ті обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі, і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Суд, у відповідності з вимогами ст. 212
ЦПК України, оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 386 ЦК
України власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його права, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Однак, ч.1 ст. 156 ЖК передбачено, що члени
сім'ї власника будинку, які проживають
разом з ним у будинку, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку, якщо при
їх вселенні не було іншої угоди про
порядок користування жилим
приміщенням. Згідно частини 4 цієї ж
статті припинення сімейних відносин з
власником будинку не позбавляє їх
права користування займаним
приміщенням. При відсутності згоди між
власником будинку та колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
ст. 162 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
перебували у зареєстрованому шлюбі з
1976 року по 1991 рік. Мають двох дорослих
дітей.

ОСОБА_2 був засуджений Іллічівським
районним судом м.Маріуполя за ст. 140 КК
України, з конфіскацією усього майна та
все належне йому майно було описано.

Рішенням Іллічівського районного суду
м. Маріуполя від 29.11.1988 року за ОСОБА_1
визнано право на 1/2 частину описаного
майна, виключено його з акту опису та
визнано за ОСОБА_1 право власності на
17/50 частини будинку АДРЕСА_1 та інше
майно, а також стягнуто з неї на користь
держави вартість 1/2 частини описаного
майна.

На підставі рішення Іллічівського
райсуду м.Маріуполя від 16.02.2007 року за
ОСОБА_1 визнано право власності на
частку житлового будинку АДРЕСА_1, яка
складається з житлового будинку літ. А-1
(кімнати 1-3, 1-4), частини житлової
прибудови літ. А1-1 (кімнати 1-2, 1-1),
житлового будинку літ. Б з тамбуром літ.
а-1, б-1, сараями літ. К, Д, гаражом літ. З,
гаражом літ. И та 1/2 частини
огородження, що складає 1/2 частку
будинку. Зазначене рішення
зареєстровано в електронному реєстрі
прав власності на нерухоме майно 08.10.2008
року.

Таким чином, 1/2 частина будинку АДРЕСА_1
належить ОСОБА_1, а інша частина цього
домоволодіння належить ОСОБА_8 на
підставі вищевказаного рішення
Іллічівського райсуду м. Маріуполя від
16.02.2007 року.

Позивачка в судовому засіданні не
заперечувала, що після повернення
відповідача з місць позбавлення волі
вона поновила з ним сімейні стосунки і
останній за її згодою був
зареєстрований у спірному будинку.
Сімейні стосунки продовжувались між
ними майже два роки, після чого
останній вчинив скандал, погрожував
фізичною розправою і вона вимушена
була покинути будинок.

Рішенням Іллічівського райсуду м.
Маріуполя від 08.07.2013 року задоволено
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
виселення його з 1/2 частини будинку
АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 02.09.2013 року рішення
Іллічівського райсуду м. Маріуполя від
08.07.2013 року скасовано і у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення набрало законної сили.

Зазначеним рішенням встановлено, що
відповідач ОСОБА_2 після звільнення з
ВК-55 Вольнянського району Запорізької
області був зареєстрований у будинку
позивачки 24.10.2008 року, що не оспорюється
сторонами, при цьому позивачка
зареєструвала його на постійне місце
проживання як члена її сім'ї.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені ст. 157 та ч. 1 ст. 116
ЖК.

Виселення згідно із ч.1 ст. 116 ЖК може
мати місце, якщо наймач, члени його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу власника
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

Під систематичністю розуміють скоєння
двох і більше таких правопорушень.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму
Верховного Суду України №2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача (незалежно від
прямих вказівок з приводу можливого
виселення).

В обґрунтування підстав застосування
положень ст. 116 ЖК України, позивачка
вказує на те, що відповідач ОСОБА_2 не
підтримує належний стан будинку, що
призводить до псування її жилого
приміщення. Крім того, зазначає, що він
порушує правила співжиття, що робить
неможливим для інших проживання з ним в
одній квартирі чи в одному будинку.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідач ОСОБА_2 вироком
Іллічівського райсуду м. Маріуполя
засуджений за ч.1 ст. 309, ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 129
КК України до одного року шести місяців
обмеження волі у тому числі і за
спричинення легких тілесних ушкоджень
та погрозу вбивством дочці ОСОБА_4 З
18.11.2013 року ОСОБА_2 відбуває покарання у
Маріупольському виправному центрі №138,
кінець строку - 18.05.2015 року. Згідно
медичних документів, відповідач
перебуває на диспансерному обліку у
КЛПЗ «Міський протитуберкульозній
диспансер м. Маріуполя» з листопада 2009
року, лікування у стаціонарі проходив у
2009-2010 роках. Відповідно до наданої
дільничним інспектором міліції
Іллічівського РВ Акритовим М.І.
характеристики, ОСОБА_2 за місцем
проживання характеризується
негативно, зловживає спиртними
напоями.

Між тим, в судовому засіданні не було
встановлено саме систематичного
порушення ОСОБА_2 правил співжиття.
Крім того, позивачкою не надано суду
жодного доказу на підтвердження
застосування до відповідача заходів
попередження або громадського впливу,
вжиття яких є обов'язковою передумовою
для вирішення питання про виселення
особи.

Позивачкою надані копії медичних
документів на ім'я її дочки ОСОБА_4, з
яких вбачається, що остання протягом
2012-2013 років зверталась за допомогою до
лікарів невропатолога, психотерапевта,
терапевта. Між тим, в матеріалах справи
відсутні відомості та дані, які б
свідчили про причинно-наслідковий
зв'язок між хворобою третьої особи та
поведінкою відповідача ОСОБА_2

Посилання позивачки на систематичне
руйнування або псування жилого
приміщення суд також вважає
неспроможними, оскільки суду на їх
підтвердження не надано належних і
допустимих доказів. Наявність
заборгованості за комунальними
послугами не може розцінюватись в
цьому аспекті як доказ, а надані ОСОБА_1
фотознімки спірного будинку та
подвір'я лише відображують їх
теперішній стан. Між тим, суду не надано
доказів того, що в період проживання в
будинку позивачки, домоволодіння
знаходилось в іншому стані.

Не підтвердила погіршення стану
спірного будинку і допитана в судовому
засіданні в якості свідка ОСОБА_9, яка
мешкає в другій половині будинку
АДРЕСА_1.

Таким чином, суд вважає, що підстав для
виселення відповідача із 1/2 частини
житлового будинку, що належить
позивачці на праві власності, немає.

При цьому судом встановлено, що
відповідачка ОСОБА_3 живе у спірному
будинку без згоди позивачки та не є
членом її сім'ї. Цей факт не оспорюється
і самою відповідачкою. ОСОБА_3 з 14.07.2012
року перебуває у зареєстрованому шлюбі
з ОСОБА_2, що підтверджується
свідоцтвом про шлюб, виданим
Іллічівським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Маріупольського міського управління
юстиції у Донецькій області, і саме з
його дозволу оселилась у будинку,
належному позивачці.

Конституцією України (ст. 41) та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997р. відповідно до закону №475/97-ВР
від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до
Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - жилий будинок, садиба,
квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ст. 109 ЖК України
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом.

Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

На підставі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які посилались сторони, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні, оцінивши їх
належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин та
правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин, суд
дійшов висновку, що у задоволенні
позову в частині виселення ОСОБА_2 слід
відмовити, а позов в частині виселення
відповідачки ОСОБА_3 підлягає
задоволенню, а сама вона - виселенню з
будинку без надання їй іншого жилого
приміщення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено в
частині одного відповідача, суд стягує
з ОСОБА_3 на її користь витрати,
пов'язані зі сплатою судового збору за
подачу позовної заяви до суду.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213-215 ЦПК
України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 379, 382, 383, 386, 391
ЦК України, ст.ст. 109, 116, 150, 156, 157 ЖК
України, постановою Пленуму Верховного
Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України», суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про виселення без надання іншого
жилого приміщення задовольнити
частково.

Виселити ОСОБА_3, 1970 року народження, з
1/2 частини будинку АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судові витрати по сплаті судового
збору у розмірі по 229,40 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в
Апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський районний суд м.
Маріуполя протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Повний текст рішення буде виготовлений
02.06.2014 року.

Суддя:
О. О. Хараджа