У х в а л а

іменем україни

3 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,
Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 в
особі правонаступників ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 до Ізмаїльської міської ради
Одеської області, третя особа -
комунальне підприємство «Ізмаїльське
міжміське бюро технічної
інвентаризації», про визнання права
власності на нерухоме майно в порядку
спадкування, за касаційною скаргою
ОСОБА_8 на рішення Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 24 березня 2008 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
21 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2007 року ОСОБА_4 звернулася
до суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
її чоловік ОСОБА_9, після смерті якого
відкрилася спадщина на житловий
будинок з господарським будівлями та
спорудами, розташований по АДРЕСА_1.
Вона, як спадкоємець першої черги
спадкоємців за законом, спадщину
прийняла в силу проживання в будинку
разом з чоловіком на день його смерті.
До нотаріальної контори для оформлення
спадщини звернулась 27 серпня 1996 року та
отримала свідоцтво про право на
спадщину на транспортний засіб. У
жовтні 2007 року знову звернулась до
нотаріуса для оформлення спадкових
прав на будинок, однак свідоцтво про
право власності на нерухоме майно не
отримала з підстав не проведення
спадкодавцем реєстрації нерухомого
майна. Позивач просила визнати за нею в
порядку спадкування за законом після
смерті чоловіка ОСОБА_9 право власності
на житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами, розташований
по АДРЕСА_1.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 24
березня 2008 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 21 листопада 2013 року, позов
ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами, розташований
по АДРЕСА_1.

Припинено право власності на житловий
будинок з господарськими будівлями та
спорудами, розташований по АДРЕСА_1 за
померлим ОСОБА_9

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить
скасувати зазначені судові рішення та
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" від 1
липня 2004 року державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень, що супроводжується внесенням
даних до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право
власності та інші речові права на
нерухоме майно, набуті згідно з діючими
нормативно-правовими актами до
набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до
набрання чинності Законом України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме
майно набувається в порядку, який
існував на час його будівництва, а не
виникає у зв'язку із здійсненням
державної реєстрації права власності
на нього в порядку, передбаченому цим
законом, яка є лише офіційним визнанням
державою такого прав, а не підставою
його виникнення (постанова Верховного
Суду України від 13 червня 2012 року №
6-54цс12).

Відповідно до частини першої статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Крім того,
згідно з частиною першою та частиною
другою статті 5 Цивільного кодексу
України акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності.

Так, постановою Кабінету Міністрів
України від 5 серпня 1992 року № 449
"Про порядок прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів
державного замовлення" (втратила
чинність) вперше на законодавчому
рівні було встановлено порядок та
умови прийняття в експлуатацію
об'єктів будівництва. Тобто до 5 серпня
1992 року не передбачалась процедура
введення приватних житлових будинків в
експлуатацію при оформленні права
власності.

З аналізу положень Конституції України
та Цивільного кодексу України
вбачається, що не потребує введення в
експлуатацію приватних житлових
будинків, збудованих до 5 серпня 1992
року, при набутті права власності на
такі об'єкти (лист Державної
архітектурно-будівельної інспекції
України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409
"Щодо прийняття в експлуатацію
об'єктів, закінчених будівництвом до 5
серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує
відповідність закінчених будівництвом
до 5 серпня 1992 року
індивідуальних (садибних) житлових
будинків, садових, дачних будинків,
господарських (присадибних) будівель і
споруд, прибудов до них, які не
підлягають прийняттю в експлуатацію,
вимогам законодавства, будівельних
норм, державних стандартів і правил,
зокрема для потреб державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, є технічний паспорт, складений
за результатами технічної
інвентаризації.

Відповідно до ст. ст. 25, 30, 346 ЦК України,
листа Міністерства юстиції України №
19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі
смерті власника нерухомого майна,
первинна реєстрація права власності на
яке не проводилася і
правовстановлюючий документ
відсутній, питання про визначення
належності цього майна попередньому
власнику та наступного власника
(спадкоємця) повинно вирішуватися в
судовому порядку.

Відповідно до додатку 3 "Тимчасового
положення про порядок реєстрації права
власності на нерухоме майно" рішення
суду є правовстановлюючим документом,
на основі якого може бути проведена
реєстрація права власності на нерухоме
майно.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Як вбачається з технічного паспорту
від 5 жовтня 2007 року (а.с. 12-15), житловий
будинок АДРЕСА_1 збудовано ОСОБА_9 до 5
серпня 1992 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й апеляційний суд,
дійшов правильного висновку, що за
змістом ст. 549 ЦК УРСР (чинного на момент
відкриття спадщини) позивач фактично
прийняла спадщину, оскільки на момент
її відкриття була зареєстрована та
проживала у спірному будинку. Житловий
будинок, на який відкрилася спадщина
збудовано до 5 серпня 1992 року, що
підтверджується технічним паспортом, а
тому на час відкриття спадщини
введення спорудженого будинку в
експлуатацію не передбачалося чинним
законодавством.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судів
попередніх інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні були
дотримані норми матеріального та
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судами попередніх
інстанцій правильно встановлено та
належно перевірено обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судові рішення
ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів,
обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваних
рішень.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 24
березня 2008 року та ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 21
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

В.О. Савченко