№ 274/1858/14-ц
провадження № 2/0274/1112/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2014 року

м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний
суд Житомирської області в складі:
головуючого - судді Замеги О.В., при
секретарі - Павлюк - Жук А.В., за участю
позивачки ОСОБА_1, її представника
ОСОБА_2, представника відповідача:
Шишкіна Д.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Бердичівської
центральної міської лікарні, треті
особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про поновлення на
роботі і оплату за час вимушеного
прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з даним
позовом, і просить суд визнати
незаконним та скасувати наказ
головного лікаря Бердичівської
міської лікарні № 60 к від 05 березня 2014
року в частині звільнення з роботи,
поновити її на роботі на посаду -
лікаря - кардіолога палати інтенсивної
терапії кардіологічного відділення
Бердичівської центральної міської
лікарні з 06 березня 2014 року, стягнути з
відповідача на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

Мотивуючи тим, що вона працювала
на посаді лікаря-кардіолога палат
інтенсивної терапії кардіологічного
відділення в Бердичівській
центральній міській лікарні з 01 лютого
2011 року. Наказом № 60-к від 05 березня 2014
року з 06.03.2014 року вона була звільнена з
роботи на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП
України за угодою сторін. З відповідним
наказом ознайомлена не була, копія
наказу та трудова книжка в день
звільнення її не вручались, про факт,
дату і підстави звільнення їй стало
відомо 06.03.2014 року коли вона звернулася
із заявою про відкликання заяви про
звільнення. З підставами звільнення
вона не згодна. Оскільки в своїй заяві
про звільнення вона не висловлювала
прохання звільнити її за «угодою
сторін», як правову підставу для
звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП. Такими
поважними причинами під час написання
нею заяви про «термінове» звільнення з
06.03.2014 року, була вимога 05.03.2014 року
головного лікаря ТМО ОСОБА_4, яка
запропонувала їй звільнитися з посади,
як лікаря, що допустила професійну
помилку при лікуванні пацієнта,
внаслідок якої останній помер. На
підтвердження безальтернативності та
обов'язковості її «власного бажання»
про звільнення, у день написання заяви
05.03.2014 року їй було вручено примірник
«Акту експертного контролю якості
медичної допомоги» від 05.03.2014 року, в п. 1
«Пропозиції» якого містилось наступне:
«Враховуючи одноосібне і помилкове
рішення лікаря ОСОБА_1 про подальше
лікування пацієнта… і факт летального
випадку запропонувати головному
лікарю ЦМЛ вирішити питання про
звільнення лікаря ОСОБА_1 з займаної
посади». Її також було роз'яснено, що
оскільки останнім днем роботи є день
звільнення - 06.03.2014 року, то цього ж дня
вона зможе відкликати свою заяву про
звільнення. Таким чином, під впливом
обіцяної її роботодавцем негативної
перспективи нести юридичну
відповідальність за смерть пацієнта,
вона змушена була написати заяву про
звільнення, хоча власного бажання для
цього не було. 06.03.2014 року на ім'я
Головного лікаря установи-відповідача
вона написала заяву про відкликання
заяви від 05.03.2014 року про звільнення,
однак Головним лікарем установи ОСОБА_4
заяву не було прийнято через
відсутність останньої на роботі
(службове відрядження), а її не допущено
до роботи, як звільнену із займаної
посади особу.

У відкритому судовому засіданні
позивачка ОСОБА_1, її представник
ОСОБА_2, позовні вимоги підтримали в
повному обсязі, з підстав зазначених в
позовній заяві. Крім того просять суд
стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 20021 грн. 66 коп..

У відкритому судовому засіданні
представник відповідача Шишкін Д.В.
позовні вимоги не визнав.

Треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 в
судове засідання не з"явилися, надали
суду заяви про розгляд справи в їх
відсутності, позовні вимоги не
визнають.

Заслухавши пояснення свідків,
з"ясувавши обставини справи, на засадах
змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК
України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60
ЦПК України, суд приходить до висновку
про задоволення позовних вимог
частково, виходячи з наступного.

Статтею 5-1 Кодексу Законів про
працю України,(далі КЗпП України)
передбачено, що держава гарантує
працездатним громадянам, які постійно
проживають на території України,
правовий захист від незаконного
звільнення.

Право громадян на працю
забезпечується державою, а трудовий
договір може бути розірваний лише з
підстав і в порядку, передбаченому
трудовим законодавством(ст. ст. 2, 36, 40, 41
КЗпП України).

В судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_1 працювала на
посаді лікаря-кардіолога палат
інтенсивної терапії кардіологічного
відділення в Бердичівській
центральній міській лікарні з 01 лютого
2011 року, згідно наказу про переведення
на посаду № 38-к від 01.02.2011 року, що
підтверджується копією наказу( а.с.7).

05.03.2014 року позивачка подала заяву
про звільнення її з роботи з 06.03.2014 року(
а.с.8)

Наказом № 60-к від 05 березня 2014
року з 06.03.2014 року позивачка звільнена з
роботи на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП
України за угодою сторін(а с.9).

02.06.2014 року головним лікарем
Бердичівської ЦМЛ вчинено виправний
напис про виправлення наказу № 60 - к від
05.03.2014 року в частині підпису посадової
особи( а.с. 88).

Про дату і підстави звільнення
позивачка дізналася 06.03.2014 року коли
звернулася з заявою про про
відкликання поданої заяви про
звільнення, та з'ясувала, що її було
звільнено з 06.03.2014 року на підставі
поданої заяви відповідно до п. 1 ст. 36
КЗпП «за угодою сторін», даний факт
сторонами не оспорюється.

З відповіді представника
відповідача на заяву ОСОБА_1
вбачається, що обрану ним юридичну
підставу звільнення він вбачає із
зазначеного в її заяві прохання про
конкретну дату звільнення, яка, на
думку відповідача, не узгоджується із
вимогами ст. 38 КЗпП щодо попередження
роботодавця про звільнення за два
тижні. Доводам звернення ОСОБА_1 щодо
вимушеності прохання про звільнення до
спливу двотижневого строку, і як
наслідок - поважності причин
звільнення «за власним бажанням» в
указаний в заяві строк, відповідач дав
оцінку як безпідставним. Зокрема,
відповідачем було зазначено, що «Ваші
наголошення на нібито перебування в
стані афекту під час складання заяви
про звільнення не знайшли жодного
підтвердження, а отже безпідставні»(
а.с.6)

На думку суду, з даними доводами
представника відповідача погодитися
не можна з наступних підстав.

Так, в своїй заяві про звільнення
ОСОБА_1 не висловлювала прохання
звільнити її за «угодою сторін», як
правову підставу для звільнення за п. 1
ч. 1 ст. 36 КЗпП.

Таким чином, підставністю її
звільнення «за угодою сторін», тобто
доказом укладення такої угоди між
робітником і роботодавцем мав би бути
зміст заяви, де вона власноручно
зазначила підставу припинення
укладеного трудового договору, а
резолюція керівника установи лише в
такому випадку стверджувала би про
згоду останнього припинити договір із
зазначеної підстави.

Відповідно до роз'яснень, наданих
у п. 8 зазначеної вище постанови Пленуму
Верховного Суду України, згода
роботодавця задовольнити прохання
працівника про звільнення його за
власним бажанням до закінчення
двотижневого терміну попередження не
вважається припиненням трудового
договору за угодою сторін. В останньому
випадку звільнення вважається
проведеним з ініціативи працівника (ст.
38 КЗпП). Для того, щоб трудовий договір
вважався припиненим за п. 1 ст. 36 КЗпП
України, необхідно аби сторони
домовилися про припинення трудового
договору саме за цією підставою. Вони
повинні досягти домовленості також про
строк припинення трудового договору,
та про інші умови його розірвання,
наприклад, про додаткові виплати
працівнику. Вважається, що такі
домовленості мають бути закріплені у
письмовому вигляді. Таким чином, якщо
працівник подає письмову заяву про
припинення трудового договору, то в ній
мають бути зазначені прохання
звільнити його за угодою сторін і дата
звільнення.

Відповідно до ст. 38 КЗпП
працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням. Коли у працівника
вимагають написати заяву на звільнення
за власним бажанням, працівник має
право звернутись до суду з позовом про
поновлення на роботі і оспорити факт
добровільності ініціативи
звільнення(п. 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6.11.1992
року із наступними змінами « Про
практику розгляду судами трудових
спорів»).

Статтею 36 КЗпП передбачено інші
підстави припинення трудового
договору. Зокрема, у п. 1 цієї норми
йдеться про припинення договору за
угодою сторін, тобто, за домовленістю
про підставу припинення трудового
договору.

Будь-яких доказів, що угода про
звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП в
усній чи письмовій формі укладалась
між позивачкою та уповноваженою особою
відповідача - в.о. головного лікаря ЦМЛ
ОСОБА_5, судовому засіданні не здобуто,
а отже у відповідача були відсутні
підстави для її звільнення за п.1 ст. 36
КЗпП.

П. 12 Постанови Пленум Верховного
Суду України № 9« Про практику розгляду
судами трудових спорів» роз'яснено, що
звільнення працівника не проводиться
за раніше поданою ним заявою лише у
випадку, якщо працівник відкликав свою
заяву до закінчення строку
попередження і то за умови, що на його
місце не запрошена особа в порядку
переведення з іншого підприємства
(частина четверта ст. 24 КЗпП).

Працівник, який попередив
роботодавця про розірвання трудового
договору, укладеного на невизначений
строк, вправі будь-коли до закінчення
строку попередження відкликати свою
заяву.

Згідно наказу № 60-к від 05 березня
2014 року позивачка була звільнена з
роботи з 06 березня 2014 року. В тексті
заяви ОСОБА_1 про звільнення строком
звільнення заявлено також 06 березня,
тобто 6 березня поточного року є
останнім робочим днем.

Таким чином, закінченням строку
попередження був кінець робочого дня 06
березня 2014 року, і позивачка вправі
була до закінчення цього терміну
скористатися цим своїм правом.

Законодавство не встановлює
обов'язкової письмової форми
відкликання заяви про звільнення. Тому
працівник може як заявити про
відкликання своєї заяви в усній формі
або письмовій формі, так і наступного
за останнім робочим дня вийти на
роботу.

Ну думку суду, в судовому
засіданні позивачка довела факт її
звернення 06 березня 2014 року до
відповідача із письмовою заявою про
відкликання заяви про звільнення її з
роботи.

Дані обставини підтвердили в
судовому засіданні свідки ОСОБА_1,
ОСОБА_5.

Так, свідок ОСОБА_1 в судовому
засіданні пояснила, що вона працювала
на посаді лікаря-кардіолога палат
інтенсивної терапії кардіологічного
відділення в Бердичівській
центральній міській лікарні з 01 лютого
2011 року. Під тиском головного лікаря
вона 05.03.2014 року подала заяву про
звільнення її з роботи. Наказом № 60-к
від 05 березня 2014 року з 06.03.2014 року вона
була звільнена з роботи на підставі ст.
36 п. 1 КЗпП України за угодою сторін. З
відповідним наказом ознайомлена не
була, копія наказу та трудова книжка в
день звільнення адміністрацією
відповідача її не вручались, про факт,
дату і підстави звільнення їй стало
відомо 06.06.2014 року, коли вона звернулася
із заявою на ім'я Головного лікаря
установи про відкликання її заяви від
05.03.2014 року про звільнення, однак
виконуюча обов"язки головного лікаря
ОСОБА_5, її заяву не прийняла, а
направила її до ОСОБА_4, яка в той день
була відсутня на роботі. Зрозумівши, що
її ошукали, 07.03.2014 року вона через
канцелярію установи - відповідача
подала письмову скаргу з поясненням
вимушеності її прохання про звільнення
і знову повідомила про відкликання
заяви про звільнення.

Допитана в якості свідка - ОСОБА_5,
пояснила суду, що вранці 06 березня 2014
року ОСОБА_1 приходила до неї, та
повідомила, що принесла заяву про
відкликання своєї заяви про
звільнення, однак вона, хоча і
виконувала обов'язки головного лікаря
ЦМЛ, але не прийняла цієї заяви, а
направила ОСОБА_1 до головного лікаря
ЦМЛ ОСОБА_4, яка на той час була на
території установи, оскільки вона
вирішувала питання шодо звільнення
позивачки з роботи.

Крім того в судовому засіданні
встановлено, що підставою для
звільнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 36 КЗпП
України стала резолюція на її заяві,
яка була вчиненна головним лікарем
Бердичівського ТМО ОСОБА_4, і нею
підписаний даний наказ.

Однак як вбачається з матеріалів
справи ОСОБА_4 з 03.03.2014 року по 10.04.20014
року перебувала на курсах, і згідно
наказу обов"язки головного лікаря були
покладені на ОСОБА_5, що
підтверджується копією наказу № 58-к
від 04.03.2014 року( а.с.86).

Також факт накладення тексту
резолюції на заяві позивачки ОСОБА_4
підтвердила також в судовому засіданні
допитана свідок ОСОБА_7, яка пояснила,
що 05 березня ОСОБА_4 надала її заяву
позивачки про звільнення із
резолюцією, накладеною саме ОСОБА_4.

Що стосується виправного напису
від 02.06.2014 року про виправлення наказу
№ 60 - к від 05.03.20014 року в частині підпису
посадової особи, то суд вважає, що дане
виправлення не змінює змісту
оспорюваного наказу, який оскаржує
позивачка, і скасування підлягає наказ
виконувача обов"язки головного лікаря
Бердичівської міської лікарні № 60 к
від 05 березня 2014 року, а не наказ
головного лікаря Бердичівської
міської лікарні № 60 к від 05 березня 2014
року і це не є виходом за межі позовних
вимог.

Крім того відповідачем не надано суду
жодного доказу про те, що на час
відкликання ОСОБА_1 своєї заяви на її
місце працевлаштовано іншого лікаря в
порядку переведення з іншого
підприємства. Навпаки - відповідачем
суду надано копію направлення на
працевлаштування Бердичівського
міського центру зайнятості від 19.03.2014
року, із змісту якого вбачається, що
лікар-кардіолог ОСОБА_8 направлений для
працевлаштування до
установи-відповідача «відповідно до
інформації про потребу у працівниках
від 13.03.2014 року»( а.с.33).

Також оцінивши докази в їх
сукупності, суду вважає, що є
обґрунтованими і доводи позивачки щодо
«вимушеності» написання нею заяви про
звільнення з роботи.

Так, доказом того, на думку суду, є
підготовлений «Акту експертного
контролю якості медичної допомоги» від
05.03.2014 року, в п. 1 «Пропозиції» якого
містилось наступне: «Враховуючи
одноосібне і помилкове рішення лікаря
ОСОБА_1 про подальше лікування пацієнта
.. і факт летального випадку
запропонувати головному лікарю ЦМЛ
вирішити питання про звільнення лікаря
ОСОБА_1 з займаної посади». Аналіз
тексту цього Акту безумовно свідчитить
про можливість позивачки бути
звільненою за ініціативою
адміністрації із негативними для неї
наслідками.

Крім того, як пояснив свідок
ОСОБА_1 і не заперечив представник
відповідача заява про звільнення була
написана позивачкою 05.03.2014 року в
кабінету головного лікаря
Бердичівського ТМО і в присутності
ОСОБА_4, хоча вона перебувала згідно
наказу на курсах.

Щодо доводів представника
відповідача про те, що позивачка в день
звільнення провела всі розрахунки з
установою тобто погодилася з даним
наказом, то суд вважає їх
безпідставними, оскільки вони
спростовуються матеріалами справи.

Так, в судовому засіданні було
встановлено, що 07.03.2014 року позивачка не
погоджуючись з підставою звільнення
звернулася із заявою до відповідача,
даний факт сторони не оспорюють.

Крім того позивачка зверталася за
захистом свої порушених прав до
Департаменту охорони здоров"я
Житомирської ОДА, і народного депутата
України ОСОБА_6( а.с. 53-56).

Що стосується своєчасності
звернення позивачки до суду, то суд
вважає, що позивачка своєчасно
звернулася до суду за захистом своїх
порушених прав.

На підставі вище
викладеного суд вважає, що наказ
виконувача обов"язків головного лікаря
Бердичівської міської лікарні № 60 к
від 05 березня 2014 року в частині
звільнення ОСОБА_1 з роботи є
незаконним і таким, що підлягає
скасуванню, а позовні вимоги в цій
частині підлягають задоволенню.

Згідно з положеннями ст. 235 КЗпП
України, у разі звільнення без законної
підстави працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

А тому суд важає, що позовні
вимоги про поновлення на роботі ОСОБА_1
на роботі на посаді - лікаря -
кардіолога палати інтенсивної терапії
кардіологічного відділення
Бердичівської центральної міської
лікарні з 06 березня 2014 року, також
підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, то суд вважає, що в
цій частині позовні вимоги підлягають
задоволенню частково з наступних
підстав.

Згідно із ст. 235 КЗпП України, при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи,
але не більше як за один рік.

Відповідно до абз. 3 п. 32 зазначеної
вище постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992
року № 9 у випадках стягнення на
користь працівника середнього
заробітку за затримку розрахунку та
ін., він визначається за загальними
правилами обчислення середнього
заробітку згідно з Порядком обчислення
середньої заробітної плати, який
затверджено постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року №100.
Відповідно до абз. 3 п. 2, п. 5 даного
Порядку, розмір належного позивачеві
середнього заробітку за затримку
розрахунку належить обчислити
виходячи з виплат за останні 2
календарних місяці роботи позивача до
звільнення.

Згідно довідки про доходи № 165 від
08.03.2014р. середньомісячний заробіток
позивачки на час її незаконного
звільнення становив січень 2014 року(4627.97
грн.) + з/п за лютий 2014 року( 4917.14 грн.)=
9545,12 грн.. Зважаючи на кількість робочих
днів за січень-лютий 2014 року, що
передували місяцю звільнення
позивачки, середньоденна заробітна
плата останньої до звільнення
становить 232,81грн.(з/п за січень 2014 року +
з/п за лютий 2014 року= 9545,12 грн.) : 41
(кількість робочих днів за січень -
лютий 2014 року).

Середній заробіток за весь час
затримки заробітної плати складає:

232,81 грн. Х 84 днів (кількість робочих
днів з 06.03.2014 року по 07.07.2014 року) = 19555
грн.(сума зазначена без відрахування
податків та обов'язкових платежів).

Крім того підлягає негайному виконанню
рішення в частині поновлення на роботі
та виплати середньої заробітної плати
за один місяць в сумі 4772.56 грн..

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України, підлягає стягненню з
відповідача на користь держави судовий
збір в розмірі 243.60 грн..

Керуючись ст.ст. 10, 60, 11, 88, 209, 212,
214, 215, 367 ЦПК України, ст.ст. 36, 38, 232, 233, 235,
237-1 КЗпП України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Бердичівської
центральної міської лікарні про
поновлення на роботі і оплату за час
вимушеного прогулу задовольнити
частково.

Визнати незаконним та скасувати
наказ виконувача обов"язків головного
лікаря Бердичівської міської лікарні
№ 60 к від 05 березня 2014 року в частині
звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на
посаду - лікаря - кардіолога палати
інтенсивної терапії кардіологічного
відділення Бердичівської центральної
міської лікарні з 06 березня 2014 року.

Стягнути з Бердичівської
центральної міської лікарні на користь
ОСОБА_1 середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 07.03.2014 року по
07.07.2014 року в сумі 19555 грн.(сума
зазначена без відрахування податків та
обов'язкових платежів).

Стягнути з Бердичівської
центральної міської лікарні на користь
держави судовий збір в сумі 243.60 грн..

Рішення в частині поновлення
на роботі підлягає негайному
виконанню.

Рішення в частині стягнення
заробітку за час вимушеного прогулу
підлягає негайному виконанню в межах
місячного платежу в розмірі - 4822.55 грн..

Рішення може бути оскаржене
в апеляційному порядку до апеляційного
суду Житомирської області через
Бердичівський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги в 10
-денний строк з дня проголошення
рішення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії даного рішення.

Головуючий: