Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/295/13-ц
інст. Бондарчук В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Галацевич О.М.

суддів
Матюшенка І.В., Широкової Л.В.,

з участю секретаря судового
засідання Ходаківської О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користуванні власністю, встановлення
порядку користування жилим
приміщенням, вселення, виділ в натурі
часток спільного майна, зобов'язання
сплатити грошову компенсацію,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2,

на рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 27 березня 2014 року,-

встановила:

У січні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулись до суду з позовом, у якому, з
урахуванням уточнень (а.с. 23-25,31-32, 109)
просили зобов'язати відповідачів
усунути перешкоди у користуванні своєю
часткою у спільному майні шляхом
вселення їх у квартиру АДРЕСА_1,
встановити порядок користування даним
жилим приміщенням, виділити в натурі
частку у спільному майні, а у разі
неможливості зобов'язати відповідачів
сплатити грошову компенсацію. В
обґрунтування своїх вимог зазначили,
що разом із відповідачами є
співвласниками вищевказаної квартири.
Згоди щодо користування житлом вони
дійти не можуть, відповідачі не
допускають їх до квартири, чинять
перешкоди у користуванню їх власністю.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 27 березня 2014 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просять рішення скасувати та ухвалити
нове, яким позов задовольнити. На думку
апелянтів, суд не врахував правового
режиму спільної часткової власності,
наданих ними доказів та дійшов
помилкового висновку про відмову у
задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3, її представник
ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_4 повторно
не з'явились в судове засідання.
Доказів на підтвердження поважності їх
неявки суду апеляційної інстанції не
надали. Визнавши їх неявку неповажною,
колегія суддів розглянула справу у їх
відсутність.

Заслухавши доводи осіб, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
законодавством не передбачено
обов'язку інших співвласників
виплатити грошову компенсацію
вартості частки співвласнику, який
бажає виділу, а доказів на
підтвердження наявності підстав для
задоволення інших вимог позивачі не
надали.

Колегія суддів частково погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Судом встановлено, що сторони є
співвласниками квартири АДРЕСА_1,
зокрема: ОСОБА_1 належить 4/24 ід. частки,
ОСОБА_2 - 7/24 ід. частки., ОСОБА_3 - 9/24 ід.
часток, ОСОБА_4 - 4/24 ід. частки спірної
квартири.

Спірна квартира складається з трьох
суміжних кімнат: площею 17,6 кв.м, 10,8 кв.м,
12,2 кв.м та допоміжних приміщень. Жила
площа квартири становить 40,6 кв.м.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
516/12.13 від 05.12.2013р., виділити позивачам у
натурі частину їх спільного майна
неможливо (а.с. 85-99).

Із пояснень відповідача ОСОБА_3
встановлено, що вона проти вселення
позивачів і спільного користування
житлом. Зазначила, що ключів від
квартири у позивачів не має.
Заперечувала щодо сплати грошової
компенсації вартості їх часток в
квартирі.

В судовому засіданні позивачі у
визначеному ст. 174 ЦПК України від
жодної з вимог, зазначених в уточненій
позовній заяві від 19.03.2014 року (а.с. 31-32)
не відмовлялись.

У силу положень статей 21, 24, 41
Конституції України, статей 319, 358 ЦК
України всі громадяни є рівними у своїх
правах, усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення цих прав, в тому
числі щодо захисту права спільної
часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий
режим спільної часткової власності
визначається главою 26 ЦК України з
урахуванням інтересів усіх її
учасників. Володіння, користування та
розпорядження частковою власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди -
спір вирішується судом. Незалежно від
розміру часток, співвласники при
здійсненні зазначених правомочностей
мають рівні права.

Відповідно до частин першої, другої
статті 364 ЦК України кожен із
співвласників спільної часткової
власності має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга статті 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою.

При вирішенні справ про сплату
грошової компенсації вартості частки у
спільному майні, слід врахувати і
загальні засади цивільного
законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо
справедливості, добросовісності та
розумності з врахуванням прав та
інтересів усіх співвласників, вивчити
обставини справи з метою з'ясування, чи
не зловживає позивач, який бажає виділу
частки зі спільного майна шляхом
отримання грошової компенсації
вартості частки в майні та чи
реалізація цього права не порушить
прав інших осіб, які не мають змоги
сплатити співвласнику грошову
компенсацію вартості його частки.

Позивачі в суді першої та
апеляційної інстанцій не надали
належних та допустимих доказів
платоспроможності відповідачів по
справі та можливості останніх сплатити
грошову компенсацію належної
позивачам частки у спільному майні
згідно вартості, визначеної висновком
експерта.

За таких обставин, реалізація права
позивачів щодо виділу частки зі
спільного майна шляхом отримання
грошової компенсації цієї частки може
привести до порушення прав
відповідачів, а тому суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відмову у задоволенні
позову в цій частині.

Враховуючі, що в суді першої інстанції
позивачі не заявляли конкретних вимог
щодо визначення порядку користування
спірною квартирою, зважаючи на
розташування кімнат, які є суміжними,
їх розмір (17,6 кв.м, 10,8 кв.м, 12,2 кв.м) та
розмір часток сторін по справі (ОСОБА_1 -
6,76 кв.м, ОСОБА_2 - 11,83 кв.м, ОСОБА_3 - 15,21
кв.м, ОСОБА_4 - 6,76 кв.м.), а також
неможливість надання судом переваги
одним співвласникам перед іншими, так
як захист прав одних не може порушувати
права інших, неможливість спільного
проживання у одній кімнаті двох
різнополих осіб (ОСОБА_1 (мати) та ОСОБА_2
(повнолітній син), колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позову в цій частині.

Разом з тим, суд дійшов
помилкового висновку щодо відмови у
задоволенні позову про вселення
позивачів до спірної квартири,
враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами ст. ст. 16, 386 ЦК України
власник має право звернутися до суду з
вимогою про захист порушеного права
будь-яким способом, що є адекватним
змісту порушеного права, який ураховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право.

За правилами ст. 150 ЖК України власник
має право використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Аналогічні положення містить ст. 383 ЦК
України.

Отже, за змістом зазначених норм права
співвласник майна, яке знаходиться у
спільній сумісній власності без
виділення часток у натурі, має право на
вільне користування зазначеним майном
у повному обсязі та має право на
усунення перешкод у такому
користуванні у будь-який час.

Заперечення співвласника проти
задоволення позову про усунення
перешкод у користуванні майном або
заперечення проти вселення
співвласника та відсутність
можливості у власника самостійно без
звернення до співвласників
реалізувати свої права (відсутність
ключів від приміщення, неприязні
стосунки, що не заперечували сторони)
при відсутності вільного доступу до
належного йому майна є підставою
вважати, що співвласники чинять
перешкоди у користуванні належною
позивачам власністю.

Оскільки право власності є абсолютним
правом, що включає право володіння,
користування та розпорядження майном,
якого ніхто не може бути позбавлений,
крім випадків, передбачених законом, то
власник на підставі ст. 391 ЦК України,
ст. 150 ЖК Української РСР може захистити
своє порушене право шляхом вселення, що
відповідає ст. 16 ЦК України і є
способом, що відповідає встановленому
порушенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку про скасування
рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позову
про вселення та ухвалення нового
рішення в цій частині про задоволення
позову.

З відповідачів на користь ОСОБА_1
підлягає стягненню сплачений нею
судовий збір в сумі по 114,70 грн. з
кожного.

Заперечення представника відповідача
в суді першої інстанції щодо
застосування строків позовної
давності до спірних правовідносин,
зважаючи на те, що позивачі про
порушення свого права дізналися у 2008
році, є необґрунтованими, оскільки
останні, враховуючи їх статус
власників відповідних часток у
спільному майні, не можуть бути
позбавлені свого права, крім випадків,
передбачених законом. Також, порушення
їх прав є триваючим.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 27 березня 2014 року в
частині відмови у задоволенні позову
про вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2
скасувати, ухваливши в цій частині нове
рішення про задоволення позову.

Вселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 у квартиру
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_1 судовий збір в сумі по 114,70 грн. з
кожного.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня його
проголошення.

Головуючий
Судді: