РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3932/14-ц

пр. № 2/759/2649/14

09 липня 2014 року
м.
Київ

Святошинський районний суд м.
Києва у складі головуючого судді
Ключника А.С. за участю секретарів
судового засідання Левко О.О.,
Борисенко А.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні, в залі
судових засідань цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Курапрокс",
директора ТОВ "Курапрокс" Кошелі
Наталії Олександрівни про поновлення
на роботі, стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 17.03.2014 року звернувся до суду з
позовом, який в ході розгляду справи
було уточнено щодо визнання незаконним
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди. Позовні вимоги
позивач обґрунтовує тим, що 01.11.2012 була
зарахована на посаду менеджера
(управителя) в оптовій торгівлі. 07.03.2014
року позивач змушена була написати
заяву на звільнення за власним
бажанням. Таке звільнення позивач
вважає не обґрунтованим з тих причин,
що на підприємстві не одноразово
порушувались вимоги законодавства,
зокрема в порушення ст.115 КЗпП України,
заробітна плата виплачувалась лише раз
на місяць, з правилами внутрішнього
трудового розпорядку позивач не був
ознайомлений, не було посадової
інструкції, інструктажі передбачені
законом не проводились. В зв'язку з
відсутністю посадової інструкції
відповідач неодноразово змінював
обов'язки за вказівко директора, якщо
хтось відмовлявся директор
погрожувала звільненням. Відповідач
змушена була виходити на роботу в
період лікарняного під погрозою
звільнення. Також зазначила, що позивач
їздила у відрядження для виконання
робіт в інші міста України, відрядження
також не оплачувались.

В день звільнення позивача, директор
ТОВ "Курапрокс" Кошеля Наталія
Олександрівна покликала до себе
позивача і не пояснюючи причин вказала,
що позивач звільнена, трудові книжки
були видані зразу із заповненою графою
звільнена за власним бажанням, і
позивач змушена була написати заяву
про звільнення за власним бажанням.

Як стверджує позивач, намагання
пояснити директору, що вона перебуває
лікарняному, не мали жодного
результату.

На підставі наведеного та зважаючи на
те, що заява про звільнення була
написана під тиском директора, позивач
не мала наміру припиняти трудові
відносини, трудові права позивача не
однократно було порушено, умови праці
не відповідали вимогам закону з
посиланням на ст. 235 КЗпП України
позивач просить поновити її на роботі.
Накази директора про звільнення
скасувати. Стягнути середній заробіток
за час вимушеного прогулу та моральну
шкоду, яка полягає у вимушеному
порушенні нормальних життєвих зв'язків
і стосунків, через неможливість
виконати протягом довгого часу
обов'язків по утриманню сім'ї, через
відсутність заробітку. Моральну шкоду,
яку завдано позивачу діями
відповідача, він оцінює в розмірі 10000
грн.

В подальшому позивач ще декілька разів
збільшувала позовні вимоги та з
врахуванням уточнень просила про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, стягнення моральної шкоди в
розмірі 19000,00 грн. зобов'язання виплати
лікарняний лист та добові за час
знаходження в відрядженнях, та
стягнути витрати за надання правової
допомоги.

В судовому засіданні 09.07.2014 року
позивач та його представник ОСОБА_3
позовну заяву з врахуванням уточнень
підтримали та просили її задовольнити
з підстав викладених в позові.

Відповідач Кошеля Наталія
Олександрівна та представники ТОВ
"Курапрокс" Бабич О.І., Дузь Ю.М. в
судовому засіданні позов не визнали в
повному обсязі з тих підстав, що мало
місце законне звільнення, надавши до
суду свої письмові заперечення (а.с.77-81).

Суд заслухавши пояснення сторін,
покази свідків, дослідивши обставини
справи в їх сукупності, оцінивши
зібрані по справі докази, дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом згідно наказу № 23
від 01.11.2012 року позивач ОСОБА_1 була
зарахований на посаду менеджера
(управителя) в оптовій торгівлі (а.с 11,
45).

В судовому засіданні встановлено та і
не оспорюється сторонами, що 07.03.2011 року
позивач написав заяву про звільнення,
власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП
України. На підставі вказаної заяви
07.03.2014 року було видано відповідний
наказ №5 про звільнення ОСОБА_1 за
власним бажанням з 07.03.2014 року (а.с. 46).

Звільнення працівника за власним
бажанням здійснюється у порядку,
визначеному ст. 38 КЗпП України, згідно
з якою працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України
якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладанні
трудового договору.

Статтею 38 КЗпП України не встановлено
жодних обмежень чи заборон щодо
звільнення з роботи працівника за
власним бажанням під час перебування
його на лікарняному.

В той же час, правила про
недопустимість звільнення працівника
в період тимчасової непрацездатності
закріплені ч. 3 ст. 40 КЗпП України та
стосуються виключно випадків, коли
розірвання трудового договору
відповідно до чинного законодавства
проводиться з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, а саме у
випадках, встановлених ст. 40 (крім
звільнення за п. 5 цієї статті), ст. 41
КЗпП України.

ОСОБА_1 07.03.2014 року. написала заяву про
звільнення з роботи за власним
бажанням з 07.03.2014 р., а відтак, з
урахуванням вищенаведеного, правила,
передбачені ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не
можуть застосовуватись до спірних
правовідносин.

За вказаних вище обставин, звільнення з
роботи ОСОБА_1 на підставі її
власноручної заяви від 07.03.2014 року про
звільнення за власним бажання, є
правомірним та таким, що відповідає
вимогам ст. 38 КЗпП України.

Посилання позивача на те, що наказ про
її звільнення не зареєстрований,
спростовується наявними в матеріалах
копії журналу реєстрації наказів
(а.с.115).

Правової позиції щодо правомірності
звільнення працівника за власним
бажання на підставі ст. 38 КЗпП України
в період його тимчасової
непрацездатності викладені Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ (Ухвала від 03 квітня 2013 року у
справі № 6-663св13; Ухвала від 26 вересня 2012
року у справі № 6-26841св12; Ухвала від 14
березня 2012 року у справі № 6-421 Ісв 12) та
в листі Міністерства соціальної
політики України (лист від 27.04.2012 №
70/06/186-12 «Щодо звільнення за власним
бажанням»).

Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України у
разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України
виплата всіх сум, що належить
працівнику від підприємства, установи,
організації, проводиться в день
звільнення.

Відповідач у той самий день нарахував
позивачу кошти, однак остання їх не
отримала, бо як сказала, що не може
чекати. Позивач до сих пір не прийшла їх
отримати. 25.03.2014 року та 24.05.2014 року на
адресу позивача була направлена
письмова вимога про отримання
нарахованих котів (а.с. 116-117, 118-119).

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач відповідно до ст. 47 КЗпП
України в день звільнення позивача
видав працівникові оформлену трудову
книжку, але не зміг із вини самого
позивача, провести розрахунок у строки,
зазначені у ст. 116 КЗпП України, що
підтверджується розрахунковою
відомістю (а.с. 184) та показами свідків
по справі.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13
непроведення розрахунку з працівником
у день звільнення або, якщо в цей день
він не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП.

Твердження позивача щодо не здійснення
відповідачем розрахунку з позивачем,
не знайшли свого підтвердження в
процесі розгляду справи в суді.

Згідно ч. 1 п. 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів» у справах про
звільнення за ст. 38 КЗпП України суди
повинні перевіряти доводи працівника
про те, що власник або уповноважений
ним орган примусили його подати заяву
про розірвання трудового договору.

Разом з тим, у судовому засіданні не
знайшли свого підтвердження доводи
позивачки про примус з боку
керівництва в особі директора ТОВ
"Курапрокс" Кошелі Наталії
Олександрівни про звільнення за
власним бажанням. Свідки, які були
допитані в судовому засідання, за
клопотанням позивача, а саме: свідок
ОСОБА_6 в своїх показах неодноразово
наголошувала про те, що навпаки,
позивач самостійно написала заяву про
звільнення. Позивач на момент
звільнення була в хорошому настрої, і
навпаки від самого позивача виходила
ініціатива щодо звільнення її за
власним бажанням. В них трудовий
колектив не великий, і як було відомо
позивач не була задоволена рівнем
своєї заробітної плати та намагалась
знайти іншу роботу.

Допитаний свідок ОСОБА_7, в своїх
показах сказав, що на момент звільнення
позивача ОСОБА_1 він на підприємстві
уже не працював. В цілому на
підприємстві сварок, скандалів немає.
Також даний свідок зазначив, що їздив у
відрядження з позивачем.

Свідок ОСОБА_8, суду надала свідчення,
що коли 07.03.2014 року прийшла на роботу, то
позивач ОСОБА_1 повідомила, що її з
роботи звільнив директор, і вона пише
заяву на звільнення. Зі слів самого
позивача їй відомо, що під тиском
директора позивач змушена була
написати заяву на звільнення. Також
свідок зазначила, що у позивача була
зламана рука підчас святкування дня
народження свідка ОСОБА_9 на катку.

Посилання позивача на те, що їй не було
оплачено відрядження в якій вона
їздила в інші місця України, також
жодними доказами не підтверджується,
що вона була у відрядженнях. Оскільки
як вбачається з журналу реєстрації
відряджень ТОВ «Курапрокс», остання
нікуди не відряджалась (а.с. 100).

Щодо оплати лікарняного, то як
встановлено в судовому засідання,
самий лікарняний лист позивач
відповідачу не надавала, весь час була
присутня на робочому місці, вона
отримувала заробітну плату за цей
період, який як стверджує позивач була
на лікарняному (а.с. 83)

З пояснень наданих в судовому
засіданні директора ТОВ "Курапрокс"
Кошелі Наталії Олександрівни,
встановлено, що дійсно позивача на
роботі декілька днів не було, в зв'язку
з тим, що в неї зламана була рука на
вихідних днях підчас святкування дня
народження ОСОБА_9 на катку, відповідач
просила її оформити лікарняний та
підлікуватись, на що позивач
відмовилась оскільки її робота полягає
у спілкуванні з клієнтами по телефону
та через мережу інтернет, і вона дома
дистанційно зможе її виконувати. Тому
остання на робочому місці
табелювалась, оскільки виконувала свою
роботи дистанційно.

Серед іншого, суд не вбачає
правових підстав для задоволення
позовних вимог позивача щодо стягнення
з відповідачів моральної шкоди, з
огляду на наступне.

Пунктом 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» визначено, що до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Жодних підстав для задоволення
вимог позивача про відшкодування
моральної шкоди за рахунок
відповідачів також відсутні, з огляду
на відсутність факту порушення
відповідачами прав та інтересів
позивача. Згідно зі статтею 237-1 КЗпП
України відшкодування моральної шкоди
працівнику проводиться в разі, якщо
він зазнав моральних страждань в
зв'язку із порушенням його законних
прав власником або уповноваженим ним
органом, а таких обставин судом не
встановлено.

Частиною 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК
України встановлено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Відповідно до
приписів ст. 60 ЦПК України докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Оцінюючи зібрані по справі докази
в їх сукупності та співставленні,
належності, допустимості,
достовірності кожного доказу окремо, а
також їх достатності і взаємному
зв'язку, суд приходить до висновку про
необґрунтованість позовних вимог, не
доведеністю їх належними і допустимими
доказами, у зв'язку з чим суд вважає за
необхідне відмовити позивачу в
задоволенні його позову в повному
обсязі.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 38, 47, 116 КЗпП України,
ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 292,
294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ТОВ
"Курапрокс", директора ТОВ "Курапрокс"
Кошелі Наталії Олександрівни про
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
А. Ключник