Справа № 462/7265/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/3102/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля
І.І., Копняк С.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю
представника Залізничної РА ЛМР -
Зварича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами Львівської
міської ради та Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
на рішення Залізничного районного суду
м. Львова від 30 грудня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради,
Львівської міської ради, треті особи:
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю
Львівської області, Відділ реєстрації
нерухомого майна Львівського міського
управління юстиції, про визнання права
власності на квартиру, -

в с т а
н о в и л а:

У вересні 2013 року позивачі на підставі
ст. ст. 376, 383, 392 ЦК України звернулися до
суду з позовом, у якому просять визнати
за ними право власності на квартиру
АДРЕСА_1 з врахуванням проведеної
добудови до зазначеної квартири та
зобов'язати Відділ реєстрації
нерухомого майна Львівського міського
управління юстиції здійснити
реєстрацію квартири, яка є
двохкімнатною, житловою площею 31,1 кв.м.,
в якій фактично проживає три сім'ї з
дітьми. У зв'язку з неналежними умовами
проживання і з тим, що квартира не
відповідала санітарно-технічним
нормам, за погодженням з іншими
мешканцями будинку ними проведена її
реконструкція шляхом добудови веранди
для проведення квартири у належний
санітарний стан і забезпечення
належних умов проживання їх сім'ям.
Після звернення до Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради із заявою про погодження
самочинного будівництва і надання
згоди на здачу реконструйованої
квартири в експлуатацію, отримали
відмову з тих мотивів, що у вони не
представили документи, які б
засвідчували право власності або
користування земельною ділянкою.
Проте, площа прибудинкової території,
яка закріплена за будинком не
змінилась, а збільшилась лише загальна
площа будинку за рахунок добудови.
Проведена добудова не порушує нічиїх
прав та інтересів і відповідає
технічним вимогам. Вони звертались та
отримали погодження в Управлінні
архітектури Департаменту
містобудування Львівської міської
ради, яке не заперечує щодо самочинно
влаштованої лоджії в квартирі АДРЕСА_1.
Управління охорони історичного
середовища також вважає можливою
експлуатацію прибудови та зобов'язує
їх звернутись в Залізничну районну
адміністрацію Львівської міської ради
для її узаконення. Мається згода СзПНПД
Залізничного РВ м. Львова № 3/77 від
30.01.2007 року. Здійснення демонтажу
самочинного будівництва є неможливим,
оскільки такі дії призведуть до того,
що спірна квартира перестане
відповідати діючим вимогам ДБН і
санітарним нормам, а також в результаті
демонтажу можливе нанесення шкоди
багатоквартирному будинку. У зв?язку з
наведеним просять позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням суду позов
задоволено. Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 право
власності на квартиру АДРЕСА_1 з
врахуванням проведеної добудови до
зазначеної квартири веранди.

Зобов'язано Відділ реєстрації
нерухомого майна Львівського міського
управління юстиції зареєструвати за
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_7 право власності на квартиру
АДРЕСА_1 з врахуванням проведеної
добудови до зазначеної квартири
веранди.

Рішення суду оскаржили Львівська
міська рада та Залізнична районна
адміністрація Львівської міської ради.

Львівська міська рада зазначає, що
відповідно до постанови № 6 Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)», вирішуючи справу за
позовом власника (користувача)
земельної ділянки про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно, суди зобов'язані
встановлювати усі обставини справи,
зокрема: чи є позивач власником
(користувачем) земельної ділянки; чи
звертався він до компетентного
державного органу про прийняття
забудови до експлуатації; чи є законною
відмова у такому прийнятті; чи є
порушені будівельні норми та правила
істотними. Стверджує, що судом залишено
поза увагою, що згідно із вказаною
постановою позов особи, яка самочинно
збудувала нерухоме майно на земельній
ділянці, власником або користувачем
якої є інша особа, про визнання права
власності на цю нерухомість може бути
задоволено судом на підставі частини
третьої статті 376 ЦК України, якщо буде
встановлено, що власник або користувач
земельної ділянки не заперечує проти
цього, будівництво не порушує права
інших осіб і відповідає будівельним,
архітектурним, санітарним, екологічним
та іншим нормам і правилам, державним
стандартам. Звертає увагу на те, що
самочинна прибудова була здійснена без
належного дозволу органу місцевого
самоврядування на земельній ділянці,
яка перебуває у комунальній власності
та відведена для обслуговування
багатоквартирного будинку. Крім цього,
позивачі використовують судовий
порядок визнання права власності на
самочинне будівництво для того, щоб не
дотримуватися встановленого порядку
одержання дозволу на будівництво та
іншої дозвільної документації. Вони не
подали документу, який би засвідчував
відмову у вирішенні порушеного питання
в адміністративному порядку. Тому при
розгляді справи суд повинен був
належним чином перевірити чи було
питання оформлення права власності на
самочинне будівництво предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність давали б підстави вважати
про наявність спору про право. Просить
скасувати рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 30 грудня 2013
року та ухвалити нове, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити.

Залізнична районна адміністрація
Львівської міської ради в апеляційній
скарзі посилається на аргументи
аналогічні апеляційній скарзі
Львівської міської ради. Крім
зазначеного, стверджує, що позивачі є
лише квартиронаймачами і відповідно до
ст. 392 ЦК України не вправі пред'являти
позовні вимоги про визнання права
власності на квартиру АДРЕСА_1 оскільки
пред'явити позов про визнання права
власності може лише його власник.
Просить оскаржуване рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити.

Інші учасники цивільного процесу
повідомлені належним чином, про що
свідчать рекомендовані повідомлення
про вручення їм поштових відправлень
(а.с. 112, 113, 114), в черговий раз у судове
засідання апеляційної інстанції не
з'явилися, матеріалів справи достатньо
для розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
Залізничної РА ЛМР - Зварича В.В.,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційні скарги слід
задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Проте зазначеним вимогам рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, районний суд
керувався ч. 2 ст. 383 та ст. 392 ЦК України,
які регулюють права власника майна,
квартири, ч. 2 ст. 331 та ст. 376 ЦК України,
та зазначив, що відповідно до технічних
висновків про технічний стан
конструкцій та відповідність діючим
нормам здійсненої добудови до квартири
АДРЕСА_1, виконаних Львівським філіалом
«НДІ Проектреконструкція» Державного
науково-дослідного та
проектно-вишукувального інституту -
основні конструктивні елементи та
інженерне обладнання житлового
будинку на АДРЕСА_1 знаходяться в
задовільному стані. Технічний стан
основних несучих конструкцій квартири
НОМЕР_1, що на 1-му поверсі будинку і
виконаної цегляної добудови розмірами
в плані 6,50х1,50 м. - добрий. Планування
квартири НОМЕР_1 після добудови
приведено у відповідність до діючих
будівельних норм ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові
будинки. Основні положення» і підлягає
погодженню у встановленому порядку.
Квартира НОМЕР_1 після проведеної
добудови відповідає чинним
будівельним нормам і правилам, і не
погіршує технічного стану основних
конструктивних елементів (стін,
фундаментів і перекриття) будинку, не
впливає на інсоляцію сусідніх квартир.
Виконана добудова до квартири НОМЕР_1
технічно придатна до експлуатації.
Позивачі звертались та отримали
погодження в Управлінні архітектури
Департаменту містобудування
Львівської міської ради, яке не
заперечує щодо самочинно влаштованої
лоджії в квартирі АДРЕСА_1; Управління
охорони історичного середовища вважає
можливою експлуатацію прибудови та
зобов'язує їх звернутись в Залізничну
районну адміністрацію Львівської
міської ради для її узаконення;
Управління архітектури Львівської
міської ради вважає за можливе
експлуатацію прибудови та зобов'язує
їх звернутись в Залізничну районну
адміністрацію Львівської міської ради,
будинок розміщений за межами червоної
лінії; погодження
санітарно-епідеміологічної служби
Залізничного району м. Львова;
погодження СзПНПД Залізничного РВ м.
Львова № 3/77 від 30.01.2007 року.

На підставі викладеного, суд першої
інстанції дійшов висновку, що
будівельні роботи виконано відповідно
до погодженого проекту та відповідно
до Закону України № 3038-VІ і постанови
Кабінету Міністрів України від 13.04.2011
року № 466 «Про деякі питання виконання
підготовчих і будівельних робіт», а
тому позовні вимоги є підставними.

Погодитись з такими висновками
районного суду не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України суд
на вимогу власника (користувача)
земельної ділянки може визнати за ним
право власності на нерухоме майно, яке
самочинно збудоване на ній, якщо це не
порушує права інших осіб.

Стаття 375 Цивільного кодексу України
передбачає, що власник земельної
ділянки має право зводити на ній
будівлі та споруди, створювати закриті
водойми, здійснювати перебудову, а
також дозволяти будівництво на своїй
земельній ділянці іншим особам.

Згідно постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ України
від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» у справах, пов'язаних із
самочинним будівництвом майна, суди
мають враховувати, що за загальним
правилом особа, яка здійснила або
здійснює таке будівництво, не набуває
права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК
України). Право на будівництво
нерухомого майна (забудову) мають
власники земельних ділянок (ст. 90 ЗК
України), землекористувачі (ст. 95 ЗК
України), особи, які набули права
користування чужою земельною ділянкою
(суперфіцій) за договором із власником
земельної ділянки (ст. 102-1 ЗК України)
або з інших передбачених законом
підстав.

Відповідно до п. 14 вказаної постанови
на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України суд
може задовольнити позов про визнання
права власності на самочинно збудоване
нерухоме майно на земельній ділянці, що
не надавалася у власність чи
користування особі, яка збудувала його,
якщо їй у встановленому законом
порядку було передано земельну ділянку
у власність або надано у користування
під уже збудоване нерухоме майно
відповідно до її цільового
призначення, та за умови, що
будівництво велося з додержанням
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил згідно із законодавством,
містобудівною та проектною
документацією, а також у разі, якщо ці
обставини були предметом розгляду
компетентного державного органу.

Встановлено, що позивачі являються
наймачами, а не власниками, як зазначив
районний суд, - квартири АДРЕСА_1 яка
розташована на першому поверсі та
самочинно вчинили добудову до цієї
квартири, внаслідок чого збільшилась
площа кухні та житлової кімнати. На
місці віконних прорізів влаштовано
прорізи для об?єднання приміщень.
Добудову виконано розмірами в плані
6,50х1,50 м - у подвір?я будинку (а.с. 12, 15-24).

Земельна ділянка на якій знаходиться
будинок АДРЕСА_1 та вчинена до будинку
(квартири НОМЕР_1) добудова перебуває у
комунальній власності міста, згоди
Львівської міської ради на перебудову
квартири позивачі не отримували,
земельна ділянка відведена для
обслуговування цілого будинку та не
надавалась позивачам під уже збудоване
нерухоме майно (добудову), що не дає
підстав для визнання права власності
на нього - добудову, в тому числі і
комунальну квартиру.

У зв?язку з самочинно проведеною
добудовою, відділ приватизації своїм
листом-повідомленням № 401 від 25.12.2013
року підставно відмовив ОСОБА_4 у
прийнятті документів на приватизацію
квартири (а.с. 67).

Крім того, суд першої інстанції не
врахував, що відповідно до ст. 26 Закону
України «Про основи містобудування»
спори з питань містобудування
вирішуються радами у межах їх
повноважень, а також судом відповідно
до законодавства.

Зібрані та перевірені апеляційним
судом матеріали справи та подані
позивачами докази не містить даних про
те, що порушене позивачами питання було
предметом розгляду компетентного
державного органу, рішення якого чи
його відсутність давали підстави
вважати про наявність спору про право.

За вказаних обставин згода мешканців
будинку, погодження СзПНПД
Залізничного РВ м. Львова ГУ МНС
України у Львівській області,
Управління архітектури Департаменту
містобудування Львівської міської
ради на добудову, а також технічні
висновки - будь-якого правового
значення для вирішення даного спору не
мають.

Крім того, суд першої інстанції не
вправі був зобов?язувати третю особу -
Відділ реєстрації нерухомого майна
Львівського міського управління
юстиції зареєструвати за ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7
право власності на квартиру АДРЕСА_1 з
врахуванням проведеної добудови до
зазначеної квартири веранди, оскільки
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
(ст. 35 ЦПК України), за процесуальним
становищем не є суб?єктами
матеріально-правових відносин, не
користуються правами сторін і не
несуть обов?язків. Тому суд не вправі
поширювати на них матеріально-правові
наслідки вирішення позову та покладати
обов?язок виконання рішення.

На підставі вищенаведеного,
оскаржуване рішення суду першої
інстанції як таке, що ухвалене при
невідповідності висновків суду
обставинам справи, з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення - про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційні скарги Львівської міської
ради та Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
- задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 30 грудня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 до Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради,
Львівської міської ради, треті особи:
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю
Львівської області, Відділ реєстрації
нерухомого майна Львівського міського
управління юстиції, про визнання права
власності на квартиру - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Кабаль І.І.

Копняк С.М.