22-ц/775/913/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Копилова
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 липня 2014 року
м.Маріуполь

Колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Донецької області у складі:

головуючого Кочегарової
Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г.,
Мироненко І.П.,

при секретарі Костомановій
А.Є.,

розглянувши справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
14 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_5,
про визнання недійсним договору
дарування квартири,

в с т
а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_4
звернувся до суду з даним позовом і
просив визнати недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_2 в м.
Маріуполі, укладений 19 квітня 2012 року
між ОСОБА_2 та його матір'ю ОСОБА_6, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя від 14
квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4
задоволені. Визнано недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_2 в м.
Маріуполі Донецької області, укладений
19 квітня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2,
посвідчений державним нотаріусом
Першої маріупольської державної
нотаріальної контори, зареєстрований
в реєстрі за № 7-446. Стягнуто з ОСОБА_2
на користь держави судовий збір в сумі
243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі
представник ОСОБА_6 - ОСОБА_3 просить
рішення скасувати, у позові відмовити,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника ОСОБА_6-ОСОБА_3,
який просив скаргу задовольнити,
заперечення ОСОБА_4 та його
представника ОСОБА_7, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню
за таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 -
це матір ОСОБА_4 та ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла.
Згідно особового рахунку, ОСОБА_6 була
зареєстрована з 10 липня 2007 року в
квартирі АДРЕСА_2 в м. Маріуполі
Донецької області.

В квартирі АДРЕСА_1 проживали і
були зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_4,
ОСОБА_2 та ОСОБА_8

19 квітня 2012 року ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 уклали договір дарування,
відповідно до якого ОСОБА_6 подарувала
квартиру АДРЕСА_2 в м. Маріуполі
Донецької області своїй доньці -
відповідачці ОСОБА_2

Задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
обставини, на які посилається ОСОБА_4, а
саме, що під час укладання договору
дарування від 19 квітня 2012 року
психічний стан його померлої матері -
ОСОБА_6, не дозволяв їй в повній мірі
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, є такими, що знайшли
своє підтвердження у судовому
засіданні.

З висновками суду не можна не
погодитися.

Відповідно до положень ст. 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину
не може суперечити ЦК України, іншим
актам цивільного законодавства та
моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Згідно з роз'ясненнями,
викладеними в п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року N 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правила
статті 225 ЦК поширюються на ті випадки,
коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак, у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності
такого стану на момент укладення
правочину суд, відповідно до статті 145
ЦПК зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

При розгляді справ за позовами
про визнання недійсними заповітів на
підставі статті 225, частини другої
статті 1257 ЦК суд, відповідно до статті
145 ЦПК, за клопотанням хоча б однієї зі
сторін зобов'язаний призначити
посмертну судово-психіатричну
експертизу. Висновок такої експертизи
має стосуватися стану особи саме на
момент вчинення правочину.

Згідно акту № 362а/530
посмертної судово-психіатричної
експертизи від 22-24 жовтня 2013 року,
ОСОБА_6 в період укладення договору
дарування квартири - 19 квітня 2012 року,
виявляла стійкий хронічний психічний
розлад - шизофренію, безперервний тип
протікання, параноїдну форму,
емоційно-вольовий дефект (параноїдну
шизофренію, безперервне протікання (в
редакції Міжнародної класифікації
хвороб 10-го перегляду), за психічним
станом не могла усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними
(а.с.114-122).

При цьому, з висновку
експертів вбачається, що під час
проведення посмертної експертизи
спеціалістами досліджувалися, крім
матеріалів справи, амбулаторна карта
ОСОБА_6, історії хвороби померлої з 1995
року до 2010 року (а.с.115).

Таким чином, колегія вважає, що суд
першої інстанції, оцінив представлені
сторонами матеріали за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, правильно
застосував норми матеріального права
та дійшов обгрунтованого висновку про
те, що внаслідок тривалого
захворювання, пов*язаного з психічним
розладом, ОСОБА_6 не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла
керувати ними, укладаючи договір
дарування належної їй квартири на ім'я
ОСОБА_2

Не погоджуючись з ухваленим
рішенням, представник відповідачки
ОСОБА_3 послався в апеляційній скарзі
на те, що висновок посмертної
судово-психіатричної експертизи від
22-24 жовтня 2013 року не можна вважатися
повним та об'єктивним, оскільки були
досліджені докази тільки представлені
позивачем.

Між тим, згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підстави своїх вимог або
заперечень, надавши докази відповідно
до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК
України розглядає цивільні справи в
межах заявлених позовних вимог.

Згідно ч.3 ст.27 ЦПК України,
особи, які беруть участь у справі,
зобов'язані добросовісно здійснювати
свої процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Як вбачається зі справи,
провадження по якій відкрито 1 квітня
2013 року, відповідачка неодноразово
викликалася в судове засідання, в тому
числі шляхом повідомлення у пресі,
але тільки у жовтні 2013 року для участі
у справі з'явився її представник
ОСОБА_3, який 8 січня 2014 року подав
клопотання про виклик свідків, які не
спростували висновків експертизи про
психічний стан ОСОБА_6 під час
підписання договору дарування
квартири АДРЕСА_2 в м. Маріуполі від 19
квітня 2012 року, а 26 березня 2014 року ним
подано клопотання про проведення
повторної посмертної судової
психіатричної експертизи (а.с.158-170,194-202).

Відповідно до ст.212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Враховуючи викладені
обставини та надані представником
відповідачки докази, апеляційний суд
вважає, що ці докази були оцінені судом
відповідно до вимог ст.212 ЦПК України у
сукупності з іншими обставинами,
встановленими під час розгляду справи.

Посилання в апеляційній
скарзі на відсутність у членів
експертної комісії ОСОБА_9 та ОСОБА_10
відповідної кваліфікації для
проведення посмертної судової
психіатричної експертизи, є
непереконливими та недоведеними.

Доводи скарги відносно того, що
дії суду носять суперечливий характер,
оскільки суд задовольнив клопотання
представника відповідачки та ухвалив
викликати в

судове засідання свідка ОСОБА_11, але
закінчив розгляд справи без допиту
цього свідка, апеляційний суд вважає
неспроможними, оскільки неявка цього
свідка не перешкоджала суду в
дослідженні інших доказів, яким, у
відповідності з вимогами закону, дана
належна оцінка та зроблено висновок
про обґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_4

Таким чином, колегія суддів,
дослідивши доводи апеляційної скарги
представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, дійшла
висновку про відсутність підстав для
задоволення скарги та скасування
судового рішення, яке відповідає
нормам матеріального і процесуального
права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и
л а:

Апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 14 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:
Л.М. Кочегарова

Судді:
Т.Г.Ігнатоля

І.П. Мироненко