Справа №582/900/13 Головуючий у суді у 1
інстанції - ЄмурченкоНомер провадження
22-ц/788/1161/14 Суддя-доповідач - Гагін М. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Гагіна М. В.,

суддів - Рибалки В. Г. , Ільченко О. Ю.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Недригайлівського
районного суду Сумської області від 30
квітня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення коштів, -

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Недригайлівського районного
суду Сумської області від 30 квітня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати зазначене рішення
суду та ухвалити нове рішення про
задоволення його позову.

При цьому доводить, що укладенню
кредитного договору між ним та
відповідачем передувала домовленість,
тобто усна форма договору (ст.ст.638, 639 ЦК
України), відповідно до якої при
укладенні договору ОСОБА_3 виступав як
фіктивний позичальник, тобто покладав
на себе формальні обов'язки, зазначені
у кредитному договорі і який підписав
від свого імені на його користь, а
позивач повинен був сплачувати від
імені відповідача кошти згідно
договору.

Вказує, що на автомобіль, після
придбання за кредитні кошти,
відповідачем на нього було видано
генеральну довіреність, а автомобіль
передано йому в користування.

Зазначає, що він фактично користувався
автомобілем і здійснював фактичне
погашення заборгованості за кредитним
договором.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
адвоката ОСОБА_2 - ОСОБА_4, який
підтримав доводи апеляційної скарги,
адвоката ОСОБА_5 - ОСОБА_6, який
заперечував проти доводів апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи
та обговоривши підстави апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що
вимоги позивача не ґрунтуються на
законі та належним чином не доведено
про виникнення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
зобов'язання у зв'язку з набуттям
коштів без достатньої правової
підстави.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції, оскільки суд дійшов
цих висновків повно і всебічно з'ясував
обставини справи, вірно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин.

Загальні підстави для виникнення
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави визначені нормами
глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки
набуття майна або його збереження без
достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна i які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: а) набуття або
збереження майна, б) набуття або
збереження за рахунок iншої особи, в)
вiдсутнiсть правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адмiнiстративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань iз набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають: 1) набуття або збереження
майна однiєю особою (набувачем) за
рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у
вигляді зменшення або незбiльшення
майна у iншої особи (потерпілого); 3)
обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або вiдсутностi
збільшення на стороні потерпілого; 4)
вiдсутнiсть правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК
України безпідставно набутим майном є
майно, набуте особою або збережене нею
у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1
частини другої статті 11, частин першої
та другої статті 509 ЦК України цивiльнi
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогiєю породжують цивiльнi права та
обов'язки. До підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
належать договори та iншi правочини.
Зобов'язанням є правовiдношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися вiд
певної дiї, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися
належним чином вiдповiдно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
aктiв цивільного законодавства, а за
вiдсутноcтi таких умов та вимог цього
Кодексу, інших aктiв цивільного
законодавства - вiдповiдно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК
України об'єктами цивільних прав є,
зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою
статті 205 ЦК України правочин може
вичинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК
України передбачено, що правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини
першої, пункту 1 частини другої статті
11, частини першої статті 177, частини
першої статті 202, частин першої та
другої статті 205, частини першої статті
207, частини першої статті 1212 ЦК України
дає можливість дійти висновку про те,
що чинний договір чи інший правочин є
достатньою та належною правовою
підставою набуття майна (отримання
грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками вiдповiдних правовідносин у
майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті
1212 ЦК України звужує застосування
інституту безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зi сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню iншiй
стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України
тільки за наявності ознаки
безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,
604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, стаття 1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Судом першої інстанції встановлено, що
01 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ
«Державний ощадний банк України» було
укладено кредитний договір №109,
відповідно до умов якого банк надав
відповідачу грошові кошти у сумі 298000
грн., а відповідач зобов'язувався
прийняти, належним чином використати
та повернути грошові кошти зі сплатою
процентів за користування кредитом в
розмірі 15% річних в порядку на умовах та
в строки, визначені кредитним
договором.

Грошові кошти у сумі 298000 грн. були
використані на придбання
транспортного засобу TOYOTA Land Cruiser Prado 2008
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань по вище вказаному
кредитному договору з ОСОБА_3 був
укладений нотаріально-посвідчений
договір застави транспортного засобу.

Станом на 30 липня 2013 року борг ОСОБА_3 за
нарахованими та несплаченими
процентами та іншими платежами
становив 104777,45 грн., які рішенням
Недригайлівського районного суду від 30
липня 2013 року стягнуто на користь ПАТ
«Державний ощадний банк України»
(справа №582/143/13-ц а.с.62, 63).

Сплата заборгованості за кредитним
договором від 01 квітня 2008 року також
здійснювалась і ОСОБА_2 на підставі
розписки від 29 квітня 2013 року, що
підтверджується квитанціями від 17, 21
травня 2013 року, 04, 11 липня 2013 року та 29
липня 2013 року (а.с.13, 19).

Про наявність правових підстав
(договору між сторонами у справі)
сплати ОСОБА_2 коштів за кредитним
договором зазначено і ОСОБА_3 у його
зустрічному позові від 14 травня 2013 року
у справі №582/143/13-ц, які у відповідності
до вимог ст.ст.58, 59, 64 ЦК України є
належними і допустимими письмовими
доказами (а.с.64, 65).

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України, висловленій у
постанові від 02 жовтня 2013 року №6-88цс13,
У разі виникнення спору стосовно
набуття майна або його збереження без
достатніх правових підстав договірний
характер спірних правовідносин
виключає можливість застосування до
них судом положень частини першої
статті 1212 ЦК України, у тому числі й
щодо зобов'язання повернути майно
позивачу.

Неправильне застосування та
тлумачення норми закону не призвело до
неправильного вирішення спору, тому
згідно ст.308 ЦПК України не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308,
ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Недригайлівського районного
суду Сумської області від 30 квітня 2014
року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -