ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/831/14-ц
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва

у складі : головуючого судді - Дубаса
В.А.,

при секретарі - Ридзель О.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у залі суду у м.
Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного
сумісного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 10.01.2014 року звернулась до суду
із позовом до відповідача про поділ
спільного майна подружжя, зазначаючи,
що в період шлюбу сторонами у справі
було набуто у власність спільне
сумісне майно, а саме: двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, меблі та побутову
техніку.

ОСОБА_2 (з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог від 11.04.2014
року) просила суд поділити спільне
сумісне майно, зокрема: виділити їй у
власність та визнати за нею право
власності на 1/2 частку двокімнатної
квартири АДРЕСА_1; визнати за нею право
власності на меблі та побутову техніку
вартістю 26 805,00 грн., виділивши їй
натурі: диван шкіряний - 1 шт., загальною
вартістю 7 963,00 грн.; крісло шкіряне - 2
шт., загальною вартістю 3 683,00 грн.;
холодильник Whirlpool - 1 шт., загальною
вартістю 3 044,00 грн.; морозильну камеру -
ларь Whirlpool об'ємом на 380л - 1 шт.,
загальною вартістю 3 278,00 грн.;
посудомийну машину Whirlpool - 1 шт.,
загальною вартістю 2 756,00 грн.; стіл
кухонний розкладний, скляний - 1 шт.,
загальною вартістю 1 547,00 грн.; стільці - 4
шт., загальною вартістю 254,00 грн.;
приліжкові тумбочки - 2 шт., загальною
вартістю 1 321,00 грн.; трюмо - 1 шт.,
загальною вартістю 2 200,00 грн.; пуф для
трюмо - 1 шт., загальною вартістю 759,00 грн.
Крім того, позивач просила суд стягнути
з відповідача на її користь грошову
компенсацію частки вартості меблів в
сумі 2 184,50 грн., стягнути 50% від суми в
розмірі 5 759,93 грн., витраченої позивачем
на оплату послуг зв'язку (Укртелекому),
житлово-комунальних послуг
(водопостачання, електроенергія тощо)
та витрат на квартиру, що становить
суму в розмірі 2 879,96 грн.

У порядку поділу майна ОСОБА_2 просила
виділити ОСОБА_3 у власність та визнати
за ним право власності на 1/2 частку
двокімнатної квартири АДРЕСА_1; визнати
за ним право власності на меблі
вартістю 31 174,00 грн., виділивши в натурі:
двоспальне ліжко - 1 шт., загальною
вартістю 7 060,00 грн.; шафу-купе - 1 шт.,
загальною вартістю 6 993,00 грн.; меблеву
стінку у вітальні - 1 шт., загальною
вартістю 8 371,00 грн.; шафу-купе - 1 шт.,
загальною вартістю 8 750,00 грн.

У судове засідання позивач та її
представник з'явились, позовні вимоги
підтримали та просили суд їх
задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання також
з'явився, позовних вимог не визнав у
повному обсязі, про що подав суду
письмове заперечення.

Заслухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України майно, яке подружжя придбало у
шлюбі, належить дружині й чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один із них не
мав через поважну причину (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що будь-яка річ, придбана за
час шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Отже, виходячи з того, що в Україні діє
загальний режим спільності майна
подружжя, згідно з яким майно, набуте в
шлюбі, вважається таким, що належить
подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті
за час шлюбу, автоматично підпадають
під режим спільного майна подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пп. 23, 24 своєї постанови від
21.12.2007 року N11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

При визначенні майна, яке підлягає
поділу, необхідно вирішити питання,
коли саме сторонами припинений шлюб;
обсяг спільного майна, нажитого за час
ведення спільного господарства; джерел
його придбання, наявності боргів
подружжя за зобов'язаннями, що виникли
в інтересах сім'ї.

Однак, як зазначалось вище, набуття
майна за час шлюбу створює презумпцію
права спільної сумісної власності
подружжя, тобто якщо майно було набуте
за час шлюбу, передбачається
(презумується), що воно є спільним.
Придбання майна на підставі договору
купівлі-продажу, учасником якого був
лише один з подружжя, не свідчить про
належність вказаного майно до його як
покупця роздільного майна.

Судом встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з
27.11.2008 року (а.с.58), шлюб між сторонами
було розірвано, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу,
виданим Відділом державної реєстрації
актів цивільного стану Дарницького
районного управління юстиції у м.Києві
05.07.2013 року, актовий запис №271 (а.с.59).

Також судом встановлено, що в період
шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був
укладений договір купівлі-продажу
квартири від 10.04.2012 року, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрований за №1243, згідно якого
відповідачем було набуто спірне майно -
квартира АДРЕСА_1, вартість якої на
моменту укладання договору становила
797 951,00 грн. (а.с.60-61).

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21.12.2007 року N11
визначено, що не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя, набуте особою до шлюбу;
набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто; речі індивідуального
користування, в тому числі коштовності,
навіть якщо вони були придбані за
рахунок спільних коштів подружжя тощо.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 статті 372 ЦК України
передбачено, що у разі поділу майна, що
є у спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом. За
рішенням суду частка співвласника може
бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного
кодексу України дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної власності,
незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 183 ЦК України передбачено, що
подільною є річ, яку можна поділити без
втрати її цільового призначення.
Неподільною є річ, яку не можна
поділити без втрати її цільового
призначення.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Відповідно до
ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини
справи, оцінивши зібрані у справі
докази, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги частково ґрунтуються на
вимогах закону, обставини справи
позивачем частково підтверджені
певними засобами доказування, а тому
позов необхідно задовольнити частково
та лише у частині поділу між колишнім
подружжям придбаної у період шлюбу
зазначеної вище квартири у м. Києві,
оскільки матеріали справи містять
докази набуття у власність квартири
саме у період шлюбу сторін у справі.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Обставини справи, відповідно до ч.2 ст. 59
ЦПК України, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У той же час матеріали цивільної справи
не містять жодних належних та
допустимих доказів придбання (набуття)
саме колишнім подружжям у період шлюбу
згаданих вище меблів, побутової
техніки тощо, тому суд у цій частині суд
відмовляє у визнанні переліченого
майна спільною сумісною власністю та
відповідно у поділі цього майна.

У частині позовних вимог про стягнення
з відповідача на користь позивача 50%
від суми в розмірі 5 759,93 грн., витраченої
позивачем на оплату житлово-комунальни
послуг: послуг зв'язку (Укртелеком),
комунальних послуг (водопостачання,
електроенергія тощо) та витрат на
утримання будинку та прибудинкової
території у сумі 2 879,96 грн., суд вважає
за необхідне відмовити з огляду на
наступне.

З пояснень, наданих у судовому
засіданні ОСОБА_2 та із заперечень (у
т.ч. письмових) наданих відповідачем
ОСОБА_3 судом втановлено, що з січня 2013
року відповідач у спірній квартирі не
проживає і тому не споживає такі
житлово-комунальні послуги як:
постачання холодної, гарячої води,
електроенергія, послуги зв»язку тощо.

Відповідно до ст. 322 ЦК України тягар
утримання майна покладається на
власника. Відповідно до ч.4 ст. 319 цього
Кодексу власність зобов»язує.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Зокону України
«Про житлово-комунальні послуги»
споживач зобов'язаний оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Згідно ст. 156, 162 ЖК України власник та
члени його сім'ї зобов'язані своєчасно
вносити квартирну плату та плату за
комунальні послуги щомісячно у
встановлені строки.

Суд погоджується з тим, що відповідач
ОСОБА_3 як співвласник квартири
зобов»язаний утримувати свою частку
нерухомого майна у частині опалення
квартири, оплати половини вартості
послуг з утримання будинку та
прибудинкової території, однак з
наданих позивачем ОСОБА_2 низки
платіжних доручень не можливо
вирахувати ту частку грошових витрат
за житлово-комунальні послуги, яку б
мав нести відповідач, оскільки
позивачем періодично одним платежем
сплачувалось як послуги з
водопостачання, опалення так і з
утримання будинку та прибудинкової
території без зазначення окремо сум по
кожній з послуг.

З огляду на те, що суд ухвалюючи рішення
не може ґрунтуватися на припущеннях, а
певні обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, тому у задоволенні цієї
частини позовних вимог неохідно також
відмовити.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
ст.ст. 10, 11, 57-61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити
частково.

Визнати у порядку поділу
спільного сумісного майна за ОСОБА_2
(ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженкою Донецької
області, зареєстрованою за адресою:
АДРЕСА_1; індивідуальний
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право
власності на 1/2 частку двокімнатної
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 81,60
кв.м., жилою площею 42,60 кв.м.

Визнати у порядку поділу
спільного сумісного майна за ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженцем м. Києва,
зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1;
індивідуальний ідентифікаційний номер
НОМЕР_2) право власності на 1/2 частку
двокімнатної квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 81,60 кв.м., жилою площею
42,60 кв.м.

У задоволенні інших вимог позову -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4,
уродженцем м. Києва, зареєстрованим за
адресою: АДРЕСА_1; індивідуальний
ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на
користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженкою Донецької області,
зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1;
індивідуальний ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) сплачений судовий збір у сумі
3441 грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене
до Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: