АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5053/2014
Головуючий в суді 1 інстанції
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана його представником ОСОБА_3, на
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 18 лютого 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Слідчого управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України у м. Києві,
треті особи: Головне управління
юстиції у м. Києві, слідчий слідчого
відділу Оболонського районного
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в м. Києві Берест О.О. про звільнення
майна з-під арешту,

встановила:

У листопаді 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до Слідчого
управління ГУ МВС України, треті особи:
Головне управління юстиції у м. Києві,
слідчий слідчого відділу Оболонського
районного управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в м. Києві Берест О.О. про
звільнення майна з-під арешту -
квартири АДРЕСА_1, виключення запису
про її арешт з Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна
України.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 18 лютого 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі, посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Вказував, що суд першої інстанції
безпідставно та всупереч ч.4 ст.61 ЦПК
України виходив з того, що апелянт є
правопорушником в розумінні слідчих
правоохоронних органів м. Києва, а тому
його права власності на належну йому
квартиру АДРЕСА_1 правомірно можуть
обмежуватися відповідачем - слідчим
Берестом О. О.

Крім того, при винесенні рішення судом
не враховано висновок, викладений у
постанові Верховного Суду України по
справі № 6-26цс 13. Вважає, що вимоги
ОСОБА_2 щодо його прававласності на
арештоване майно розглядаються за
правилами, встановленими для розгляду
позовів про звільнення майна з-під
арешту. У свою чергу, заяви про
правомірність арешту майна
розглядаються в порядку, передбаченому
кримінальним процесуальним
законодавством.

Суд безпідставно вийшов за межі
позовних вимог та незаконно відмовив
позивачу у державній реєстрації права
власності на належну йому квартиру
шляхом зняття квартири з-під арешту.

В судове засідання сторони повторно не
з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, тому колегією суддів визнано за
можливе розглянути справу в їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_2 свої вимоги
обґрунтовував тим, що рішенням
Оболонського районного суду м. Києва
від 13 жовтня 2008 року за ним визнано
право власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1. Інша Ѕ частина квартири
належить позивачу з 2002 року на підставі
договору купівлі-продажу квартири.

Вказував, що він позбавлений
можливості здійснити державну
реєстрацію права власності на спірну
квартиру, оскільки відповідно до
постанови заступника начальника
відділу СУ ГУ МВС України в м. Києві від
21 вересня 2005 року накладено арешт на
спірну квартиру, який станом на час
звернення позивача до суду не знятий.

Тому позивач просить суд звільнити
з-під арешту квартиру АДРЕСА_1,
виключити запис про її арешт з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна України та вирішити
питання про розподіл судових витрат.

При вирішенні даного спору судом
першої інстанції встановлено, що 08.07.2002
року між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та
ОСОБА_2, ОСОБА_5 було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яку
придбано покупцями в рівних частках.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 13.10.2008 року визнано
недійсним договір купівлі-продажу
спірної квартири в частині продажу
ОСОБА_6 від імені ОСОБА_2 належної йому
1/2 частини квартири на користь ОСОБА_7;
визнано за ОСОБА_2 право власності на
частину вказаної квартири, що придбана
ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу
від 06 квітня 2005 року, укладеним між
ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Отже, на час розгляду справи позивач є
одноосібним власником квартири
АДРЕСА_1.

З серпня 2005 року в провадженні органів
досудового слідства перебуває
кримінальна справа № 20-3426, порушена за
фактом заволодіння шляхом шахрайства
правом на належну ОСОБА_2 1/2 частину
вказаної квартири, за ознаками
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК
України.

Постановою заступника начальника
відділу СУ ГУ МВС України в м. Києві
Зірник А.В. від 21 вересня 2005 року
накладено арешт на спірну квартиру на
підставі ст. 126, 130 КПК України з метою
забезпечення схоронності квартири до
вирішення судом кримінальної справи по
суті.

Також судом під час розгляду справи
встановлено, що позивач не звертався до
органів Укрдержреєстру із заявою про
проведення державної реєстрації прав
на квартиру. Разом з тим, позивач
оскаржував до суду дії слідчого щодо
відмови у скасуванні арешту спірної
квартири в порядку кримінального
провадження, у задоволенні скарги
ОСОБА_2 було відмовлено.

На час розгляду справи у провадженні
Оболонського РУ ГУ МВС України у м.
Києві перебувало дві кримінальні
справи, а саме: справа № 20-3426, порушена
за фактом шахрайських дій за ознаками
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК
України, в рамках якої постановою
слідчого накладено арешт на спірну
квартиру, яка у свою чергу є також
речовим доказом по справі, а також
кримінальне провадження з попередньою
правовою кваліфікацією злочину за ч. 4
ст. 190 КК України щодо можливих
шахрайських дій ОСОБА_2 спільно з
ОСОБА_9

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач є учасником
кримінального провадження, порушеного
за фактом шахрайських дій
невстановлених осіб, направлених на
заволодіння спірною квартирою. При
цьому квартира, яку позивач просить
звільнити з-під арешту, визнана речовим
доказом по кримінальній справі,
досудове розслідування вказаних
кримінальних проваджень триває. За
таких обставин суд першої інстанції
дійшов висновку, що підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 із
застосуванням норм закону щодо захисту
права власності - не вбачається.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх законними, обґрунтованими,
такими, що відповідають обставинам
справи. Норми матеріального права
відповідно до спірних правовідносин
застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги позивача є
аналогічними доводам, викладеним на
обґрунтування позовної заяви, і були
предметом перевірки суду першої
інстанції, отримали належну правову
оцінку.

Доводи апелянта про те, що він як
власник майна, на законних підставах
вимагає усунення порушення свого
права, колегія суддів не приймає до
уваги як підставу для скасування
рішення суду, оскільки такі доводи
висновків суду не спростовують.

Як роз'яснено в п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 6 від 27
серпня 1976 року (із подальшими змінами)
«Про судову практику в справах про
виключення майна з опису», за
правилами, установленими для розгляду
позовів про виключення майна з опису,
розглядаються вимоги громадян і
організацій, що ґрунтуються на праві
власності на описане майно або на праві
володіння ним. Відповідачами в справі
суд притягує боржника, особу, в
інтересах якої накладено арешт на
майно, і в необхідних випадках - особу,
якій передано майно, якщо воно було
реалізовано. У тих випадках, коли опис
проводиться для забезпечення
конфіскації чи стягнення майна на
користь держави, як відповідач
притягується відповідна державна
податкова інспекція.

За змістом ст. 3, 30 ЦПК України,
сторонами у справі є особи, які беруть
участь у справі від свого імені та з
метою захисту своїх власних прав та
інтересів, спір між якими про їхні
суб'єктивні права та обов'язки має бути
вирішений судом. Відповідачем є особа,
яка порушує, не визнає чи оспорює права,
свободи чи інтереси позивача.

Разом з тим, визначений ОСОБА_2
відповідач - слідче управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України у м. Києві - не
може бути боржником чи особою, в
інтересах якої накладено арешт на
спірну квартиру.

Посилання апелянта на неправильне
застосування до даних правовідносин
правового висновку Верховного Суду
України по справі № 6-26цс13 колегія
суддів також вважає безпідставними,
оскільки з матеріалів справи не
вбачається, що відповідач - Слідче
управління ГУ МВС України в м. Києві
будь-яким чином оспорює, не визнає чи
порушує право власності позивача на
належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до вказаного правового
висновку Верховного Суду України по
справі № 6-26цс13, викладеного у
постанові від 15 травня 2013 року, вимоги
особи, що ґрунтуються на її праві
власності на арештоване майно,
розглядаються за правилами,
установленими для розгляду позовів про
звільнення майна з-під арешту. В
порядку, передбаченому кримінальним
процесуальним законодавством, коли
арешт на майно накладено при
провадженні в кримінальній справі,
розглядаються заяви боржників на
правильність арешту майна.

Таким чином, враховуючи, що на підставі
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 13 жовтня 2008 року, яке набрало
законної сили, позивач ОСОБА_2 є
власником квартири, то доводи апелянта
про неправильне застосування норм
матеріального права колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки за
нормами ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати захисту свого права
від особи, яка перешкоджає йому
користуватися та розпоряджатися своїм
майном.

Зі змісту постанови заступника
начальника відділу СУ ГУ МВС України в
м. Києві від 21 вересня 2005 року
вбачається, що кримінальна справа №
20-3426, в рамках якої накладено арешт на
спірну квартиру зазначеною постановою,
була порушена за ознаками злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
22.08.2005 року в перший відділ ГУ МВС
України в м. Києві надійшла заява
ОСОБА_2 про здійснення відносно нього
шахрайських дій - а саме невстановлена
особа, на підставі підробленої
довіреності від імені ОСОБА_2,
шахрайським шляхом заволоділа
частиною квартири.

З відповіді заступника Міністра
внутрішніх справ України від 19.01.2011
року на скаргу ОСОБА_2 вбачається, що у
вказаній справі позивач визнаний
потерпілим.

Разом з тим, із заперечень представника
ГУ МВС України в м. Києві на позов
ОСОБА_2 вбачається, що постановою
старшого слідчого в ОВС СУ ГУ МВС
України в м. Києві Синенко Є.А. від 05.06.2009
року квартира АДРЕСА_1 визнана речовим
доказом у справі.

Відповідно до ст. 100, 368 КПК України ( в
редакції 2012 року) питання про долю
речових доказів вирішуються судом при
ухваленні судового рішення, яким
закінчується кримінальне провадження.
Такі докази зберігаються до набрання
рішенням законної сили.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає законним і обґрунтованим
висновок суду першої інстанції про
відсутність підстав для задоволення
позову, оскільки позивач є учасником
кримінального провадження, порушеного
за фактом шахрайських дій
невстановлених осіб, направлених на
заволодіння спірною квартирою, яка
визнана речовим доказом у кримінальній
справі.

За таких обставин, судом першої
інстанції було повно та всебічно
встановлено обставини справи, норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин застосовані
правильно, рішення суду ухвалено з
дотриманням процесуального закону,
доводи, викладені в апеляційні скарзі,
висновків суду не спростовують, а тому
підстави для задоволення апеляційної
скарги та скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 18 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: