Справа № 603/314/14-ц
Провадження №2/603/100/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2014 р.
м.Монастириська

Монастириський районний суд
Тернопільської області в складі:

головуючого судді Галіяна І. М.

при секретарі Пшеничняк В.Й.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Монастириська цивільну
справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2, ОСОБА_3

третя особа Орган опіки та
піклування Монастириської районної
державної адміністрації

про визнання втрати права на
користування житловим приміщенням

за участю:

позивача ОСОБА_4;

відповідача ОСОБА_2;

законного представника відповідача
ОСОБА_2;

представника третьої особи Ткачика
Романа Васильовича;

прокурора Ковальчин
Марії Миколаївни

в с т
а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до
Монастириського районного суду
Тернопільської області з позовом до
ОСОБА_2 та малолітньої онуки ОСОБА_3
(далі-відповідачі) про втрату ними
права на користування житловим
приміщенням. В обґрунтування
заявлених вимог позивач зазначив, що
йому на праві власності належить
житловий будинок АДРЕСА_1. Позивач
зазначає, що зареєстровані в його
будинку відповідачі з 09 листопада 2012
року не проживають без поважних на то
причин. Позивач, посилаючись на ст. 405
Цивільного кодексу України просить суд
визнати відповідачів таким, що
втратили право на користування
житловим приміщенням, що знаходиться
за вищевказаною адресою. В
судовому засіданні позивач підтримав
заявлені позовні вимоги в повному
обсязі й додатково пояснив, що потреба
визнати відповідача з малолітньою
онукою такими, що втратили право
користування житлом пов'язана із
необхідністю зняття їх з
реєстраційного обліку в органах
міграційної служби, оскільки його
колишня невістка відповідач ОСОБА_2
фактично в будинку не проживає, участі
в утримані будинку не приймає, жодних
матеріальних витрат пов'язаних із
оплатою комунальних послуг не несе.
Також позивач ОСОБА_1 зазначив, що його
колишня невістка, відповідач ОСОБА_2, ще
до розірвання шлюбу з його сином ОСОБА_4
добровільно, з малолітньою онукою
ОСОБА_3 покинула будинок у листопаді 2012
року, забравши свої та дитячі речі та
перейшла жити до матері у АДРЕСА_2
Тернопільської області.
Відповідач та законний представник
малолітньої дочки ОСОБА_2, в суді проти
позову заперечувала, пояснила, що вона
дійсно добровільно виїхала з будинку,
так як із її колишнім чоловіком у неї
виникали конфлікти й вона не маючи
наміру зберегти сім'ю його покинула та
залишивши ключі від вхідних дверей
виїхала із житлового будинку позивача.
Також відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні зазначила, що жодних
перешкод у користуванні нею та її
донькою ОСОБА_3 житловим приміщенням зі
сторони колишнього свекра (позивача)
ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_6,
колишнього чоловіка ОСОБА_4 не
створювалося. Добровільне залишення
житла було викликано виключно її
бажанням. Також відповідач зазначила,
що хоча фактично й не проживає у
спірному будинку разом із малолітньою
дитиною, однак добровільно знятися із
реєстраційного обліку не бажає,
оскільки вважає що втратить право на
отримання допомоги, що виплачується
при народженні дитини.

Окрім цього, ОСОБА_2 у своїх
поясненнях зазначила, що вона з дитиною
дійсно не живе в будинку з листопада 2012
року, її особистих речей та речей
дитини (одягу, взуття, тощо) там немає.
Також відповідач зазначила, що вона
дійсно з дитиною проживає у АДРЕСА_2 в
житловому будинку чоловіка її рідної
сестри ОСОБА_7. який є власником цього
будинку Представник третьої особи
органу опіки та піклування
Монастириської районної державної
адміністрації Ткачик Р.В. в судовому
засіданні пояснив, що орган опіки та
піклування вважає, що в даному випадку
порушуються житлові права малолітньої
дитини - ОСОБА_3 Вважає також, що
оскільки малолітня ОСОБА_3 у
встановленому законом порядку
зареєстрована за місцем проживання
своїх батьків, то відповідно до вимог
законодавства вона не втрачає права
користування житловим приміщенням.
Щодо позовної вимоги адресованої
ОСОБА_2, представник органу опіки та
піклування просив суд її розглядати на
розсуд суду.

Прокурор в судовому засіданні
Ковальчин М.М. також просила відмовити
у задоволенні позову в частині, яка
стосується відповідача ОСОБА_3,
оскільки задоволення позову в цій
частині буде порушувати права
малолітньої дитини, оскільки дитина не
проживає у будинку з поважних причин. В
решті позов просила розглядати на
розсуд суду, оскільки відповідач
ОСОБА_2 є повнолітньою та може сама
захищати свої права.

Розглянувши матеріали справи,
проаналізувавши доводи позовної заяви,
заслухавши пояснення позивача,
відповідача, повно та всебічно
дослідивши обставини справи та докази
на їх підтвердження, суд встановив
наступне.

21 червня 2011 року у Лядській
сільській раді Монастириського району
Тернопільської області син позивача
ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2
зареєстрували шлюб, що підтверджується
відміткою в паспорті відповідача (а.с.
58).

Від даного шлюбу у них
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3
(другий відповідач), що підтверджується
копією свідоцтвом про народження серії
НОМЕР_1 від 02 березня 2012 року (а.с. 55).

На момент реєстрації шлюбу
власником спірного житлового
приміщення була мати позивача ОСОБА_9, а
після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2, на
підставі рішення Монастириського
районного суду від 07 грудня 2012 року
власником став ОСОБА_1 позивач по
справі (а.с. 56-57).

На підставі вищевказаного
рішення суду за позивачем ОСОБА_1
зареєстровано право особистої
власності на житловий будинок АДРЕСА_1,
про що видано витяг з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності № 3443257
від 15.05.2013року (а.с. 6-7).

Судом також встановлено, що
відповідач ОСОБА_2 після реєстрації
шлюбу із сином позивача ОСОБА_4. у
червні 2011 року за згодою власника
будинковолодіння ОСОБА_9, та усіх
зареєстрованих у ньому членів сім'ї
посилилася й фактично почала
користуватися житловою площею, як член
сім'ї власника. Пізніше, а саме 06
березня 2012 року ОСОБА_2 та малолітня
онука позивача ОСОБА_3, були
зареєстровані в спірному житловому
будинку за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 58).

Як підтвердив у судовому
засіданні позивач ОСОБА_1, його мати
(попередній власник будинку) ОСОБА_9
надала згоду на вселення в будинок
відповідачу ОСОБА_2 з 2011 року без
будь-яких умов.

На час розгляду справи в даному
будинку зареєстровано шестеро осіб:
ОСОБА_1 - власник, ОСОБА_6 - дружина,
ОСОБА_4 - син, ОСОБА_10. - син, ОСОБА_3 -
онука, ОСОБА_2, , що підтверджується
довідкою про склад сім'ї № 116 від
09.04.2014р. виданою Лядською сільською
радою (а.с. 7).

Судом також встановлено, що
перебуваючи у шлюбі між відповідачем
ОСОБА_2 та сином позивача ОСОБА_4
склалися неприязні стосунки пов'язані
з постійними спорами щодо неналежного
утримання сином позивача своєї
малолітньої дитини ОСОБА_3 Зазначені
обставини підтверджуються рішеннями
Монастириського районного суду за
наслідками розгляду цивільних справ
про стягнення аліментів та зміни їх
розміру (а.с. 50-53).

Ці непорозуміння призвели до
неможливості подальшого їх спільного
проживання, внаслідок чого, відповідач
ОСОБА_2 на початку листопада 2012 року
добровільно покинула свого чоловіка
ОСОБА_4 й залишивши житло у якому
зареєстрована, пішла проживати до
своїх родичів, забравши при цьому
доньку, малолітню ОСОБА_3

Зазначені обставини у судовому
засіданні підтвердили у своїх показах
свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_11

Рішенням Монастириського
районного суду від 30 травня 2013 року
шлюб між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2
за позовом останньої було розірвано
(а.с. 54).

Окрім цього, як було встановлено в
судовому засіданні з пояснень
відповідача ОСОБА_2 їй ніхто не
створював нестерпних умов проживання й
жодним чином не перешкоджав
користуватися спірним житловим
приміщенням. Залишення житлового
приміщення було викликано небажанням
жити однією сім'єю з її колишнім
чоловіком та його батьками. Окрім
цього, судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_2 і надалі не бажає проживати у
спірному житловому приміщенні, однак
добровільно знятися із реєстрації не
бажає, оскільки вважає що втратить
право на отримання допомоги при
народженні дитини передбаченої
Законом України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми».

Факт не проживання у спірному
житлі відповідача ОСОБА_2
підтверджується також довідкою від 09
квітня 2014 року № 128 виданою виконкомом
Лядської сільської ради
Монастириського району Тернопільської
області, зміст якої свідчить про те, що
ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3, хоча
зареєстровані по АДРЕСА_1, однак за
вказаною адресою не проживають (а.с. 8).

Окрім цього, судом встановлено, що
відповідач ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 з
листопада 2012 року проживає в будинку за
адресою АДРЕСА_2, який належить на праві
власності чоловіку її рідної сестри
ОСОБА_7

У цьому будинку окрім власника
проживають та зареєстровані, ще троє
осіб, включаючи маму відповідача
ОСОБА_12

Відповідно до довідки від 23
квітня 2014 року № 156 виданої виконкомом
Вербківської сільської ради
Монастириського району Тернопільської
області ОСОБА_2 на території
Вербківської сільської ради власного
житла немає.

Отже судом встановлено, що
відповідачі ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3
на даний час проживають у АДРЕСА_2 й
свого власного житла не мають.

Таким чином із матеріалів справи
вбачається, що мати малолітньої дитини
не має власного житла, де могла б
зареєструвати дитину та гарантувати їй
право користування житлом.

Конституцією України (ст. 41) та ст.
1 Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, Першого протоколу та
протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції",
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321
Цивільного кодексу України).

Гарантуючи захист права
власності, закон надає власнику право
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав хоч би ці порушення і не були
поєднані з позбавленням володіння.
Способи захисту права власності
передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391
Цивільного кодексу України.

Об'єктом власності особи може
бути, зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382
Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку
квартири визначені ст. 383 Цивільного
кодексу України та ст. 150 Житлового
кодексу України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового
кодексу України з урахуванням
положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових
норм свідчить про те, що право члена
сім'ї власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти
висновку, що виникнення права членів
сім'ї власника будинку (квартири) на
користування цим будинком та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника будинку права власності на
цей будинок, а відтак - припинення права
власності особи на будинок припиняє
право членів її сім'ї на користування
цим будинком.

Отже права членів сім'ї власника
будинку на об'єкт власності є похідними
від прав самого власника.

Передбачаючи перехід права
власності житлового будинку в порядку
спадкування, закон не передбачив при
цьому перехід прав і обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом (житлового
сервітуту) членів сім'ї колишнього
власника у випадку зміни власника
будинку (квартири) (на відміну від
договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810,
814 Цивільного кодексу України).

Частина ж 4 ст. 156 Житлового
кодексу України передбачає збереження
такого права користування житлом лише
для членів сім'ї, які припинили сімейні
відносини з власником будинку, при
умові збереження права власності на
будинок цього ж власника, тобто при
незмінності власника майна.

За таких обставин, внаслідок
смерті власника будинку ОСОБА_4, яка
надавала відповідачу ОСОБА_2 право
користуватися житлом, та переходу
права власності на це житло до нового
власника позивача ОСОБА_1, відповідач
ОСОБА_2 втратила право житлового
сервітуту на спірне житлове
приміщення.

Саме з таких позицій виходив
Верховний Суд України в ухвалі від 6
листопада 2002 року, від 4 жовтня 2006 року
та від 18 вересня 2008 року визнавши, що з
припиненням права власності особи на
жиле приміщення члени його сім'ї також
втрачають право користування цим
приміщенням і підлягають виселенню за
позовом нового власника.

Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст.
405 Цивільного кодексу України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування житлом у разі відсутності
його без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником
будинку або законом.

З матеріалів справи вбачається,
що відповідач без поважних причин
понад один рік відсутня у спірному
житлі, оскільки добровільно його
покинула й не бажає у ньому проживати
однією сім'єю з своїм колишнім
чоловіком та його батьками. Жодних
домовленостей між відповідачем та
власником не було встановлено.

Таким чином, ОСОБА_2 втратила
право користування житлом за адресою
АДРЕСА_3 Зазначена обставина є
самостійною підставою для задоволення
позову про визнання в цій частині.

Такий висновок не суперечать
нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9
ЖК України, ст. 311 Цивільного кодексу
України, враховуючи, що право на житло
(користування ним, усунення перешкод у
користуванні ним) підлягає захисту
лише у випадку порушення прав особи.

Стосовно посилань відповідача
ОСОБА_2 про те, що визнання втрати права
користування житловим приміщенням
позбавить її можливості отримувати
допомогу при народженні дитини, то суд
їх оцінює критично, оскільки така умова
припинення виплати допомоги не
передбачена ні Законом України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» ні
Порядком призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 27 грудня 2001 № 1751.

Щодо вирішення позовної вимоги
про втрату права на користування жилим
приміщенням малолітньою ОСОБА_3 суд
враховує наступне.

Відповідно до статтей 141, 160
Сімейного кодексу України місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків, які мають рівні права та
обов'язки щодо дитини.

Малолітня онука позивача була
зареєстрована в тому числі за його
згоди. Згідно з положеннями статті
71, пункту третього статті 163 Житлового
кодексу України, у період перебування
дитини у родичів за нею зберігається
право користування житлом, де вона
зареєстрована.

Статтею 18 Закону України «Про
охорону дитинства» передбачено, що
діти - члени сім'ї наймача або власника
житлового приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.

Крім того, як уже зазначалося,
відповідно до статті 405 Цивільного
кодексу України, член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом, якщо не проживає в ньому без
поважних причин.

Ураховуючи наведені норми права
та те, що малолітня онука не проживає за
місцем реєстрації не з власної
ініціативи, вона не може бути визнана
такою, що втратила право користування
житлом.

Саме таку правову позицію
висловила колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі від 17 липня 2013 року
(реєстраційний номер рішення у ЄДРСР
32480502).

Окрім цього, частиною четвертою
статті 12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»,
встановлено, що для здійснення
будь-яких правочинів стосовно
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, потрібна попередня згода органів
опіки та піклування.

З огляду на зазначену норму та з
метою недопущення порушення житлових
прав малолітньої ОСОБА_3 орган опіки та
піклування Монастириської районної
державної адміністрації у своєму
висновку від 19 травня 2014 року визнав за
недоцільне позбавляти права
користування малолітню ОСОБА_3
житловим приміщенням за адресою
АДРЕСА_3.

Таким чином, позовна вимога про
визнання втрати права на користування
ОСОБА_3 житловим приміщенням
задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 10, 60, 212, 215, 294 Цивільного
процесуального кодексу України, ст.ст.
391, 405 Цивільного кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1.Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про втрату права на
користування житловим приміщенням -
задовольнити частково.

2.Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила
право на житло по АДРЕСА_1.

3.В іншій часині позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається до
апеляційного суду Тернопільської
області через Монастириський районний
суд Тернопільської області.

Суддя І. М. Галіян