Справа № 199/2236/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

„01" серпня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську у
порядку заочного розгляду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із даним
позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що відповідач
ОСОБА_2 доводиться їй колишнім зятем,
місце проживання якого з 09.04.2002 р.
зареєстровано за наступною адресою -
АДРЕСА_1, який, тобто будинок, належить
позивачу на праві власності на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом, яке видане
четвертою Дніпропетровською державною
нотаріально конторою 04.10.2012 р.

Позивачем зазначається при
зверненні до суду, що на протязі 2007 -
2009 р.р. відповідач з дружиною проживав
на орендовані квартирі, утім, згодом
через те, що не слалося життя, в жовтні
2009 р. відповідач покину родину та,
зібравши речі, переїхав в інше місце
проживання, відомостей про яке у
позивача не має.

Рішенням Амур -
Нижньодніпровського районного суду м.
Дніпропетровська від 11.10.2011 р.
розірваний шлюб між донькою позивача -
ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2; ніяких
перешкод у користуванні житлом
відповідачу не чиняться, участі в
оплаті житлово - комунальних послуг
відповідач не приймає.

Предмет позову становить вимога
про визнання відповідача таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням - АДРЕСА_1; підставу позову
становлять приписи ч. 2 ст. 405 ЦК України.

У судовому засіданні позивач
вимоги позову підтримала повністю,
надала пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, просила
суд повністю задовольнити поданий
позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК у разі
неявки в судове засідання відповідача,
який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, причини неявки суду не
повідомив, позивачем предмет та
підстава позову не змінювалися та
позивач висловився про заочний розгляд
справи, тому справа ухвалою суду
розглядалася у порядку заочного
розгляду.

Суд, заслухав пояснення позивача,
допитав свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та
дослідив докази в межах заявлених
вимог згідно ст. 11 ЦПК України, дійшов
до висновку про наявність підстав для
задоволення позову повністю, виходячи
з наступного.

За ст. 150 Житлового Кодексу України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 156
зазначеного вище кодексу члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

За згодою власника будинку
(квартири) член його сім'ї вправі
вселяти в займане ним жиле приміщення
інших членів сім'ї.

Як було встановлено судом,
відповідач - колишній член сім'ї
власника будинку АДРЕСА_1, який, тобто
будинок, належить позивачу на праві
власності на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом, яке
видане четвертою Дніпропетровською
державною нотаріально конторою 04.10.2012
р.

Відповідач більше року не мешкає у
даному житловому приміщенні, в якому
зареєстровано його місце проживання;
суд даний факт встановлює на підставі
пояснень позивача, пояснень свідків
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (свідки дали
аналогічні пояснення, пояснив, що вони
є сусідами позивача, їм відомо про те,
що відповідач є колишнім зятем
позивача, якого вони останнього разу
бачили приблизно у 2009 році, його речей у
будинку позивача не має).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2
ст. 317 ЦК України власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном, та на зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону (ст. 319 ЦК).

Судом в цій справі встановлено, що
правовідносини виникли між власником
та колишнім членом сім'ї власника
житлового приміщення з приводу права
користування житловим приміщенням,
відповідач перестав бути членом сім'ї
позивача та наявність реєстрації
місця проживання колишнього члена
сім'ї власника є перешкодою для
реалізації новим власником в повному
обсязі визначених ст. 317 ЦК та ст. 150 ЖК
України прав.

Згідно зі змістом ч. 4 ст. 156 ЖК до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу,
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. Утім,
відповідач відсутній понад один рік
без поважних причин у зазначеній вище
квартирі.

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, до якої
Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до
Закону N475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до
Конвенції", закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).
Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК,
які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї (в
тому числі колишній член сім'ї)
власника будинку втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК
України кожна особа має право в порядку
встановленому цим Кодексом, звернути
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, який здійснюється
судом у спосіб, визначений законами
України.

Цивільним процесуальним засобом,
яким забезпечується реалізація права
на звернення до суду, є позов, тобто
матеріально-правова вимога до суду
заінтересованої особи (позивача) про
здійснення правосуддя в цивільній
справі на захист прав, свобод чи
інтересів, порушених чи оспорюваних
іншою особою (відповідачем).

Таким чином, виходячи з аналізу
зазначених правових норм член сім'ї
наймача (колишній член сім'ї) може бути
визнаний таким, що втратив право
користування жилим приміщенням, з
підстав відсутності понад один рік у
цьому жилому приміщенні, якщо він був
відсутній протягом цього строку підряд
без поважних причин, і саме ці факти
повинні бути встановлені судом при
вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214
ЦПК України.

Отже, на переконання суду, доводи
позивача є слушними: судом було
встановлено на підставі наявних у
справі доказів факт відсутності
відповідача у житловому приміщенні
понад встановлені ЦК строки,
відповідач не скористався правом брати
участь у судових засіданнях та правом
надання заперечень проти позову, через
що для суду вбачаються підстави для
ухвалення рішення про визнання його
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням - АДРЕСА_1.

Питання про розподіл судових витрат
вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та
215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 15, ч. 1 ст. 88, ст.ст.
212, 214-215, 224 та 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням - АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, судові
витрати, пов'язані зі сплатою судового
збору в розмірі 243,60 грн.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного
рішення може бути подано протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному порядку,
встановленому ЦПК України: рішення
може бути оскаржено в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя