У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю
представника банку,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Рівненського міського суду від 5 травня
2014 року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а :

12 лютого 2014 року ПАТ «КБ «ПриватБанк»
звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1
про стягнення 14 419,54 грн. кредитної
заборгованості.

Рішенням Рівненського міського суду
від 5 травня 2014 року позов задоволено
частково. З відповідача на користь
позивача стягнено 80,3 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі позивач посилався на те, що банк
дізнався про примусове виконання ДВС
судового наказу Рівненського міського
суду від 22 липня 2008 року про стягнення з
відповідача 13215,46 грн. кредитної
заборгованості лише з постанови
державного виконавця про закінчення
виконавчого провадження, тобто 11 січня
2012 року. Закінчення строку дії картки,
яка є лише спеціальним засобом для
отримання та перерахування коштів, не
припиняє строку дії кредитного
договору. Зважаючи на те, що сторони не
подавали письмових заяв про припинення
кредитного договору, дія останнього
неодноразово продовжувалася на
наступний рік. Відповідач не подав
доказів про те, що він мав намір
розірвати укладений із банком
кредитний договір, а тому строк його
дії автоматично продовжувався після
спливу 12 місяців на аналогічний період.

За таких обставин висновок суду першої
інстанції про пропуск позивачем
позовної давності є помилковим.

Покликаючись на наведене, позивач
рішення місцевого суду в частині
відмови у задоволенні позову вважав
незаконним та необґрунтованим і просив
апеляційний суд його скасувати й
ухвалити у справі нове рішення про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 20
листопада 2006 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 був
укладений кредитний договір б/н,
відповідно до якого відповідачу був
наданий кредитний ліміт на платіжну
карту у розмірі 10000 грн. строком на 12
місяців під 36 % річних (а. с. 10-14).

Між тим, у поданій позовній заяві
позивач зазначив, що відповідач
отримав не 10000, а 17400 грн. кредитних
коштів, що не підтверджено
документально.

У своїй заяві позичальника від 20
листопада 2006 року відповідач визнав, що
він ознайомлений і згідний з Умовами та
правилами надання банківських послуг,
а також Тарифами банку, які були надані
йому для ознайомлення у письмовому
вигляді. Свої підписом підтвердив факт
отримання інформації про умови
кредитування у ПриватБанку, а також
його місцезнаходження. Погодився, що ця
заява разом із Пам'яткою клієнта,
Умовами та правилами надання
банківських послуг, а також Тарифами
становить між ним та банком договір про
надання банківських послуг (а. с. 10-14).

Укладення кредитного договору у такий
спосіб не суперечить вимогам ст. ст. 638,
639, 640 і 1055 ЦК України.

У порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК
України відповідач узяті на себе
зобов'язання за кредитним договором
порушив, через що судовим наказом
Рівненського міського суду від 22 липня
2008 року з нього було стягнено 13215,46 грн.
допущеної кредитної заборгованості.

Виконання грошового зобов'язання
відповідача за виданим на підставі
судового наказу від 22 липня 2008 року
виконавчим документом підтверджується
копіями платіжних доручень: № 12318 від 6
грудня 2010 року; № 75 від 5 січня 2011 року;
№ 1113 від 4 лютого 2011 року; № 2212 від 4
березня 2011 року (а. с. 52-53).

Стягнення за вказаним виконавчим
документом державним виконавцем було
завершено в січні 2012 року (а. с. 5, 39-41).

12 лютого 2014 року позивач пред'явив до
відповідача даний позов, в якому,
покликаючись на допущену останнім
станом на 31 грудня 2013 року кредитну
заборгованість у розмірі 26472,16 грн. (з
яких: 9291,63 грн. - заборгованість за
кредитом, 14114,17 грн. - заборгованість за
процентами за користування кредитом,
3066,36 грн. - комісійні банку, 500 грн. і 662,84
грн. - штрафи, передбачені п. 8.6. Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам), просив додатково стягнути з
позичальника за мінусом коштів, що вже
були стягнуті з нього за судовим
наказом Рівненського міського суду 22
липня 2008 року в сумі 13215,46 грн., ще 14419,54
грн.

Задовольняючи цей позов частково, суд
першої інстанції, на переконання
колегії суддів, обґрунтовано виходив з
такого.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України
передбачено, що якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 9.12. Умов та правил надання
банківських послуг (далі - Умов та
правил), які є частиною кредитного
договору сторін від 20 листопада 2006
року, обумовлено, що договір діє
впродовж 12 місяців з часу підписання.
Якщо протягом цього строку ні одна зі
сторін не проінформує іншу сторону про
припинення строку дії договору, то він
автоматично пролонгується на такий же
строк.

Підпунктами 3.1.1. і 3.1.3. Правил
користування платіжною карткою (які є
складовою частиною Умов та правил)
передбачено, що термін дії картки
зазначений на звороті картки (місяць і
рік). Картка дійсна до останнього
календарного дня зазначеного місяця.
Після закінчення терміну дії
відповідна Карта продовжується Банком
на новий термін (шляхом надання клієнту
карти з новим терміном дії), якщо раніше
(до початку місяця закінчення терміну
дії не поступила письмова заява
Держателя про закриття Карткового
рахунку, а також при умовах наявності
коштів на Картковому рахунку для
оплати послуг з виконання
розрахункових операцій по картковому
рахунку (в передостанній день місяця
закінчення строку дії) і при збереженні
інших умов продовження, передбачених
договором.

Підпунктом 5.4. Правил користування
платіжною карткою передбачено, що
термін погашення за кредитом
(кредитний ліміт, кредитна лінія) за
платіжними картками без встановленого
мінімального обов'язкового платежу,
здійснюється в наступному порядку:
термін погашення за процентами -
кожного місяця за попередній місяць,
термін погашення кредиту в повному
об'ємі, не пізніше наступного дня
місяця, вказаного на платіжній карті (а.
с. 11-14).

Таким чином, умовами договору
погашення кредитної заборгованості та
строки сплати чергових платежів
сторонами було визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії
договору сторони встановили й строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно із частиною
третьою статті 254 ЦК України спливає у
відповідне число останнього місяця
строку. Перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок (стаття 253
ЦК України).

Місцевим судом установлено, що
відповідач здійснював погашення
заборгованості неналежним чином.

Тому судовим наказом Рівненського
міського суду від 22 липня 2008 року з
нього було стягнено 13215,46 грн. допущеної
кредитної заборгованості.

Даних про те, що після спливу одного
року, на який сторонами у даній справі
було укладено кредитний договір від 20
листопада 2006 року, та після закінчення
річного терміну дії платіжної картки
відповідачу була видана нова платіжна
картка на такий же строк у матеріалах
справи немає.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено,
що позовна давність, встановлена
законом, може бути збільшена за
домовленістю сторін. Договір про
збільшення позовної давності
укладається у письмовій формі.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (частина п'ята статті 261 ЦК
України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у
статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
скільки з певними моментами (фактами),
які свідчать про порушення прав особи
(стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення в зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Оскільки умовами договору сторін були
передбачені окремі самостійні
зобов'язання, які деталізували
обов'язок боржника повернути весь борг
частинами та встановлювали самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу, а,
отже, і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Як було зазначено вище, даних про те, що
після спливу одного року, на який
сторонами у даній справі 20 листопада 2006
року було укладено кредитний договір,
та після закінчення річного терміну
дії відповідної платіжної картки
відповідачу була видана нова платіжна
картка на такий же строк у матеріалах
справи немає.

Тому зважаючи на те, що підпунктом 5.4.
Правил користування платіжною карткою
було визначено, що термін погашення за
кредитом (кредитний ліміт, кредитна
лінія) за платіжними картками без
встановленого мінімального
обов'язкового платежу, за процентами
здійснюється кожного місяця за
попередній місяць, а термін погашення
кредиту в повному об'ємі - не пізніше
наступного дня місяця, що вказаний на
платіжній карті; виходячи з того, що
нова платіжна картка відповідачу не
видавалася, а до суду із даним позовом
позивач звернувся лише 12 лютого 2014
року, тобто вже після збігу трирічного
строку позовної давності; враховуючи
положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», якими
передбачено, що кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув - колегія суддів приходить
до висновку, що суд першої інстанції,
з'ясувавши дійсні обставини спору
сторін та виконавши інші вимоги
цивільного судочинства, вирішив дану
справу згідно із законом.

Достатніх підстав для скасування
ухваленого у справі судового рішення
та задоволення поданої апеляційної
скарги, виходячи з меж її доводів,
апеляційний суд не вбачає.

Рішення місцевого суду в частині
задоволених позовних вимог сторонами в
апеляційному порядку не оскаржено.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від
5 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення. Вона може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: