Номер провадження: 22-ц/785/2023/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Комаровської Н. В.,
Короткова В.Д.

з участю секретаря - Волчанського О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у здійсненні права власності,
виселення, стягнення матеріальної та
моральної шкоди, знесення самочинного
будівництва , за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 - представника ОСОБА_1 на
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 06.07.2011 року, -

встановила:

У січні 2007 року позивачка звернулась
до суду з позовом про усунення перешкод
у здійсненні права власності,
виселення, стягнення матеріальної та
моральної шкоди, знесення самочинного
будівництва і з врахуванням уточнень в
обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що відповідно до
нотаріально посвідченого договору
купівлі- продажу № р-694 від 17.05.2006 року
та договору купівлі-продажу № 15 від
10.01.2006 року вона придбала у ВАТ «Одеське
шахтоуправління» в приватну власність
нежитлові приміщення, обладнання та
механізми, розташовані на території
колишньої Шахти «Фоміна- 4 БІС» площею
2,13 гектара за адресою: АДРЕСА_1.

Вказані будівлі розташовані на
земельній ділянці, яка перебувала у
користуванні ВАТ «Одеське
шахтоуправління».

На цій земельній ділянці знаходяться
незаконні споруди відповідача ОСОБА_2

Позивачка вважає, що після придбання
нею споруд до неї перейшло право
користування земельною ділянкою,
площею 2,13 га.,проте ОСОБА_2 перешкоджає
їй у здійсненні права власності,
захопивши земельну ділянку та
здійснивши на ній самочинне
будівництво.

Позивач з врахуванням неодноразових
уточнень,остаточно просила :

- зобов'язати ОСОБА_2 та інших осіб
не чинити їй перешкоди у
користуванні, розпорядженням майном ,
земельною ділянкою розташованого по
АДРЕСА_1.

- Стягнути з ОСОБА_2 завдану
матеріальну шкоду у розмірі 2000 грн.

- Стягнути з ОСОБА_2 завдану
моральну шкоду у розмірі 138000 грн.

- Виселити ОСОБА_2 з території
шахти «Фоміна -4 БІС», розташованої по
АДРЕСА_1,

- знести самовільно збудоване
ОСОБА_2 приміщення. (т.1 а.с.192, 393).

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав,
вказуючи, що ОСОБА_1 набула право
власності лише на нерухоме майно, а її
заява, про надання у користування
земельну ділянку Нерубайською
сільською Радою, задоволена не була.
Таким чином, він ніяким чином не
перешкоджає ОСОБА_1 у користуванні її
власністю.

Рішенням Біляївського районного
суду Одеської області від 06 липня 2011
року у задоволенні позову відмовлено
(т.1 а.с.397).

Додатковим рішенням Біляївського
районного суду Одеської області від 11
листопада 2011 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
знесення самочинно побудованої
будівлі відмовлено (т.1 а.с.424).

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_1- ОСОБА_3, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права, неправильне застосування норм
матеріального права просить скасувати
рішення та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов ОСОБА_1 у повному
обсязі.

Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 21.05. 2012 року
апеляційну скаргу представника
ОСОБА_1-ОСОБА_3 задоволено частково .

Рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 06.07.2011 року
скасовано. Позов задоволено частково.
Зобов'язано ОСОБА_2 за власний рахунок
знести самочинну будівлю,що
знаходиться на земельній ділянці
площею 2.13 га. за адресою АДРЕСА_1
належній ОСОБА_1 та звільнити
зазначену земельну ділянку.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
на відшкодування майнової шкоди 2 тис.
грн. та моральної шкоди 2 тис. грн.

В решті позову відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Додаткове рішення Біляївського
районного суду Одеської області від 11
листопада 2011 року скасовано (т.1
а.с.473-479).

18.06.2012 року відповідач ОСОБА_2 на
рішення апеляційного суду Одеської
області від 21.05.2012 року подав
касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України від 03.10.2012 року касаційну
скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської
області від 21.05.2012 року , яким рішення
та додаткове рішення Біляївського
районного суду Одеської області
скасовано , а справу передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції
(т.1 а.с.517).

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши докази у справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції ,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
, а рішення суду першої інстанції
залишенню без змін , виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволені позову
суд першої інстанції виходив з того,що
відповідач займає земельну ділянку
,яка не належить позивачці, тому
відповідач ніяким чином не
перешкоджає позивачці у користуванні
належним їй майном.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено,
що відповідно до нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
№ р-694 від 17.05.2006 року та договору
купівлі-продажу № 15 від 10.01.2006 року
позивачка ОСОБА_1 придбала у ВАТ
«Одеське шахтоуправління» в приватну
власність нежитлові приміщення,
обладнання та механізми, розташовані
на території колишньої Шахти «Фоміна-4
БІС» площею 2,13 гектара за адресою:
АДРЕСА_1. Вказана нерухомість
складається з побутових приміщень,
будови зарядного депо і двох штолень
(т.1 а.с.5).

Об'єкти нерухомості та обладнання
розташовані по всій земельній ділянці
колишньої шахти, в тому числі,
безпосередньо біля будівлі ОСОБА_2, у
якій він мешкає.

Матеріали справи не містять
докази збудування відповідачем
будинку на правових підставах.

Відповідно до державного акту на
право постійного користування землею
серія I-ОД № 000099 від 21.09.2001 року ВАТ
«Одеське шахтоуправління» було
передано у постійне користування 3,89
га. для видобутку будівельних
матеріалів в тому числі під
відкритими розробками,кар'єрами,
шахтами та відповідними спорудами (т.1
а.с.109-112).

Шахта «Фоміна-4 БІС» була розташована
на земельній ділянці площею 2,13 га.

З матеріалів справи вбачається що
питання дійсності договорів
купівлі-продажу № р-694 від 17.05.2006 року та
договору купівлі-продажу № 15 від 10.01.2006
року ,за якими позивачка придбала у ВАТ
«Одеське шахтоуправління» в приватну
власність нежитлові приміщення,
обладнання та механізми, розташовані
на території колишньої Шахти «Фоміна-4
БІС» площею 2,13 гектара за адресою:
АДРЕСА_1 були предметом розгляду судів
господарської юрисдикції , що
підтверджується постановою
господарського суду Одеської області
від 27.06.2006 року ,постановою Одеського
апеляційного господарського суду від
14 вересня 2007 року та постановою Вищого
господарського суду України від 26.12.2007
року (т.1а.с.159,163-169, 294-299 ).

Ухвалою Верховного Суду України від
03.09.2009 року відмовлено у порушенні
касаційного провадження з перегляду
постанови Вищого господарського суду
України від 25.03.2009 року у справі за
позовом Біляївського міжрайонного
прокурора Одеської області в інтересах
держави у особі Нерубайської
сільської ради Біляївського району
Одеської області до ВАТ «Одеське
шахтоуправління» та фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1 про визнання
договору недійсним, за яким рішенням
господарського суду Одеської області
від 01.10.2008 року у задоволенні позову
відмовлено і вказане рішення залишено
без змін постановою Одеського
апеляційного господарського суду від
15 грудня 2008 року (т.1 а.с.317).

Відповідно до договорів
купівлі-продажу ,укладених між
позивачем та ВАТ «Одеське
шахтоуправління», нежитлові
приміщення розташовані на земельній
ділянці площею 2.13 га.

Відповідно до рішення Нерубайської
сільської ради Біляївського району
Одеської області від 26.04.2011 року у
заяві ОСОБА_1 про передачу їй в оренду
земельної ділянки площею 2.13 га. у
АДРЕСА_1 відмовлено (т.1 а.с.375-376).

Рішення Нерубайської сільської ради
Біляївського району Одеської області
не оскаржене, не скасоване і є чинним.

Інших рішень щодо долі земельної
ділянки,площею 2.13 га., матеріали
справи не містять.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України ,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини ,на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і
заперечень,крім випадків ,встановлених
статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем всупереч до вимог ст. 60 ЦПК
України не надані ,а матеріали справи
не містять докази того,що земельна
ділянка площею 2.13 га. , рішенням
Нерубайської сільської ради
Біляївського району Одеської області
була вилучена у ВАТ «Одеське
шахтоуправління» та передана у
користування позивачу.

Державний акт на право постійного
користування землею ,площею 3.89 га.,
виданий ВАТ «Одеське шахтоуправління»
є чинним , не скасованим та будь- яких
відомостей щодо відчуження позивачу
земельної ділянки у розмірі 2.13 га. не
містить.

Суд першої інстанції вірно вирішив
спір у справі , проте помилково
посилався на вимоги ст. 377 ЦК України та
ст. 120 ЗК України в редакції 2009 року.

З врахуванням того,що договори
купівлі-продажу були укладені в 2006
році, тому до відносин пов'язаних з
переходом права користування
земельною ділянкою ,на якій
знаходиться житловий будинок,будівля,
споруда, до особи, що набула права
власності на нерухоме майно ,у тому
числі стосовно розміру такої земельної
ділянки,застосовується законодавство
,що діяло на час переходу права
власності на житловий будинок ,
будівлю, споруду . В даному випадку
законодавство в редакції ,що діяло в
2006 році.

Таким чином з 01.01.2002 року відповідно
до ст. 125 ЗК України право користування
земельною ділянкою виникало після
одержання її власником або
землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування або укладення
договору оренди,їх державної
реєстрації та встановлення меж
земельної ділянки в натурі(на
місцевості). До особи ,яка придбала
житловий будинок ,будівлю або споруду
після 31 грудня 2003 року,згідно ч.2 ст. 377
ЦК України , у редакції ,що була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин, якщо житловий
будинок,будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці,наданій у
користування ,то у разі їх відчуження
до набувача переходило право
користування тією частиною земельної
ділянки,на якій вони розміщені, та
частиною ділянки,яка необхідна для їх
обслуговування.

Таким чином після укладення
позивачем ОСОБА_1 договору
купівлі-продажу нежитлових будівель
17.05.2006 року та реєстрації право
власності на придбані нежитлові
будівлі , до позивача ОСОБА_1 перейшло
право користування тією частиною
земельної ділянки,на якій вони
розміщені, та частиною ділянки, яка
необхідна для їх обслуговування.

У п. 18-1 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при
розгляді цивільних справ»
зазначено,що при вирішенні вимог про
визначення розміру земельної
ділянки,необхідної для обслуговування
житлового будинку,будівлі або споруди
, право власності на які при їх
відчужені перейшло до набувача без
визначення у договорі права на
земельну ділянку , суд має з'ясувати
,зокрема чому це питання не було
визначено у договорі, можливість
укладення між відчужувачем і
набувачем додатку до цього договору
щодо права набувача на земельну
ділянку та чи не свідчить реальна
можливість використання всієї
земельної ділянки за цільовим
призначенням саме про той розмір
земельної ділянки для обслуговування
житлового будинку, будівлі або
споруди,який існував до їх відчуження.

Розмір земельної ділянки ,необхідної
для обслуговування житлового будинку
,будівлі або споруди ,визначається
шляхом проведення за клопотанням
сторін експертизи з врахуванням
чинних нормативних документів у галузі
будівництва,санітарних норм та правил
тощо.

Під час апеляційного розгляду справи ,
апеляційним судом Одеської області ,за
клопотанням сторін двічі
призначалася судова
будівельно-технічна експертиза , проте
проведення експертизи не було
здійснено через ненадання позивачем
так і відповідачем відповідних
документів для проведення експертизи
і надання висновку (т.2. а.с.77, 185 ).

Позивачем в супереч до вимог ст. 60 ЦПК
України не надані, а матеріали справи
не містять докази розміру тієї
частини земельної ділянки, на якій
розміщені придбані позивачем
нежитлові приміщення та частини
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування , зокрема докази
розташування будинку відповідача
саме на земельних ділянках які
перейшли у користування до позивача
після придбання нею нежитлових
будівель.

За таких підстав позивачем не
доведено порушення її прав ,як
користувача земельною ділянкою .

Інші позовні вимоги ,щодо стягнення з
відповідача матеріальної та
компенсації моральної шкоди не
підлягають задоволенню ,оскільки такі
вимоги є похідними та матеріали справи
не містять , а позивачем всупереч до
вимог ст. 60 ЦПК України не надані
докази того,що вона будувала паркан на
земельній ділянці яка перейшла
позивачу у користування та внаслідок
протиправних дій відповідача їй
спричинена моральна шкода .

Доводи апеляційної скарги щодо
неврахування судом першої інстанції
вимог ст. 377 ЦК України, стосовно того,
що до особи ,яка набула право власності
на житловий будинок, будівлю або
споруду , переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розмішені, в обсязі
встановленому для попереднього
землекористувача , не заслуговують на
увагу , оскільки відповідно до ст. 5 ЦК
України акти цивільного
законодавства регулюють відносини,
які виникли з дня набрання ними
чинності і зворотньої дії у часі не
мають , крім випадків коли закон
пом'якшує або скасовує цивільну
відповідальність особи.

Зазначена апелянтом редакція ст. 377
ЦК України , на час придбання ОСОБА_1 не
діяла , а лише набрала чинності з 05.11.2009
року відповідно до Закону України №
1702-V від 05.11.2009 року « Про внесення змін
до деяких законодавчих актів України

щодо спрощення порядку набуття прав на
землю».

Аналогічно стосується і доводів
апеляційної скарги щодо неврахування
судом першої інстанції вимог ст. 120 ЗК
України в редакції від 05.11.2009 року.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги щодо неврахування
судом першої інстанції відмови ВАТ
«Одеське шахтоуправління» від
земельної ділянки на користь позивача
, як підставу для скасування рішення
суду першої інстанції , оскільки згідно
ч.2 ст. 377 ЦК України , у редакції ,що була
чинною на час виникнення спірних
правовідносин, якщо житловий
будинок,будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці,наданій у
користування ,то у разі їх відчуження
до набувача переходило право
користування тією частиною земельної
ділянки,на якій вони розміщені, та
частиною ділянки,яка необхідна для їх
обслуговування ,а не усією земельною
ділянкою ,як помилково стверджує
апелянт.

Матеріали справи не містять будь-яких
рішень щодо того ,що земельна ділянка
площею 2.13 га була вилучена у ВАТ
«Одеське шахтоуправління» від
постійного користування та позивачем
оформлене своє право користування
відповідно до чинного законодавства з
отриманням відповідних документів.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги щодо залишення
поза увагою судом першої інстанції
вимог про виселення відповідача з
земельної ділянки ,якою користується
позивач , оскільки позивачем не надані
докази розташування будинку
відповідача на земельній ділянці ,яка
перейшла до позивача у користування
відповідно до ч.2 ст. 377 ЦК України в
редакції на час виникнення спірних
правовідносин та виселення ,при
наявності підстав, можливе лише з
житлових приміщень,якими не є
територія Шахти та самочинно
побудована відповідачем будівля.

Крім того чинним цивільним
законодавством ,зокрема ст. 16 ЦК
України не передбачено такий спосіб
захисту цивільних прав та інтересів
,як виселення з земельної ділянки .

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги щодо не
застосування судом першої інстанції
вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України , в частині
того ,що рішеннями господарського суду
у справі № 22169-07-3866 було встановлено
юридичний факт того,що земельна
ділянка площею 2.13 га. перейшла у
користування позивача ОСОБА_1 після
придбання нею нерухомого майна шахти
«Фоміна-4 БІС» , оскільки відповідач
ОСОБА_2 участі у справі № 22169-07-3866 не
приймав та у зазначеній справі суд
помилково посилався на вимоги ст.377 ЦК
України та ст. 120 ЗК України в редакції
2009 року ,тому підстав для застосування
вимог ч.3 ст.61 ЦПК України не має.

За таких підстав , відповідно до п.1 ,ч.1
ст.307 ЦПК України ,апеляційна скарга
ОСОБА_1 подана через представника
ОСОБА_3 підлягає відхиленню ,а рішення
суду першої інстанції залишенню без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, п.1, ч.1 ст. 307,ч.1
ст.308,315,319 ЦПК України,колегія суддів ,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
-представника ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 06.07.2011 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.А.Калараш

Н.В.Комаровська

В.Д. Коротков