АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

26 червня 2014 року
м. Київ

колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державного концерну «Ядерне
паливо» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди, за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 25 квітня 2014 року,

встановила:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому з
урахуванням заяв про збільшення
розміру позовних вимог просив суд
скасувати наказ в.о. генерального
директора Державного концерну
«Ядерне паливо» ( надалі - ДК «Ядерне
паливо») ОСОБА_2 від 04.11.2013 р. №106-к про
його звільнення з посади директора з
правового забезпечення ДК «Ядерне
паливо», поновити його на роботі на
посаді директора з правових питань
або директора з правового
забезпечення, стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
05 листопада 2013 року до дня
поновлення на роботі, відшкодувати
заподіяну моральну шкоду в сумі 10 000
грн. та відшкодувати витрати на
правову допомогу в сумі 3 645 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з
02.11.2009 р. до 04.11.2013 р. працював на
посаді директора з правового
забезпечення ДК «Ядерне паливо».

02.09.2013 р. його було попереджено про
наступне вивільнення відповідно до п.1
ст.40 КЗпП України у зв'язку зі змінами
в організаційній структурі та
штатному розписі ДК «Ядерне паливо»
та запропоновано посаду головного
юрисконсульта відділу корпоративного
права.

Він не погодився із запропонованою
посадою, зазначивши, що погоджується
з посадою директора з правових
питань, яка була передбачена
організаційною структурою ДК «Ядерне
паливо», затвердженою Міністром
енергетики та вугільної
промисловості України та погодженою
29.07.2013 р. головою правління ДК«Ядерне
паливо». Вважає, що таким чином
відбулась би зміна істотних умов
праці, оскільки посада головного
юрисконсульта передбачала нижчий
рівень оплати праці.

З огляду на те, що звільнення його з
посади було викликано не внутрішніми
організаційними змінами штату або
чисельності працівників, а у зв'язку з
наміром в.о. генерального директора
ОСОБА_2 неправомірно позбутися посади,
що відповідала посаді позивача, а
відповідно і самого позивача, просив
позов задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 25 квітня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, з
посиланням на порушення норм
матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 25 квітня 2014 року та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

Свої доводи мотивує тим, що його
звільнення з роботи було викликано
бажанням в.о. генерального директора
ОСОБА_2 звільнити посаду для іншої
особи. Вказана обставина
підтверджується тим, що через 3 тижні
після його звільнення останній переніс
з організаційної структури до
штатного розкладу його посаду, але
призначив на неї іншу особу. Про намір
в.о. генерального директора ОСОБА_2
звільнити його з посади свідчить
факт зменшення йому премії з 50% до 10%,
відібрання довіреностей, затримання
відпустки, необхідності
відпрошуватися під час робочого дня
для пошуку нової роботи.

При вирішенні спору судом не надано
оцінки тим фактам, що ніякого
скорочення фактично не було, а
відбулася лише зміна в назві посади,
зміни в організації праці відбулися
ще під час його роботи і відповідач
мав можливість перевести його на
іншу посаду, що була в наявності, він
користувався переважним правом на
призначення його з 26.11.2014 р. на
аналогічну посаду директора з
правових питань, що на час його
звільнення була в організаційній
структурі, а через три тижня після його
скорочення з'явилася і в штатному
розкладі.

В судовому засіданні представник
відповідача Шамаханська Л.С. просила
апеляційну скаргу відхилити, а
рішення суду першої інстанції
залишити без змін, посилаючись на його
законність та обґрунтованість.

Позивач в судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлений судом належним чином.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія
суддів дійшла висновку про
необхідність її часткового
задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що з 02.11.2009 р.
ОСОБА_1 працював на посаді директора з
правового забезпечення ДК «Ядерне
паливо».

Відповідно до наказу ДК «Ядерне
паливо» від 22.08.2013 р. №85 «Щодо зміни
організаційної структури» та наказу
№80-к від 28.08.2013 р. «По штатному розпису»
посаду директора з правового
забезпечення було скорочено.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову в частині
поновлення позивача на роботі, суд
першої інстанції виходив з того, у
відповідача відбулись зміни в
організації виробництва і праці,
посада директора з правового
забезпечення, яку обіймав позивач,
була скорочена, право визначати
чисельність і штат працівників
належить тільки власникові або
уповноваженому ним органу, звільнення
позивача відбулось у відповідності
до норм законодавства, що регулюють
вивільнення працівника.

Проте повністю погодитися з таким
висновком суду не можна.

За правилами п.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках змін в
організації виробництва і праці, в
тому числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Пленум Верховного Суду України у п.19
постанови №9 від 06 листопада 1992 року
«Про практику розгляду судами
трудових спорів» роз'яснив, що
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України,
суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи попереджався
він за 2 місяці про наступне
вивільнення.

На підтвердження наявності змін в
організації виробництва і праці
відповідач посилався на те, що після
створення Приватного акціонерного
товариства «Завод з виробництва
ядерного палива» концерн став
виконувати лише функцію
контролюючого органу. У зв'язку з цим
правлінням ДК «Ядерне паливо» було
прийнято рішення №9-1 від 29.07.2013 р.,
яким погоджено нову організаційну
структуру відповідача, затверджену
Міністром енергетики та вугільної
промисловості України. При цьому в
рішенні правління зазначено, що сума
фонду оплати праці та кошторис на 2013
рік залишається без змін. Наказом в.о.
генерального директора ДК «Ядерне
паливо» від 22 серпня 2013 року
затверджено новий штатний розпис в
межах затвердженої структури. Було
утворено нову структурну ланку -
управління фінансів та корпоративних
прав, до якого увійшли фінансовий
відділ, планово-економічний відділ та
відділ корпоративного права. У
відділі корпоративного права було
передбачено дві посади головних
юрисконсультів, в обов'язки яких
включено координація та юридичний
супровід корпоративних прав концерну
у зв'язку з контролем за будівництвом
заводу по виробництву ядерного
палива, витратами за використанням
бюджетних коштів. Посада директора з
правового забезпечення, яку займав
позивач, була скорочена, а посади
виконавчого директора та директора з
правових питань, які були в
організаційній структурі, в новий
штатний розпис включені не були.

Вказані доводи відповідача колегія
суддів відхиляє, як необґрунтовані.

Так, відповідно до Статуту ДК «Ядерне
паливо», затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 10
вересня 2008 року №841, Концерн є
державним господарським об'єднанням,
утвореним відповідно до розпорядження
Кабінету Міністрів України від 17
квітня 2008 року №650. Контроль за
діяльністю Концерну здійснює
Міненерговугілля. Управління
діяльністю Концерну здійснюють
правління і генеральний директор. До
повноважень правління належить,
зокрема, погодження організаційної
структури Концерну, що вводиться в
дію після затвердження уповноваженим
органом управління, та його кошторису.
Генеральний директор затверджує
штатний розпис на підставі структури і
в межах кошторису Концерну,
затвердженого в установленому
порядку, положення про структурні
підрозділі Концерну, умови оплати
праці та їх стимулювання (п. 1, 34, 40, 45
Статуту).

Таким чином, питання затвердження
організаційної структури ДК «Ядерне
паливо» віднесено саме до компетенції
уповноваженого органу управління -
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості, яке в подальшому
погоджується правлінням. У
відповідності до затвердженої
організаційної структури генеральний
директор затверджує штатний розпис.

Як вбачається з матеріалів справи,
Міністром енергетики та вугільної
промисловості було затверджено
організаційну структуру ДК «Ядерне
паливо», погоджене правлінням 29.07.2013
р., яка передбачала в штаті посаду
«директор з правових питань» замість
посади «директор з правового
забезпечення».

Разом з тим, в.о. генерального
директора ОСОБА_2 затвердив 22.08.2013 р.
новий штатний розпис без включення до
організаційної структури підприємства
посади «директор з правових питань».
Замість цього до управління
фінансів та корпоративних прав було
введено дві нові посади головного
юрисконсульта.

Наказом в.о. генерального директора ДК
«Ядерне паливо» ОСОБА_2 №106-к від
04.11.2013 р. ОСОБА_1 звільнено з роботи 04
листопада 2013 року у зв'язку із
скороченням посади, п.1 ст.40 КЗпП
України.

Відповідно до штатного розпису,
затвердженого 26.11.2013 р. генеральним
директором Литвином  С.С.,
організаційна структура ДК «Ядерне
паливо» містить посаду директора з
правових питань. Дві посади головних
юрисконсультів штатним розписом не
передбачені.

Відповідно до довідки відповідача,
юридичне обслуговування ДК «Ядерне
паливо» в період з 05.11.2013 р. по 26.11.2013 р.
здійснював головний юрисконсульт
відділу корпоративного права, а з
27.11.2013 р. по 02.12.2013 р. - директор з
правових питань (а.с.114 т.1).

Враховуючи незаконність дій в.о.
генерального директора ДК «Ядерне
паливо» ОСОБА_2 по затвердженню
штатного розпису, який не відповідав
організаційній структурі ДП «Ядерне
паливо», ту обставину, що через три
тижні після звільнення позивача з
роботи штатний розпис було
затверджено у відповідності до
затвердженої організаційної
структури, доводи позивача, що його
звільнення було викликано
персональним характером є
обґрунтованими.

Введення двох посад з іншою назвою за
відсутності доказів наділення їх
іншими функціями, ніж ті, які
виконував позивач, а також виведення
та введення до штатного розпису
посад, що в кінцевому результаті не
призвело до зменшення штатних
одиниць в цілому, скороченням вважати
не можна.

На підтвердження своїх доводів в тій
частині, що скорочення посади
позивача було викликано
суб'єктивними причинами, внаслідок
упередженого ставлення до нього
керівника у зв'язку з ситуацією,
пов'язаною з звільненням з роботи
першого заступника генерального
директора ОСОБА_2 попереднім
керівником концерну, позивачем надано
витяги з інтернет -видань,
пояснювальні записки ОСОБА_2 з
приводу відсутності на робочому
місці, копію наказу про скасування
наказу про звільнення ОСОБА_2 з роботи
від 06.06.2013 р. №56-к, копію листа позивача
на адресу ОСОБА_2 від 07.06.2013 р. №514
про скасування попереднього наказу
про його звільнення, заяву позивача
до в.о. генерального директора ДК
«Ядерне паливо» ОСОБА_2 про самовідвід
від участі у судовій справі в якості
представника ДК «Ядерне паливо»,
заяву про скасування довіреностей на
ім'я ОСОБА_1 щодо представництва
інтересів Державного концерну в
судах України та їх негайне
повернення, які колегія суддів вважає
належними та допустимими доказами по
справі (а.с. 131-136, 148, 156).

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду про
відмову в задоволенні позову про
поновлення ОСОБА_1 на посаді директора
з правового забезпечення не
відповідає обставинам справи та
вимогам закону, а тому підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Чинним законодавством України, яким
регулюються трудові правовідносини,
визначено, що видача та скасування
наказів відноситься виключно до
компетенції власника або
уповноваженого ним органу, а до
повноважень суду належить перевірка їх
законності.

Враховуючи викладене, порушене право
позивача підлягає судовому захисту
шляхом визнання наказу про його
звільнення незаконним та поновлення
на посаді, яку позивач займав на
момент звільнення.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 235 КЗпП
України у разі звільнення без
законної підстави працівник повинен
бути поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення
на роботі, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

При визначенні середнього заробітку,
що підлягає стягненню на користь
позивача, колегія суддів керується
положеннями Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 р. №100,
відповідно до якого середньомісячна
заробітна плата обчислюється, виходячи
з виплат за останні 2 календарні місяці
роботи, що передують події, з якою
пов'язана відповідна виплата.
Працівникам, які пропрацювали на
підприємстві, в установі , організації
не менше двох календарних місяців,
середня заробітна плата обчислюється
виходячи з виплат за фактично
відпрацьований час.

Нарахування виплат, що обчислюється із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, проводяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин,
а у випадках, передбачених чинним
законодавством , календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна ( годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі ( календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених
законодавством,- на число календарних
днів за цей період.

При визначенні розміру заробітної
плати позивача суд враховує надану
відповідачем довідку від 04.11.2013 р.
№1034 та виходить з такого розрахунку:
6840,47 грн. (заробітна плата за вересень
2013 р.) + 8354,20 грн. (заробітна плата за
жовтень 2012 року) : 44 (кількість робочих
днів за 2 місяця) = 345,33 грн. х 162 (дні
вимушеного прогулу з 05.11.2013 р. по 26.06.2013
р.) = 56 429,46 грн.

З урахуванням викладеного на користь
позивача підлягає стягненню середня
заробітна плата за час вимушеного
прогулу в розмірі 56429,46 грн., без
урахування обов'язкових платежів.

Підлягають частковому задоволенню
позовні вимоги про відшкодування
моральної шкоди в сумі 1000 грн.

Судом встановлено, що порушення
законних прав позивача призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків, що
вимагали від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

При визначенні розміру грошового
відшкодування моральної шкоди колегія
суддів враховує характер
правопорушення, глибину фізичних та
моральних страждань, тривалість
порушення законних прав позивача.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідача в дохід держави підлягає
стягненню судовий збір в сумі 1548,83 грн.
за розгляд справи в суді першої та
апеляційної інстанції, відповідно до
розміру задоволених позовних вимог (
229,40 грн. + 564,29 грн. +229,40 грн. +121,80 грн.,
+282,14 грн.+121,80 грн.).

Відповідно до ст. 84 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах»
передбачено, що розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, а в адміністративних справах
- суб'єктом владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, 27
листопада 2013 р. ОСОБА_1 уклав договір
на надання правової допомоги та
юридичних послуг з адвокатом ОСОБА_5
(а.с.99 т.1).

До вказаного договору надано копію
посвідчення адвоката та свідоцтво про
право на зайняття адвокатською
діяльністю (а.с. 100 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи,
вказаний адвокат приймав участь у
справі в якості представника позивача
та надав суду розрахунок наданих ним
послуг, як фахівця в галузі права,
витрати на правову допомогу за яким
становлять 3645 грн. (а.с. 190-191 т.1).

Відповідно до квитанції до
прибуткового касового ордера від
25.04.2014 р. ОСОБА_1 сплатив адвокату
ОСОБА_5 за надані нею правові послуги
3645 грн., які підлягають стягненню з
відповідача на користь позивача (а.с.
193).

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 , 317 ЦПК
України, колегія суддів,

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 25 квітня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ виконуючого
обов'язки Генерального директора
Державного концерну «Ядерне паливо»
ОСОБА_2 від 04 листопада 2013 року №106-к
про звільнення ОСОБА_1 з посади
директора з правового забезпечення
Державного концерну «Ядерне
паливо».

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора
з правового забезпечення Державного
концерну «Ядерне паливо» з 04
листопада 2013 року.

Стягнути з Державного концерну
«Ядерне паливо» на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 05 листопада 2013
року по 12 червня 2014 року в розмірі 56
429,46 (п'ятдесят шість тисяч чотириста
двадцять дев'ять) грн. 46 коп., на
відшкодування моральної шкоди 1000 (
одна тисяча) грн. та витрати на
правову допомогу в сумі 3645(три тисячі
шістсот сорок п'ять) грн.

Стягнути Державного концерну «Ядерне
паливо» в дохід держави судовий збір
в сумі 1548,83 грн. (одна тисяча п'ятсот
сорок вісім) грн. 83 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено протягом двадцяти днів
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

[1] Справа №22-ц/796/7737/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Виниченко  Л.М.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.