Справа № 382/2336/13-ц Головуючий у І
інстанції Кисіль О.А.Провадження №
22-ц/780/1241/14 Доповідач у 2 інстанції
Воробйова Н.С.Категорія 26
РІШЕННЯ

Іменем України

23 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Березовенко Р.В., Яворський М.А.

при секретарі Бобко О.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Яготинського районного суду Київської
області від 18 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк», ОСОБА_4 про визнання
кредитного договору та договору
застави недійсними, стягнення коштів,-

встановила
:

Позивачка звернулася з позовом до
ПАТ Комерційний Банк "Приватбанк",
ОСОБА_4 про визнання кредитного
договору та договору застави
недійсними та стягнення коштів,
посилаючись на те, що вона перебуває у
шлюбі з ОСОБА_4 з квітня 1990 року.

04 вересня 2006 року чоловік уклав
кредитний договір з ПАТ КБ "ПриватБанк",
за яким отримав 47 435 грн. на купівлю
автомобіля.

Вказувала, що перед укладанням
договору, чоловік оговорював питання
щодо придбання автомобіля в кредит,
проти чого вона категорично
заперечувала, оскільки чоловік мав
невелику заробітну плату, а вона
перебувала у відпустці за доглядом за
малолітньою дитиною . При цьому, на їх
утриманні було троє неповнолітніх
дітей.

Незважаючи на її заперечення,
чоловік придбав автомобіль в кредит. З
урахуванням матеріального стану сім»ї,
в подальшому, чоловік допустив
порушення кредитних зобов»язань, у
зв»язку з чим у нього виникла кредитна
заборгованість. Як вона дізналася
пізніше, того ж дня, ОСОБА_4 укладено з
ПАТ КБ "ПриватБанк" договір застави
рухомого майна, за яким на забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором було передано в заставу
автомобіль DAEWOO Lanos TF 69Y, 2006 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

В 2010 році банк звернувся до ОСОБА_4 з
позовом про стягнення заборгованості
за кредитним договором шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки. Коли вона ознайомилася зі
справою, то побачила, що в кредитному
договорі та договорі застави
зазначено, що договори укладено за її
згодою, як подружжя, та стоять підписи,
схожі на її підпис.

Але вказані договори вона не
підписували, підписи вчинено іншою
особою.

Позивачка вважала, що кредитний
договір та договір застави є
недійсними, оскільки вона не давала
згоди на придбання автомобіля в кредит,
не надавала згоди на передачу
будь-якого майна в заставу та не
ставила підписи на вказаних договорах.
Оформленя кредитного договору та
договору застави порушує інтереси
родини через значне погіршення
матеріального стану, в якому вона
перебувала до укладення договорів.
Крім цього, банком після укладання
кредитного договору чоловіком, було
підвищено відсоткову ставку за
користування кредитом, що призвело до
значного збільшення розміру
заборгованості по кредитними
зобов»язаннями. Враховуючи викладене,
позивачка просила задовольнити її
позов.

Заперечуючи позовні вимоги,
представник відповідача вказував на
відсутність підстав для визнання
кредитного договору та договору
застави, укладеними між банком та
ОСОБА_4, а також на пропущення
позивачкою строків позовної давності
для звернення з позовом.

Відповідач ОСОБА_4 подав заяву до
суду про розгляд справи у його
відсутність та визнання позовних
вимог.

Рішенням Яготинського районного
суду Київської області від 18 грудня 2013
року у задоволенні позову відмовлено
повністю.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушенням норм матеріального і
процесуального права, просила
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про задоволення її
позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення частково з таких підстав.

В силу ч.1 ст..60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Згідно ст..65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч.3 ст.65 СК України
для укладання одним з подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого подружжя має бути
письмовою.

Згідно ч.4 ст.203 ЦК України правочин
має вчинятися у формі, встановленій
законом.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п»ятою та
шостою ст..203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до положень ч.1 ст.261 ЦК
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

По справі встановлено, що 04 вересня
2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_4 було укладено кредитний
договір на строк з 04 вересня 2006 року по
05 вересня 2011 року на суму 47435 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму
залишку заборгованості та банківської
винагороди на купівлю автомобіля
(а.с.5-6).

На забезпечення кредитних
зобов»язань позичальника, 04 вересня 2006
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4
було укладено договір застави,
відповідно до якого останнім передано
в заставу майно - автомобіль DAE WOO , Lanos TF
69 Y , легковий седан В , номер НОМЕР_1
(а.с.7-8)

Як видно зі змісту вказаних
договорів, на укладання договорів
надано згоду другого подружжя- Хобти
С.В. (а.с. 6 зв., 8 зв.).

Судом встановлено, що ОСОБА_4
належним чином не здійснював покладені
на нього кредитні зобов»язання та
допустив заборгованість по погашенню
кредиту, процентів та інших платежів. У
зв»язку з чим, банк звертався до суду з
вимогами до боржника про стягнення
заборгованості за кредитним договором
шляхом звернення на предмет застави.
ОСОБА_4, в свою чергу, звертався із
зустрічною позовною заявою про
визнання недійсним положення
кредитного договору в частині
підвищення відсоткової ставки.

Відповідно до рішення Яготинського
районного суду Київської області від 6
грудня 2010 року в задоволенні позову ПАТ
КБ «Приватбанк» відмовлено та
задоволено зустрічний позов ОСОБА_4.
Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 11 лютого 2011 року, рішення
Яготинського районного суду Київської
області від 6 грудня 2010 року в частині
задоволення зустрічного позову ОСОБА_4
скасовано, та ухвалено в цій частині
нове рішення, відповідно до якого в
задоволення зустрічного позову ОСОБА_4
відмовлено, а в іншій частині рішення
Яготинського районного суду Київської
області від 6 грудня 2010 року залишено
без змін.

Будь-які дані про те, що ОСОБА_2 була
банком ознайомлені зі змістом
оспорюваних договорів або була
залучена в якості сторони в судових
справах за позовом банку до ОСОБА_4 в
матеріалах справи відсутні.

В той же час, матеріалах справи
містять заяви ОСОБА_2 на ім.»я
заступника прокурора Київської
області, прокурора Яготинського району
, датовані 2011 роком, в яких зазначалося,
що її чоловікові, без її згоди, в 2006 році
банком надано було кредит терміном на
п»ять років, який він не зміг
виплачувати у зв»язку зі скрутним
матеріальним становищем у сім»ї.
Оскільки за кредитним договором
виникла заборгованість, банк звернувся
до суду з позовом про стягнення боргу
шляхом звернення на предмет застави. За
довіреністю вона представляла
інтереси чоловіка і, ознайомившись з
матеріалами справи, дізналася, що
кредитний договір та договір застави
містять дані про її згоду на їх
укладення та її підпис. Вказані
документи є підробленими, вона ніколи
не надавала згоду як на укладення
договору, так і на передачу в заставу
будь-якого майна, що є спільним майном
подружжя, підпис на договорах їй не
належить. Просила розібратися з
підробкою банківських документів
(а.с.129-146).

Відмовляючи позивачці у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі, суд
виходив з того, що кредитний договір та
договір застави, укладений між ОСОБА_4
та банком містить дані щодо надання
дружиною позичальника погодження на
укладання вказаних договорів, що
підтверджується її підписом, а тому
вважав, що у даному випадку позивачка
ототожнила правові підстави
недійсності правочину з підставами
звільнення від відповідальності за
порушення зобов»язань, а тому вважав її
позовні вимоги недоведеними. Крім
того, позивачкою пропущено строк
позовної давності для звернення за
захистом порушеного права, що свідчить
також про відсутність підстав для
задоволення позову.

Колегія судів не може погодитися з
даними висновками суду, оскільки вони
не ґрунтуються на вимогах закону та не
відповідають обставинам справи.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивачка вказувала на те, що вона не
надавала згоду на укладання між банком
та її чоловіком кредитного договору та
договору застави будь-якого майна,
підписи на примірниках договорів,
наданих банком, їй не належать, що
свідчить про шахрайські дії як з боку
її чоловіка, так і працівників банку.

Вказувала також, що її ніхто не
знайомив зі змістом кредитного
договору, а про існування договору
застави вона дізналася в кінці 2010 року
у зв»язку з розглядом судових справ за
позовом банку до її чоловіка.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього
Кодексу під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України, суд сприяє
всебічному і повному з»ясуванню
обставин справи, роз»ясніє особам, які
беруть участь у справі, їх праваа та
обов»язки, попереджає про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

В порушення вимог ЦПК України, суд
належним чином не з»ясував дійсні
обставини справи, не встановив, які
правовідносини виникли між сторонами,
якою правовою нормою вони
регламентуються, не перевірив та не
надав належну оцінку доводам
позивачки, на які вона посилалася, як на
підставу своїх позовних вимог, що, на
думку колегії, призвело до ухвалення
рішення, яке не відповідає вимогам
закону. З огляду на викладене, рішення
суду не може бути за лишеним без змін та
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення..

У ході розгляду справи в апеляційній
інстанції, позивачка, на підтвердження
своїх вимог, просила призначити по
справі почеркознавчу експертизу, на
вирішення якої поставити питання щодо
належності їй підпису в графі «Згода»
та «Згода співвласника» в кредитному
договорі та договорі застави майна.

Згідно висновку
судово-почеркознавчої експертизи №0834
від 07 травня 2014 року підпис від імені
ОСОБА_2 в графі «Згода співвласника»
договору застави майна від 04 вересня
20006 року виконаний не ОСОБА_2, а іншою
особою з наслідуванням підписів ОСОБА_2
; підпис від імені ОСОБА_2 в графі
«Згода» кредитного договору від 04
венресня 2006 року виконаний не ОСОБА_2, а
іншою особою (а.с.210-212 зв.).

Дана обставина свідчить про
обгрунтованість доводів позивачки про
те, що вона не підписувала та не
надавала згоду, як дружина
позичальника, на укладання кредитного
договору та договору застави майна.

Як вже зазначалося, в матеріалах
справи відсутні докази, що позивачка
була ознайомлена зі змістом
оспорюваних нею договорів від 04
вересня 2006 року та була обізнана з
обставинами укладання договору
застави майна, придбаного її чоловіком
в період шлюбу.

Оскільки позивачка, в порушення
вимог ч.3 ст.65 СК України не надавала
згоду на укладання її чоловіком
договору застави щодо цінного майна,
такий договір слід вважати укладеним з
порушенням вимог закону і у
відповідності до ч.1 ст.203, ст..215 ЦК
України повинен бути визнаний
недійсним.

Позовні вимоги позивачки в цій
частині знайшли своє підтвердження та
підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивачки в частині
визнання недійсним кредитного
договору у зв»язку з відсутністю її
згоди на його укладення, то на думку
колегії, вони не підлягають до
задоволення, оскільки кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів і не створює
обов»язків для другого із подружжя, а
лише для позичальника, як сторони
договору (ч.1 ст.1054 ЦК України). В
задоволенні позовних вимог в цій
частині необхідно відмовити.

Згідно рахунку №24/04-6 від 24 квітня 2014
року Київської незалежної
судово-експертної установи ОСОБА_2 за
проведення судової почеркознавчої
експертизи сплачено 2800 грн., які
підлягають відшкодуванню останній (а.с.
233).

На підставі викладеного, керуючись
ст..ст.307,309 ЦПК України, колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Яготинського районного суду
Київської області від 18 грудня 2013 року
скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2- задовольнити
частково.

Визнати недійсним договір застави №
K3JWAU03084980 від 04 вересня 2006 року,
укладений між ОСОБА_4 та Публічним
акціонерним товариством Комерційний
Банк «Приватбанк».

Стягнути з відповідачів - Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «Приватбанк» та ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 судові витрати по 114,70 грн. з
кожного ( всього в сумі 229,40 грн.) та
витрати по проведенню експертизи в
розмірі по 1400 грн. з кожного ( всього -
2800,00 грн.).

В іншій частині вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: