Провадження 2/235/1148/14
Справа 235/2399/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2014 року Красноармійський
міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючого судді Філь О.Є.

при секретарі Гужеля А.О.

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Красноармійську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл
майна, що є спільною сумісною власністю
подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 16.04.2014 року звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_3 про розподіл
майна, що є спільною сумісною власністю
подружжя, зазначивши на підтвердження
своїх позовних вимог, що з
відповідачкою по справі він перебував
в зареєстрованому шлюбі з 30 листопада
1985 року по 17.11.2000 року.

В період шлюбу на підставі договору
купівлі-продажу від 20.07.2000 року ними
була придбана квартира АДРЕСА_1.
Вартість квартири на день подання
заяви складає 135000 грн.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності .

Добровільно здійснити розподіл
квартири відповідач відмовляється,
тому позивач просить суд здійснити
розподіл спірної квартири, визнавши за
відповідачем ОСОБА_3 право власності на
вказану квартиру, стягнути з
відповідача на його користь вартість 12
частини квартири в розмірі 67500 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримав позовні вимоги, просив їх
задовольнити, пояснив суду, що гроші на
придбання квартири давала його мати
ОСОБА_5, до нотаріуса він не ходив,
оскільки був на роботі, за яку суму
купували квартиру він не пам'ятає, в
квартирі ніколи не проживав та не був
зареєстрований, раніше йому ніщо не
перешкоджало звернутися до суду з
позовом про розподіл зазначеної
квартири.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні
вимоги підтримав в повному обсязі,
просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не
визнала в повному обсязі, просила
відмовити в їх задоволенні, пояснила,
що спірну квартиру вона купувала
тільки за власні кошти, з 1996 року з
позивача за рішенням суду були
стягнуті аліменти, оскільки він не
надавав матеріальної допомоги на
утримання дитини, з 1998 року вона разом з
дитиною мешкала окремо від позивача на
квартирі, яку винаймала. В спірній
квартирі позивач ніколи не жив, не
сплачував комунальні послуги, не
ремонтував її. Надала суду заяву про
застосування строку позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_4
заперечував проти задоволення
позовних вимог в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
пояснила, що позивач по справі ОСОБА_1
її рідний син, спірну квартиру на м-ні
«Шахтарський» купували влітку 2000 року,
3000 грн. були її сина, а 4000 грн. вона
зайняла сину, потім він гроші їй
повернув. Вона разом з ОСОБА_3 та
продавцем ходили до нотаріуса, при чому
нотаріус роз'яснила їй наслідки
оформлення договору купівлі-продажу на
ім.»я ОСОБА_3 Квартиру купили ОСОБА_3,
оскільки вона не давала розлучення її
сину. Син в цій квартирі ніколи не жив, а
жив в квартирі на пр.
Шахтобудівельників.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги задоволенню не підлягають за
наступних підстав:

Судом встановлено, що сторони по справі
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 30 листопада 1985
року по 17.11.2000 року. Розірвання шлюбу
підтверджується копією свідоцтва про
розірвання шлюбу, виданого 17.10.2000 року
Красноармійським міським відділом
реєстрації актів громадянського стану
(а.с. 9).

В період шлюбу на підставі договору
купівлі-продажу від 20.07.2000 року,
посвідченого нотаріально, на ім.»я
ОСОБА_3 була придбана квартира АДРЕСА_1
(а.с. 16). Причому жодних доказів
стосовно того, що вартість спірної
квартири на час звернення до суду
становить 135000 грн., позивачем суду не
надано.

Позивачу було відомо про нотаріальне
оформлення за договором
купівлі-продажу спірної квартири на
ім.»я відповідачки ОСОБА_3 Але з часу
придбання квартири та після розірвання
шлюбу він жодного дня в квартирі не
проживав, не був там зареєстрований,
комунальні послуги не сплачував,
витрат на утримання та ремонт не
здійснював, тобто про порушення його
майнових прав позивачу стало відомо ще
в 2000 році, коли шлюб між сторонами було
розірвано.

Оскільки правовідносини виникли під
час дії Кодексу про шлюб та сім»ю
України, то відповідно до ст. 22 КпШС
України, який введено в дію відповідно
до Закону УРСР від 20.06.1969 року, майно,
придбане подружжям під час шлюбу,
являється їх спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Згідно ст. 29 КпШС України якщо між
подружжям не досягнуто згоди про
спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні; про присудження майна в натурі
одному з подружжя, з покладенням на
нього обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми. При цьому
суд також бере до уваги інтереси
неповнолітніх дітей або інтереси
одного з подружжя, що заслуговують на
увагу. Поділ спільного майна
подружжя може бути проведений як під
час перебування в шлюбі, так і після
розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ
майна, яке є спільною сумісною
власністю розведеного подружжя,
встановлюється трирічний строк
позовної давності.

Відповідно до положень ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує, зокрема, питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються.

При цьому, суд виходить з того, що
відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В зв»язку з тим, що позивачем
пропущений трирічний строк позовної
давності, встановлений ст. 29 КпШС
України для вимоги про поділ майна, яке
є спільною сумісною власністю
розведеного подружжя, та сам позивач
ОСОБА_1 в судовому засіданні
підтвердив, що йому ніщо не заважало
звернутися до суду з позовом протягом
трьох років, а не після спливу майже
чотирнадцяти років, то зазначене є
підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 22, 29 Кодексу про Шлюб
та сім»ю України, ст. ст. 10, 11, 57-60, 79, 88,
208-209, 212-218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл майна, що
є спільною сумісною власністю
подружжя, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Красноармійський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:

12.06.2014