Єдиний унікальний номер 254/109/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/5099/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого-судді
Соломахи Л.І.

суддів
Биліни Т.І., Пономарьової О.М.

при секретарі
Бакунець Я.О.

за участю:

представника відповідача
Саприкіної О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку справу за
позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства
«Шахтоуправління «Донбас» (третя особа
- виконуючий обов'язки директора
публічного акціонерного товариства
«Шахтоуправління «Донбас» Поповкін
Юрій Віленович) про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу з
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на
рішення Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 18 квітня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 18 квітня 2014 року
ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні
позовних вимог до публічного
акціонерного товариства
«Шахтоуправління «Донбас» (далі ПАТ
«Шахтоуправління «Донбас») про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення її
позовних вимог (а.с.135-139).

В судове засідання апеляційного суд
позивач ОСОБА_2 не з'явилася, про час та
місце розгляду справи повідомлена
належним чином, що підтверджується
рекомендованим повідомленням про
вручення їй 21 червня 2014 року повістки
про явку до суду 26 червня 2014 року (а.с.
159), надіслала заяву про розгляд справи
у її відсутність (а.с. 161).

Представник відповідача - ПАТ
«Шахтоуправління «Донбас» Саприкіна О.
В., яка діє на підставі довіреності
юридичної особи від 15 липня 2013 року №
15-2678 (а.с. 15), проти доводів апеляційної
скарги заперечувала, просила її
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

Третя особа Поповкін Ю.В. у судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, надав заяву про розгляд справи у
його відсутність та просив відхилити
апеляційну скаргу позивача (а.с. 163).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача Саприкіної
О.В., дослідивши матеріали цивільної
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга позивача
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін з наступних підстав:

При розгляді справи суд першої
інстанції встановив, що позивач
перебувала з відповідачем у трудових
відносинах з 05 січня 2004 року: наказом №
3-к від 05 січня 2004 року була прийнята
юрисконсультом тимчасово строком на 2
місяця; наказом № 116 -к від 05 березня 2004
року позивачу був продовжений термін
роботи та з 01 серпня 2004 року вона на
підставі наказу № 377-к від 27 липня 2004
року була зарахована до штату постійно,
що підтверджується копією трудової
книжки позивача (а.с. 6 - 7).

Наказом № 173-к від 09 квітня 2013 року
позивач, юрисконсульт АУП ПАТ
«Шахтоуправління «Донбас», 09 квітня 2013
року була звільнена з роботи на
підставі ст. 38 КЗпП України за власним
бажанням (а.с. 18 - 19).

Відмовляючи позивачу в задоволенні
позовних вимог про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, суд першої
інстанції виходив з того, що звільнення
позивача здійснено з дотриманням вимог
закону, підстави для її поновлення на
роботі відсутні.

Зазначений висновок суду є законним та
обгрунтованим.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

З матеріалів справи встановлено, що
наказ про звільнення позивача від 09
квітня 2013 року № 173 - к виданий на
підставі її заяви (а.с. 18 - 19).

Позивач визнає, що заява про звільнення
написана нею особисто 08 квітня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги позивача про
те, що відповідач відповідно до ст. 38
КЗпП України не міг її звільняти до
спливу двотижневого строку, не
ґрунтуються на законі.

Виходячи із змісту ст. 38 КЗпП України
власник не вправі звільнити працівника
до закінчення двотижневого строку
після подання працівником заяви, якщо
працівник про це не просить. Проте
стаття 38 КЗпП України не містить
заборони сторонам трудового договору
домовитись про будь-який строк
звільнення навіть за відсутності
поважних причин, які свідчать про
неможливість продовження працівником
роботи. Зазначене випливає і з
роз'яснень Верховного Суду України, які
містяться в п. 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» № 9
від 06 листопада 1992 року, згідно яких
сама по собі згода власника або
уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо
не було домовленості сторін про цю
підставу припинення трудового
договору. В останньому випадку
звільнення вважається проведеним з
ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

В заяві про звільнення ОСОБА_2 просила
відповідача звільнити її за власним
бажанням з 09 квітня 2013 року (а.с. 17),
тобто до закінчення двотижневого
строку попередження, а саме на
наступний день після подання нею заяви
про звільнення, і відповідач
задовольнив це прохання позивача,
тобто дата звільнення була узгоджена з
позивачем, що не суперечить вимогам
закону, про що обґрунтовано зазначив
суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що
заяву про звільнення вона написала 08
квітня 2014 року та цього ж дня вона була
завізована директором ОСОБА_4, як
керівником підприємства, проте 21
травня 2013 року вона дізналася, що
ОСОБА_4 05 квітня 2013 року був звільнений
і відповідно не мав повноважень
розглядати її заяву, що до нового
керівника шахтоуправління - Поповкіна
Ю.В. з відповідною заявою про
звільнення вона не зверталася, про його
призначення в.о. директора дізналася
лише 09 квітня 2013 року при ознайомленні
з наказом про її звільнення та
отриманні наприкінці робочого дня
трудової книжки, тобто її заява про
звільнення не була розглянута
уповноваженим органом власника, а тому
підстави для її звільнення були
відсутні, також є необгрунтованими.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 65 Господарського
кодексу України управління
підприємством здійснюється відповідно
до його установчих документів на
основі поєднання прав власника щодо
господарського використання свого
майна і участі в управлінні трудового
колективу. Власник здійснює свої права
щодо управління підприємством
безпосередньо або через уповноважені
ним органи відповідно до статуту
підприємства чи інших установчих
документів. Для керівництва
господарською діяльністю підприємства
власник (власники) або уповноважений
ним орган призначає (обирає) керівника
підприємства.

Згідно п. 9.5 Статуту ПАТ
«Шахтоуправління Донбас» (нова
редакція), який затверджений наказом
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України 07 вересня 2012
року № 686, державна реєстрація змін до
установчих документів проведена 25
вересня 2012 року, прийом та звільнення
працівників Товариства у
відповідності до чинного
законодавства належать до компетенції
директора Товариства (а.с. 104-121).

Наказ № 173-к від 09 квітня 2013 року про
звільнення позивача підписаний в.о.
директора ПАТ «Шахтоуправління
Донбас» Поповкіним Ю.В. (а.с.18-19). Згідно
матеріалів справи Поповкін Ю.В.
призначений на посаду виконуючого
обов'язки директора ПАТ
«Шахтоуправління Донбас» наказом
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України від 08 квітня 2013
року № 49-к/к з 08 квітня 2013 року (а.с. 28),
тобто наказ про звільнення позивача
підписаний уповноваженою особою. Та
обставина, що заява про звільнення
позивачем була написана на ім'я
директора ПАТ «Шахтоуправління
Донбас» ОСОБА_4, не має юридичного
значення, оскільки трудовий договір
позивачем був укладений з юридичною
особою - ПАТ «Шахтоуправління Донбас» і
саме уповноваженим органом цієї
юридичної особи і був підписаний наказ
про звільнення позивача. Крім того, як
вбачається з заяви про звільнення
позивача на ній є в тому числі і
резолюція в.о. директора Поповкіна Ю.В.
щодо припинення трудового договору з 09
квітня 2013 року (а.с. 17), що спростовує
доводи апеляційної скарги позивача про
те, що в.о. директора Поповкіним Ю.В. її
заява про звільнення не розглядалася.

Відповідно до частини 5 ст. 24 КзпП
України та роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, які викладені
в п. 12 постанови від 6 листопада 1992 року
№ 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів», працівник, який
попередив власника або уповноважений
ним орган про розірвання трудового
договору, укладеного на невизначений
строк, вправі до закінчення строку
попередження відкликати свою заяву і
звільнення в цьому випадку не
проводиться, якщо на його місце не
запрошена особа в порядку переведення
з іншого підприємства, установи,
організації.

Доводи позивача про те, що про
призначення в.о. директора Поповкіна
Ю.В. вона дізналася лише 09 квітня 2013
року при ознайомленні з наказом про
своє звільнення та при отриманні на
прикінці робочого дня трудової книжки
та не мала можливості відкликати свою
заяву про звільнення, також є
необґрунтованими. Позивачем не
зазначено та не надано відповідних
доказів про те, що перешкоджало їй,
фахівцю в галузі права, стаж роботи
якого саме на підприємствах складає
більш, ніж 13 років, при ознайомленні з
наказом про своє звільнення 09 квітня 2013
року зазначити в ньому про відкликання
своєї заяви про звільнення,
відмовитися від отримання трудової
книжки та 10 квітня 2013 року вийти на
роботу.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції за її клопотанням
не витребував у відповідача копій
особових карток на ОСОБА_4, Поповкіна
Ю.В., в яких мають бути зазначені дати
про їх ознайомлення з наказами про їх
відповідно звільнення та призначення
на посаду, є необґрунтованими, копії
цих карток містяться в матеріалах
справи на а.с. 100-102 та вони не містять
будь-яких даних щодо предмета
доказування - законності звільнення
позивача.

Доводи апеляційної скарги позивача про
те, що до написання заяви вона була
примушена директором ОСОБА_4 під
загрозою звільнення «за статтею», про
що вона повідомляла у судовому
засіданні 28 січня 2014 року, що висновок
суду про те, що сторони не заперечують
факт відсутності примусу з боку
відповідача при поданні нею заяви про
звільнення, не відповідає обставинам
справи, не спростовують висновків суду
щодо відсутності підстав для
поновлення позивача на роботі.

Згідно п. 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» № 9
від 06 листопада 1992 року по справах про
звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні
перевіряти доводи працівника про те, що
власник або уповноважений ним орган
примусили його подати заяву про
розірвання трудового договору.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 119 ЦПК
України позовна заява подається в
письмовій формі. Позовна заява повинна
містити, зокрема, зміст позовних вимог,
виклад обставин, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги; зазначення
доказів, що підтверджують кожну
обставину.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з позовом про
поновлення на роботі, позивач ОСОБА_2,
яка є фахівцем в галузі права та має
стаж роботи в якості юрисконсульта
більш, ніж 13 років, не посилалася як на
підставу її поновлення на роботі та
незаконності звільнення на те, що заяву
про звільнення вона подала під
примусом роботодавця, а саме, під
загрозою звільнення за «статтею».

В судовому засіданні суду першої
інстанції 28 січня 2014 року позивач
дійсно поясняла, що 08 квітня 2013 року
директор ОСОБА_4 запропонував їй
написати заяву про звільнення за
власним бажанням, оскільки його не
влаштовувала її робота, вона з цим
погодилася (ас. 81-82).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Позивачем не надавалися суду докази
щодо примусу з боку посадових осіб щодо
написання нею заяви про звільнення за
власним бажанням. В якості підстав для
її поновлення на роботі вона зазначала
і продовжує зазначати в апеляційній
скарзі те, що 08 квітня 2013 року вона
написала заяву про звільнення на ім'я
директора ПАТ «Шахтоуправління
«Донбас» ОСОБА_4 що ця заява була
завізована саме ОСОБА_4, який,
як вона дізналася пізніше, ще 05 квітня
2013 року був звільнений з
шахтоуправління та станом на 08 квітня
2013 року не був працівником
шахтоуправління, оскільки ОСОБА_4 08
квітня 2013 року не був працівником
шахтоуправління, він не мав права
підписувати її заяву про звільнення
(а.с. 1-3). Заявляючи у судовому засіданні
28 січня 2013 року клопотання про допит
ОСОБА_4 у якості свідка, позивач
зазначала, що саме він може підтвердити
ту обставину, коли йому стало відомо
про наявність наказу про його
звільнення з посади директора і не
посилалась на необхідність його допиту
для з'ясування обставин написання нею
заяви про звільнення.

В цьому ж судовому засіданні 28 січня 2014
року представник відповідача
Саприкіна О.В. посилалась на те, що
розмова про звільнення між позивачем
та ОСОБА_4 відбувалася у її
присутності та вона просила позивача
не поспішати з прийняттям рішення,
проте позивач написала заяву про
звільнення. В судовому засіданні
апеляційного суду представник
пояснила, що виник спір щодо надання
позивачу відпустки.

Посилаючись в апеляційній скарзі на
примус з боку директора ОСОБА_4 щодо
подання нею заяви про звільнення,
позивач навіть в апеляційній скарзі не
зазначає, в чому він полягав, з яких
підстав директор ОСОБА_4 примушував її
написати заяву про звільнення.

Враховуючи зазначене, суд першої
інстанції дійшов обгрунтованого
висновку про те, що звільнення позивача
проведено з дотриманням вимог закону і
підстави для її поновлення на роботі
відсутні.

Вимоги позивача про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу є похідними від позовних вимог
про поновлення на роботі, а тому
підстави для їх задоволення також
відсутні.

Відповідно до ст.233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду у справах про звільнення - в
місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Трудову книжку позивач отримала 09
квітня 2013 року. До суду з позовом про
поновлення на роботі позивач
звернулася 27 червня 2013 року (здала
позовну заяву на пошту) (а.с. 1-8), тобто
більш, ніж через два місяці після
отримання трудової книжки та
ознайомлення з наказом про звільнення.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
встановлені ст. 233 КЗпП строки
звернення до суду застосовуються
незалежно від заяви сторін. У кожному
випадку суд зобов'язаний перевірити і
обговорити причини пропуску цих
строків, а також навести у рішенні
мотиви, чому він поновлює або вважає
неможливим поновити порушений строк.
Якщо місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у позові
може бути відмовлено з цих підстав.
Оскільки при пропуску місячного і
тримісячного строку у позові може бути
відмовлено за безпідставністю вимог,
суд з'ясовує не лише причини пропуску
строку, а всі обставини справи, права і
обов'язки сторін.

Строки звернення до суду стосуються
захисту порушеного права. Оскільки суд
першої інстанції дійшов висновку, що
звільнення позивача проведено з
дотриманням вимог закону, з чим
погоджується апеляційний суд, суд має
відмовити в позові через його
необгрунтованість без посилання на
строки звернення до суду. У зв'язку з
зазначеним підстави для перевірки
доводів ОСОБА_2 щодо поважності причин
пропуску нею строку звернення до суду
відсутні, Висновок суду першої
інстанції щодо відсутності підстав для
поновлення позивачу строку для її
звернення до суду є зайвим та не
впливає на висновки суду про відмову
позивачу у задоволенні позовних вимог
про поновлення на роботі.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для
скасування рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги не має,
доводи апеляційної скарги
необгрунтовані і не спростовують
висновків суду, тому відповідно до
частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК
України, апеляційний суд Донецької
області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 18 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Л.І. Соломаха

Судді:
Т.І. Биліна

О.М. Пономарьова