Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2575/14
Головуючий у 1 інстанції: Апаллонова
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„19" червня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Пільщик Л.В., Каракуші К.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 18 квітня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Запорізького
базового відділення «Райффайзен Банк
Аваль», ОСОБА_5 про визнання договору
поруки недійсним, -

В С Т
А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ПАТ Райффайзен Банк
Аваль» в особі Запорізького базового
відділення «Райффайзен Банк Аваль»,
ОСОБА_5 про визнання договору поруки
недійсним.

У позові зазначав, що 17 листопада
2006 року між ним та ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» був укладений договір поруки №
014/17-41/643/1, за яким він зобов'язався перед
банком відповідати у повному обсязі по
зобов'язанням ОСОБА_5, які виникли з
умов укладеного між нею та банком
кредитного договору № 014/17-41/643 від
17.11.2006 року, забезпеченого також
договором іпотеки від 17.11.2006 року.

В обґрунтування позову посилався
на те, що, укладаючи кредитний договір
та договір іпотеки, боржник ОСОБА_5
брала в позику грошові кошти для
придбання нежитлового приміщення та
забезпечувала виконання вказаного
зобов'язання шляхом укладання договору
іпотеки.

Перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_5, він
надавав письмову згоду на укладання
нею як кредитного договору, так і
договору іпотеки.

Укладаючи особисто з банком
договір поруки, спрямував свій намір
на забезпечення кредиту за договором
іпотеки, предметом якого було нежиле
приміщення ХІХ другого поверху літ. а-5,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 і яке
згідно п. 1.5. договору купівлі-продажу
від 29 червня 2005 року зазначено, як
нерухоме майно, за яким відсутні судові
спори.

У вересні 2008 року, майже через 2
роки після укладання договору поруки,
йому стало відомо, що майно, за яким він
виступив, як поручитель, з 16 жовтня 2006
року( за місяць до укладання договору)
знаходиться під спором.

Таким чином, на день укладання
договору поруки він не володів повною
інформацією щодо правового статусу
переданого в іпотеку майна.
Посилаючись на те, що за умови
обізнаності про обтяження переданого в
іпотеку майна судовими спорами
договір поруки він би не укладав, отже
останній був укладений з порушенням
ч.ч.1,3 ст. 203 ЦК України, на підставі ст. 215
ЦК України просив договір поруки
№ 014/17-41/643/1 від 17.11.2006 року, укладений
між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_2 , визнати недійсним, судові
витрати покласти на відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 18
квітня 2014 року позов залишено без
задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в
особі представника ОСОБА_3, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання договору поруки недійсним,
суд правомірно послався на його
безпідставність.

Загальними правовими підставами
визнання правочину недійсним є
порушення умов його дійсності.
Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України та
частин 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України
недійсність право чину може бути
обумовлена, зокрема, невідповідністю
волі і волевиявлення.

Судом встановлено, що 17 листопада 2006
року між ВАТ«Райффайзен Банк Аваль» та
дружиною позивача ОСОБА_5 був
укладений кредитний договір, за
умовами якого остання отримала кредит
у розмірі 125000доларів США для придбання
нерухомого майна(а.с.8-13).

З метою виконання зобов"язань за
вказаним договором між ОСОБА_5 та
банком був укладений договір іпотеки,
предметом якого стало нежиле
приміщення ХІХ другого поверху літ. а-5,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1,
належне іпотекодавцю на підставі
договору купівлі-продажу від 17.11.2006
року(а.с.5-7).

В забезпечення виконання ОСОБА_5
зобов"язань перед банком за кредитним
договором, того ж дня між банком та
ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за
умовами якого позивач прийняв на себе
зобов"язання відповідати у повному
обсязі за своєчасне та повне виконання
позичальником боргових
зобов"язань(а.с.4).

Вимоги про визнання зазначеного
договору поруки недійсним на підставі
ст. 215 ЦК України ОСОБА_2 обґрунтовував
тим, що придбаний ОСОБА_5 за кредитні
кошти та переданий нею в іпотеку об"єкт
нерухомості з жовтня 2006 року являється
предметом спору, у тому числі у
господарському суді Запорізької
області, хоча у вчиненому ОСОБА_5
договорі купівлі -продажу приміщення
вказувалось про відсутність судових
спорів щодо названого об"єкта.

У серпні 2010 року ОСОБА_5 зверталась до
суду із позовом до ПАТ«Райффайзен Банк
Аваль» про визнання недійсним
кредитного договору від 17.11.2006 року, у
тому числі і із вказаних підстав.
Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 05
червня 2013 року, що набрало законної
сили 16 липня 2013 року, у задоволенні
позову ОСОБА_5 було відмовлено(а.с.45-46).

Зазначеним судовим рішенням було
встановлено, що предметом укладеного
між банком та ОСОБА_5 кредитного
договору були грошові кошти, а не об"єкт
нерухомості і за цим кредитним
договором банк не зобов"язував
позичальника на придбання конкретного
об"єкта нерухомості.

Розглядаючи справу по суті, суд
правильно виходив з того, що за змістом
ч.1 ст. 553 ЦК України порука є угодою щодо
прийняття третьою особою на себе
обов"язку поручитися перед кредитором
за виконання боржником свого
зобов"язання та нести відповідальність
за невиконання або неналежне виконання
зобов"язання боржником шляхом
відшкодування в грошовій формі того, що
не було виконано боржником.

Відповідно до ст. 546 ЦК України
застава (іпотека) та порука є різними
видами забезпечення, отже
правовідносини, що виникають між
кредитором та поручителем, та
правовідносини, що виникають між
кредитором та майновим поручителем,
взаєпов"язаними не являються.

Таким чином, з"ясувавши
відповідно до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК
України у повному об"ємі права та
обов"язки сторін, обставини справи,
перевіривши доводи сторін та надавши
їм правову оцінку, суд ухвалив законне
рішення, правомірно прийшовши до
висновку щодо відсутності правових
підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Ті докази та обставини, на які
ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3
посилається в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження суду першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Фактично доводи зводяться до
іншої оцінки обставин справи та
доказів, які відрізняються від
зробленої судом першої інстанції, і
підстав для скасування судового
рішення не містять.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2014 року
по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: