Справа № 683/741/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

29 травня 2014 року
м.
Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд
Хмельницької області

в складі:

головуючого - судді
Цимбалюка О.В.

при секретарі
Поважнюк О.Б.

з участю представника позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Старокостянтинові
справу за позовною заявою ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку, за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

В березні 2014 року ОСОБА_4 звернулась в
суд з позовом до роботодавця ОСОБА_5 і
просила поновити її на посаді бармена,
стягнути з ОСОБА_5 на її користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу та 5000 грн. відшкодування
моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилається на
те, що 07 липня 2008 року між нею та ФО-П
ОСОБА_5 укладено трудовий договір, який
зареєстровано в
Старокостянтинівському
міськрайонному центрі зайнятості.
22.09.2009 року внесено зміни до трудового
договору, відповідно до яких на неї
покладено обов'язки по виконанню
роботи кухаря-офіціанта та бармена.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 народила
доньку ОСОБА_6 та з того часу
знаходилась у відпустці по догляду за
дитиною до досягненню нею трьох років,
тобто по ІНФОРМАЦІЯ_2 року. З 22 січня 2014
року по 25 лютого 2014 року роботодавцем
їй надано чергову відпустку, яку вона
не використала в період роботи за 2009-2010
роки. Коли позивачка перебувала у
відпустці, то її донька ОСОБА_6 хворіла
і лікарською комісією надано висновок,
що дитина потребує домашнього догляду.
Після того як позивачка звернулась до
відповідачки ОСОБА_5 і повідомила їй
про необхідність відпустки по догляду
за дитиною ще на один рік, ОСОБА_5
запропонувала з?явитись до
Старокостянтинівського районного
центру зайнятості, щоб поновити,
переукласти дію трудового договору.
Там позивачці надали бланк договору,
який вона підписала. Тоді ОСОБА_5
повідомила, що позивачка звільнена з
роботи за власним бажанням.

Вважає своє звільнення незаконним,
оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 38
КЗпП України, працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган письмово за два тижні. Обманним
шляхом їй було вказано і продиктовано
написати у трудовому договорі «за
власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП
України». Крім того вважає, що
відповідачка повинна відшкодувати їй
ще й моральну шкоду, завдану незаконним
звільненням та виплатити середній
заробіток за вимушений прогул.
Незаконним звільненням їй спричинено
моральну шкоду, оскільки діями
відповідачки грубо порушено її законні
права, що призвело до моральних
страждань, внаслідок чого погіршився
стан її здоров'я, вона втратила
нормальні життєві зв'язки. Розмір
морального відшкодування оцінює в 5000
грн.

В судовому засіданні позивачка подала
заяву про збільшення позовних вимог та
просила поновити її на посаді кухаря до
роботодавця ОСОБА_5 та стягнути з
відповідачки на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 25
лютого 2014 року до дня постановлення
рішення суду.

Представник відповідачки проти
задоволення позову заперечив
мотивуючи наступним. При прийнятті та
звільненні з роботи ОСОБА_4, процедура
була дотримана ФОП ОСОБА_5 Позивачка
при поданні позову та в судовому
засіданні особисто визнала, що ставила
в трудовому договорі від 07.07.2008 р. свій
підпис в тому числі і під п. 17, де
зазначено, що трудовий договір
розірваний сторонами згідно ст. 38 КЗпП
України (за власним бажанням
працівника). Щодо вимоги про поновлення
на роботі на посаді кухаря, то на
сьогоднішній день є чинним (не визнаний
судом недійсним) додаток до трудового
договору від 07.07.2008 р. № 463
зареєстрованого між ФОП ОСОБА_5 та
ОСОБА_4, в якому зазначено посаду
працівника - «бармен». Тому поновити
працівника на іншій посаді неможливо.
Про те, що позивачка звільняється їй
було відомо, оскільки вона сама надала
трудову книжку для здійснення в ній
запису про звільнення, підписала пункт
про припинення трудового договору,
з'явилась в Старокостянтинівському
міськрайонному центрі зайнятості. Всі
довідки про хворобу дитини видані вже
після звільнення і позивачка до
звільнення не зверталась до
роботодавця з проханням надати їй
неоплачувану відпустку по догляду за
дитиною.

Заслухавши пояснення представниці
позивачки, представника відповідачки,
суд вважає, що позов підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 07 липня 2008 року
між позивачкою та ФО-П ОСОБА_5 укладено
трудовий договір, який зареєстровано в
Старокостянтинівському
міськрайонному центрі зайнятості.
22.09.2009 року внесено зміни до трудового
договору, відповідно до яких на
позивачку покладено обов'язки по
виконанню роботи бармена. ІНФОРМАЦІЯ_1
року ОСОБА_4 народила доньку ОСОБА_6 та з
того часу знаходилась у відпустці по
догляду за дитиною до досягненню нею
трьох років, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
З 22 січня 2014 року по 25 лютого 2014 року
роботодавцем їй надано чергову
відпустку, яку вона не використала в
період роботи за 2009-2010 роки. Відповідно
до виданого 24 січня 2014 року ФО-П ОСОБА_5
Наказу № 1, Позивачці надано
невикористану відпустку за 2009-2010 роки,
з 22 січня 2014 року по 25 лютого 2014 року з
послідуючим звільненням за власним
бажанням. З яким ОСОБА_4 ознайомлена 05
березня 2014 року і тоді ж вказала, що не
погоджується з наказом про звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України,
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Представник відповідача не навів
причин, викладених у вищенаведеній
статті, що підтверджували бажання
ОСОБА_4 звільнитись через неможливість
працювати.

Згідно ч. 2 ст. 38 КЗпП України, якщо
працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Щодо вимоги ОСОБА_4 про поновлення на
посаді кухаря до ПП ОСОБА_5 то вона не
підлягає до задоволення, оскільки, як
було встановлено в судових засіданнях
22.09.2009 року було внесено зміни до
трудового договору №463 від 07.07.2008 року
згідно з якими позивач зобов'язалась
виконувати роботу бармена

З огляду на викладене суд прийшов до
висновку, що наказ ФО-П ОСОБА_5 № 1 від 24
січня 2014 року є незаконним та підлягає
скасуванню, а ОСОБА_4 поновленню на
посаді бармена з 25 лютого 2014 року.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП
України при винесення рішення про
поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 8 постанови КМУ «Про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати» № 100 від 08
лютого 1995 року з наступними змінами та
доповненнями, нарахування виплат, що
обчислюються із середньої заробітної
плати за останні два місяці роботи,
провадяться шляхом множення
середньоденного заробітку на число
робочих днів. Середньоденна заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі дні на число робочих
відпрацьованих днів.

Згідно роз?ясень, даних в п. 6 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» № 13
від 24 грудня 1999 року, задовольняючи
вимогу про оплату праці, суд має
навести в рішенні розрахунки, з яких
він виходив при визначенні сум, що
підлягають стягненню. Оскільки
справляння та сплата прибуткового
податку з громадян є відповідно
обов?язком роботодавця та працівника,
суд визначає зазначену суму без
утримання цього податку й інших
обов'язкових платежів, про що зазначає
в резолютивній частині рішення.

Для проведення розрахунку суд бере
заробітну плату за останні повні
відпрацьовані позивачкою місяці перед
звільненням, тобто за вересень та
жовтень 2010 року.

Розмір заробітної плати ОСОБА_4 у
вересні 2010 року склав 888.0 грн., в жовтні
2010 року - 907,0 грн.

За цих два місяці число робочих днів
склало: у вересні 22 дні, в жовтні - 21
день.

А тому розмір середньоденної
заробітної плати складає 41.74 грн. ((888.0
грн. + 907.0 грн: (21 день +22 дні) = 41.74 грн..).

ОСОБА_4 було звільнено з роботи 25 лютого
2014 року та поновлено на роботі 29 травня
2014 року, тому кількість робочих днів
вимушеного прогулу становить 65 днів (4
дні у лютому +21 день у березні + 22 дні у
квітні +18 днів у травні).

Таким чином, розмір середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
становить 2713 грн. 10 коп. (41.74 грн. х 65 дні =
2713.10 грн.).

Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв?язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Судом встановлено, що дійсно при
незаконному звільнені позивачка
зазнала моральних страждань, які
виявились у втраті нею нормальних
життєвих зв?язків, у додаткових
зусиллях для організації свого життя,
необхідності в судовому порядку
захищати своє порушене право. При
визначенні розміру моральної шкоди суд
виходить із засад розумності,
виваженості та справедливості і
вважає, що достатньою компенсацією
позивачці на відшкодування моральної
шкоди буде сума коштів в розмірі 500 грн.

Оскільки при зверненні до суду з даним
позовом ОСОБА_4 звільнена від сплати
судового збору, тому на підставі ст. 88
ЦПК України ці витрати підлягають
стягненню з ОСОБА_5 в розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, ст. ст. 38 ч. 1, 2, 235 ч. 2, 237-1 ч. 1 КЗпП
України, п. 8 постанови КМУ «Про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати» № 100 від 08
лютого 1995 року з наступними змінами та
доповненнями, роз'ясненнями, даних в п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
№ 13 від 24 грудня 1999 року, суд

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Поновити ОСОБА_4 на посаді бармена до
роботодавця ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
2713,10 грн. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та 500 грн.
відшкодування моральної шкоди.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави 243,60
грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Хмельницької області через
Старокостянтинівський районний суд
шляхом подання в десятиденний строк з
дня проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя