Ухвала

іменем україни

27 серпня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Горелкіної Н.А.,

Євтушенко О.І.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом заступника прокурора
м. Києва до Київської міської ради,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа -
Департамент земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради, про визнання незаконним рішення,
визнання недійсними державних актів на
право власності на земельну ділянку,
договору купівлі-продажу, відновлення
становища, яке існувало до порушення,
за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою в
інтересах ОСОБА_4, на заочне рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 14 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 11
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року заступник прокурора м.
Києва звернувся до суду з указаним
позовом, мотивуючи його тим, що на
підставі рішення Київської міської
ради від 29 жовтня 2009 року ОСОБА_3
передано у приватну власність земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд на
АДРЕСА_1 та видано державний акт на
право власності на зазначену земельну
ділянку. 31 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 укладено договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки. Спірна земельна ділянка
віднесена до земель рекреаційного
призначення, тому не могла бути
виділена для житлового будівництва,
рішення ради суперечить вимогам
земельного законодавства, а тому
ОСОБА_3, який отримав земельну ділянку
незаконно, не мав права нею
розпоряджатися. Постановою Окружного
адміністративного суду м.
Києва від 1 березня 2012 року, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 6 грудня 2012 року, рішення Київської
міської ради № 214/2283 від 17 вересня 2009
року визнано протиправним та
скасовано. З огляду на зазначені
обставини прокурор просив
задовольнити позов.

Заочним рішенням Голосіївського
районного суду м. Києва від 14
червня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 11 березня 2014 року, позов
заступника прокурора м. Києва
задоволено.

Визнано незаконним та скасовано
рішення Київської міської ради від
29 жовтня 2009 року № 662/2731 «Про передачу
громадянину ОСОБА_3 у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд на АДРЕСА_1».

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ № 922805, виданий на ім'я ОСОБА_3,
зареєстрований головним управлінням
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) за №
07-7-05116.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,0796 га
(кадастровий номер :90:371:0057)
вартістю 277 303 грн 66 коп., посвідчений
31 грудня 2009 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 та
зареєстрований в реєстрі за
№ 19007.

Визнано недійсним виданий ОСОБА_4
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЕ № 794064,
зареєстрований 22 червня 2010 року
головним управлінням земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) за
№ 07-7-05580.

Відновлено становище, яке існувало до
порушення, шляхом визнання права
власності на земельну ділянку на
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:90:371:0057, вартістю 277 303 грн 66 коп. за
територіальною громадою м. Києва в
особі Київської міської ради.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_4, просить
скасувати зазначені судові рішення та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив із того, що
передача ОСОБА_3 земельної ділянки була
проведена з порушенням норм земельного
законодавства, тому він у подальшому не
мав законних підстав для розпорядження
нею.

Судами установлено, що рішенням
Київської міської ради № 214/2283 від 17
вересня 2009 року територію на АДРЕСА_1
вилучено із зони зелених насаджень
загального користування і території
лугів та лугопарків та переведено до
території громадських будівель і
споруд. Затверджено проект землеустрою
щодо відведення земельних ділянок
товариству з обмеженою
відповідальністю «Мегатранс» для
будівництва, експлуатації та
обслуговування об'єктів рекреаційного
призначення (з комплексним
інженерно-транспортним облаштуванням
та благоустроєм території) та для
житлової забудови за вказаною адресою.

Рішенням Київської міської ради від 29
жовтня 2009 року ОСОБА_3 передано у
приватну власність земельну ділянку
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд на АДРЕСА_1 та внесено
зміни до рішення Київської міської
ради від 17 вересня 2009 року в частині
даної земельної ділянки (а.с. 10-11).

Згідно договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 31 грудня 2009
року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
останній є власником земельної
ділянки розміром 0,0796 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд на АДРЕСА_1. На
підставі вказаного договору ОСОБА_4
видано державний акт (а.с.14-15).

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 1
березня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 6 грудня 2012
року, визнано протиправним та
скасовано рішення Київської міської
ради № 214/2283 від 17 вересня 2009 року
(а.с.66-73).

Статтею 51 ЗК України встановлено, що до
земель рекреаційного призначення
належать земельні ділянки зелених зон
і зелених насаджень міст та інших
населених пунктів.

Частиною 2 ст. 52 ЗК України (у редакції
станом на 29 жовтня 2009 року)
передбачено, що на землях
рекреаційного призначення
забороняється діяльність, що
перешкоджає або може перешкоджати
використанню їх за призначенням, а
також негативно впливає або може
вплинути на природний стан цих земель.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України, землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі рекреаційного призначення, та
віднесення їх до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади та
органів місцевого самоврядування
відповідно їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання, відповідно до
ст. 21 ЗК України, недійсними рішень про
надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною, тощо.

Встановивши на підставі наявних у
матеріалах справи доказів, що спірна
земельна ділянка віднесена до земель
рекреаційного призначення, тому не
могла бути виділена для житлового
будівництва, суди дійшли
обґрунтованого висновку щодо
незаконної передачі Київською міською
радою земельної ділянки у власність
ОСОБА_3 за рішенням 29 жовтня 2009 року та,
як наслідок, скасування цього рішення.

Враховуючи те, що правова підстава
виникнення у ОСОБА_3 права власності на
земельну ділянку скасована і він не є
особою, яка у розумінні
ч. 1 ст. 317 ЦК України уповноважена
виступати продавцем земельної ділянки,
висновок суду щодо невідповідності
договору купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,0796 га, укладеного між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 31 грудня 2009 року,
вимогам ст. 203 ЦК України та його
недійсності з підстав, передбачених ст.
215 ЦК України, відповідає вимогам щодо
застосування наведених норм.

Незаконність рішення Київської
міської ради від 29 жовтня 2009 року
№ 665/2734 та недійсність договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
31 грудня 2009 року мають
наслідком недійсність виданих на їх
підставі ОСОБА_3 та ОСОБА_4
державних актів про право власності на
спірну земельну ділянку, оскільки
правомірність державного акта, тобто
правова можливість підтверджувати
існування юридичного факту набуття
земельної ділянки у власність,
перебуває у прямій залежності від
законності правової підстави
виникнення цього юридичного факту.

Враховуючи зазначене, судові рішення у
цій частині вирішення спору є
законними, підстави для їх зміни чи
скасування у цій частині відсутні.

Разом з тим, вирішуючи спір у частині
вимоги про відновлення становища, яке
існувало до порушення, шляхом визнання
права власності на земельну ділянку за
територіальною громадою м. Києва в
особі Київської міської ради, суди не
враховали, що законодавчі обмеження
матеріально-правових способів захисту
цивільного права чи інтересу
підлягають застосуванню з дотриманням
положень ст. ст. 55, 124 Конституції
України та ст. 13 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
відповідно до яких кожна особа має
право на ефективний засіб правового
захисту, не заборонений законом,
зокрема таким, що відповідає змісту
порушеного права, характеру його
порушення та наслідкам, спричиненим
цим порушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, у
разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту
цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України)
застосовується лише у разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку із цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороною недійсного
правочину.

Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі.

Київська міська рада не була стороною
договору купівлі-продажу, а спірна
земельна, яка була предметом
оспорюваного правочину, вибула з
володіння Київської міської ради у
зв'язку з порушенням вимог діючого
законодавства.

Цивільним кодексом України
передбачені засади захисту права
власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України
надає власнику право витребувати майно
із чужого незаконного володіння.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно
за відплатним договором придбане в
особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно: 1)
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння; 2)
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння; 3)
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні
ст. 388 ЦК України полягає в тому, що
майно придбавається не безпосередньо у
власника, а в особи, яка не мала права
його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна від
набувача, при цьому випадки такого
витребування законодавством
обмежуються, зокрема п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК
України, якою передбачено, що
витребування майна можливе в разі його
вибуття з володіння власника не з його
волі іншим шляхом.

Крім того, на підставі ст. 392 ЦК України,
яка застосована судами, може бути
задоволений позов власника про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою та у разі втрати ним
документа, який засвідчує право
власності.

Такі обставини не були підставою
заявленого у справі позову.

Визнання недійсним рішення, договору
купівлі-продажу і державних актів на
земельну ділянку відновлює становище,
яке існувало до порушення. Такий спосіб
захисту є ефективним та достатнім для
повернення земельної ділянки власнику
та поновлення його права.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог
статей 213, 214 ЦПК України на вказане
уваги не звернув, не встановив всі
обставини справи, не врахував, що при
встановленні наявності
речово-правових відносин, до таких
відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд на
зазначене уваги не звернув, у порушення
вимог ст. 303 ЦПК України не сприяв
всебічному та повному з'ясуванню
обставин справи, що мають значення для
правильного вирішення справи та
передчасно залишив рішення суду першої
інстанції в цій частині без змін.

Оскільки при вирішенні спору в цій
частині судами порушені норми
процесуального права та не застосовані
норми матеріального закону, які
підлягали застосуванню, що призвело до
неправильного вирішення справи, тому в
силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у
справі судові рішення в цій частині
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану в
інтересах ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 14 червня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11
березня 2014 року в частині задоволення
позову заступника прокурора м. Києва до
Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа - Департамент земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації), про
відновлення становища, яке існувало до
порушення, шляхом визнання права
власності на земельну ділянку
скасувати, справу у цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 14 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 11 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. ГвоздикГоловуючий
Судді:В.І. Амелін Н.А. Горелкіна О.І.
Євтушенко С.О. КарпенкоСудді:В.І. Амелін