АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4543/14
Головуючий 1 інст. - Алтухова О.Ю.
Справа №645/703/14-ц
Категорія : договірні
Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Черкасова В.В.

суддів - Кукліної Н.О.,
Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Чемерис Л.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Фрунзенського районного
суду м.Харкова від 19 травня 2014 року

по цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
(далі-Банк) звернувся до суду з позовом
до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог Банк
вказував, що між ним та ОСОБА_1 укладена
Генеральна угода про реструктуризацію
заборгованості та приєднання до умов
та правил надання продукту кредитних
карток 27 лютого 2013 року, відповідно до
якої відповідач отримав кредит у
розмірі 23 695,65 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою 18% річних на
суму залишку заборгованості за
кредитом. Зобов'язання за договором
ОСОБА_1 належним чином не виконує,
станом на 02 січня 2014 року сума
заборгованості за кредитним договором
складає 29 236,88 грн.

Тому, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд
стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку
заборгованість у розмірі 29 236,88 грн. за
кредитним договором від 27 лютого 2013
року, а також судові витрати.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м.Харкова від 19 травня 2014 року позовні
вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку
заборгованість за кредитним договором
від 27 лютого 2013 року у розмірі 29 236,88
грн., а також судовий збір у сумі 292,37
грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить
питання про скасування рішення суду
першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги заявник посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
вказує, що Генеральна угода від 27
лютого 2013 року, укладена між ним та
банком, є недійсним правочином.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи, заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
приймали участь у справі, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, знаходить
апеляційну скаргу не підлягаючою
задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить із
наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» суд першої інстанції
виходив з неналежного виконання
відповідачем зобов'язань за кредитним
договором, що стало підставою для
настання правових наслідків
передбачених договором або законом.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів.

Судом встановлено та підтверджується
наявними в матеріалах справи доказами,
що 27 лютого 2013 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладена
Генеральна угода про реструктуризацію
заборгованості та приєднання до умов
та правил надання продукту кредитних
карток з метою створення сприятливих
умов для виконання боржником
зобов'язань за кредитним договором від
13 грудня 2005 року, від 03 квітня 2006 року
(а.с.8).

За умовами Генеральної угоди ОСОБА_1
отримав кредит у розмірі 23 695 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою 18%
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом.

Згідно зі ст. 526 ЦК зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
ЦК.

Матеріали справи свідчать, що
заборгованість за договором ОСОБА_1
виконує не належним чином, станом на 02
січня 2014 року сума заборгованості за
договором складає 29 236,88 грн., яка
складається з (а.с.5):

-23 695,65 грн. - заборгованість за
кредитом;

-3 672,81 грн. - заборгованість по
процентам за користування кредитом;

а також штраф відповідно до Умов та
Правил надання банківських послуг:

-500 грн. - штраф (фіксована частина)

-1 368,42 грн. - штраф (процентна складова).

У разі порушення забов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом. Боржник
вважається таким , що просрочив , якщо
він не приступив до виконання
забов'язання або не виконав його у
строк , встановлений договором або
законом відповідно до вимог ч.1 ст. 611, ч.1
ст. 612 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо
недійсності кредитного договору
спростовуються матеріалами справи та
вимогами чинного законодавства.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 Цивільного
кодексу України). Договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли усіх істотних умов
договору згідно ст. 638 ЦК України.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину
відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 Цивільного кодексу
України.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України
передбачено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності,
згідно з яким кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, а суд розглядає справу
в межах заявлених вимог і вирішує
справу на підставі наданих доказів.

Матеріали справи свідчать, що
відповідач свій засвідчиний підпис у
генеральній угоді про
реструктуризацію забогованості
приєднання до умов і правил надання
продукту кредитних карт не оспорює.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про неправомірне використання
факсиміле при підписанні позивачем
генеральної угоди, судовою колегією не
приймаються, оскільки позивач укдаючи
дану угоду з відповідачем керувалися
діючим законодавством.

Так відповідно до ч. 3 ст. 207 Цивільного
кодексу України використання при
вчиненні правочинів факсимільного
відтворення підпису за допомогою
засобів механічного або іншого
копіювання, електронно-числового
підпису або іншого аналога
власноручного підпису допускається у
випадках, встановлених законом, іншими
актами цивільного законодавства, або
за письмовою згодою сторін, у якій
мають міститися зразки відповідного
аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до п. 2.5. Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 р. N 88, документ має бути
підписаний особисто, а підпис може бути
скріплений печаткою. Використання при
оформленні первинних документів
факсимільного відтворення підпису
допускається у порядку, встановленому
законом, іншими актами цивільного
законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Тому позивач, як суб'єкт господарювання
мав право використовувати при
здійсненні правочину(генеральної
угоди про реструктуризацію
забогованості приєднання до умов і
правил надання продукту кредитних
карт) з відповідачем факсимільні
підписи, так як чинним законодавством
не встановлено заборони стосовно
використання таких підписів.

При цьому, матеріалами справи
підтверджено, що сторони підписали
генеральну угоду(первинний документ)
між собою з вказівкою всіх своїх
ревізитів, індентифікацію яких не
оспорють.

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано прийшов до висновку про
задоволення позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції є
законним і обґрунтованим, постановлено
з дотриманням вимог матеріального і
процесуального права, підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307,
ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду
м.Харкова від 19 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: