Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних
справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Гончара В.П.,
Євтушенко О.І.,

Карпенко С.О.,
Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Васт-Транс» до ОСОБА_4 про
відшкодування майнової шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне
рішення Бердичівського міськрайонного
суду Житомирської області від 28 травня
2012 року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 01 липня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Васт-Транс» (далі -
ТОВ «Васт-Транс») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_4 про
відшкодування майнової шкоди.

На обґрунтування позовних вимог
позивач вказував на те, що
ОСОБА_4 працював водієм-експедитором
ТОВ «Васт-Транс».

10 червня 2011 року під час перебування
відповідача у відрядженні на маршруті
руху до м. Мінська Республіки Білорусь
сталася пожежа, внаслідок якої згорів
переданий ОСОБА_4 для здійснення
міжнародних перевезень транспортний
засіб та частково напівпричеп із
частиною вантажу, чим завдано позивачу
майнової шкоди.

Посилаючись на те, що пожежа сталася з
вини відповідача, який порушив правила
внутрішнього трудового розпорядку та
вимоги посадової інструкції, не
проявив належної дбайливості щодо
схоронності майна, в результаті чого
ТОВ «Васт-Транс» зазнало збитків, крім
знищення сідлового тягача з частиною
напівпричепа та вантажу, також
внаслідок подачі двох транспортних
засобів до місця пригоди з метою
доставки до місця призначення вантажу
і повернення пошкодженого автомобіля в
Україну, просив стягнути з ОСОБА_4 245 167
грн 56 коп. завданої майнової шкоди.

Заочним рішенням Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 28 травня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 01 липня 2013
року, позов задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ТОВ «Васт-Транс» 245 167
грн 56 коп. на відшкодування завданої
майнової шкоди, 1 700 грн сплаченого
судового збору та 120 грн витрат,
понесених на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
судові рішення скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в позові,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що внаслідок неправомірних дій
відповідача та неналежне виконання ним
вимог трудового законодавства
ТОВ «Васт-Транс» завдано майнової
шкоди.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

При вирішенні справи судом першої
інстанції встановлено, що 13
квітня 2005 року ОСОБА_4 прийнято на
посаду водія ТОВ «Вест-Транс», а з
вересня 2008 року переведено на посаду
водія-експедитора.

Для здійснення автомобільних
перевезень відповідачу було передано
транспортний засіб марки Mercedes-Benz 954.03,
державний номерний знак НОМЕР_1, та
напівпричіп марки Kogel, державний
номерний знак НОМЕР_2.

10 червня 2011 року близько 09 год. 15 хв.
відповідач, перебуваючи у відрядженні
в м. Мінську Республіки Білорусь,
залишив належний позивачу
транспортний засіб і напівпричіп з
товарно-матеріальними цінностями та
відлучився в особистих справах, а
повернувшись близько 20 год. 20 хв.,
ОСОБА_4 помітив, що їх пошкоджено в
результаті пожежі.

Передбачені ст. 1166 ЦК України підстави
відповідальності особи за завдану
майнову шкоду застосовуються в разі
наявності між сторонами спору в
деліктних зобов'язаннях.

Разом з тим, ст. 1172 ЦК України визначені
загальні правила покладення
відповідальності на юридичну або
фізичну особи за шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків
за наявність як загальних умов
деліктної відповідальності
(протиправної поведінки працівника,
завданої шкоди, причинного зв'язку та
вини), так і певних спеціальних умов,
лише за наявності яких може бути
застосована зазначена стаття.

При цьому підстави, умови, порядок, межі
й розмір матеріальної
відповідальності працівників за шкоду,
заподіяну ними підприємству, установі
організації, встановлені главою ІХ
КЗпП України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством.

Згідно з п. 1 ст. 134 КЗпП України
відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до статті 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпП України передбачено,
що письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей.

Згідно з укладеним між сторонами
договором про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від 13
вересня 2008 року працівник, що обіймає
посаду водія-експедитора або виконує
роботу перевезення вантажів,
безпосередньо пов'язану із збереженням
автомобіля в технічно справному стані,
приймає на себе повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
збереженості ввірених йому
підприємством, установою, організацією
матеріальних цінностей.

Однак місцевий суд всупереч ст. ст. 212, 214
ЦПК України, покладаючи повну
матеріальну відповідальність на
відповідача, не перевірив умов
вищевказаного договору і не з'ясував,
яким чином повинен ОСОБА_4 нести
відповідальність за пошкодження
автомобіля з урахуванням того, що
договір про повну матеріальну
відповідальність він укладав із ТОВ
«Васт-Транс» як водій-експедитор та за
цим договором він відповідає в повному
обсязі лише за ввірені йому
матеріальні цінності.

При цьому розділом IV Посадової
інструкції водія-експедитора
ТОВ «Васт-Транс» визначено, що
водій-експедитор несе
відповідальність за неналежне
виконання або невиконання своїх
посадових обов'язків, передбачених
даною Посадовою інструкцією, а також
іншими нормами чинного законодавства
України, та за вчинення матеріальної
шкоди в межах, визначених чинним
законодавством України.

Обов'язки ОСОБА_4, як водія-експедитора,
визначені розділом ІІ
згаданої вище інструкції, зокрема:
нести повну матеріальну
відповідальність за збитки, завдані
підприємству та третім особам під час
виконання своїх трудових обов'язків;
під час відряджень не покидати без
нагляду транспортний засіб та вантаж;
не залишати в кабіні автомобіля
увімкненими електропристрої; перед
тим, як відлучитися від автомобіля,
переконатися, що автомобілю та вантажу
нічого не загрожує, вимкнути всі
прилади та пристрої.

При цьому, як на підставу для
задоволення позову, суд першої
інстанції вказував на порушення
відповідачем своїх трудових
обов'язків, однак не звернув уваги на
положення п. 3 ст. 134 КЗпП України, за
змістом якої працівник несе
матеріальну відповідальність у
повному розмірі за шкоду, заподіяну з
його вини, та не з'ясував вину ОСОБА_4 у
виникненні пожежі, не дослідив, в чому
полягають його винні дії, тобто яким
чином пов'язане займання автомобіля із
відлученням відповідача.

Також судом першої інстанції не
враховано, що будь-яких документальних
підтверджень порушення ОСОБА_4
покладених на нього трудових
обов'язків в матеріалах справи немає,
доказів невиконання вимог техніки
пожежної безпеки також не існує, а
посилання місцевого суду на акт,
складений за результатами проведеного
службового розслідування,
безпідставним, так як в матеріалах
справи він відсутній, отже, такий його
висновок ґрунтується лише на
припущеннях, що відповідно до ст. 60 ЦПК
України є неприпустимим.

Крім того, місцевим судом всупереч ст.
ст. 214, 215 ЦПК України не перевірено
пояснень відповідача про те, що
автомобіль було залишено на стоянці та
здано під охорону, що виключає
залишення ОСОБА_4 транспортного засобу
без нагляду.

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув, на порушення вимог ст. ст. 303, 315
ЦПК України у достатній мірі не
перевірив доводів апеляційної скарги,
в ухвалі не зазначив конкретні
обставини й факти, що спростовують такі
доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін, тим самим поклав
обов'язок з відшкодування шкоди на
ОСОБА_4 лише тому, що останній покинув
автомобіль, не установивши наявність
необхідних для цього підстав, а саме: в
дійсності не з'ясувавши причинний
зв'язок між виникненням шкоди
(безпосереднім загорянням автомобіля)
та від'їздом до родичів відповідача, не
визначив, чим була зумовлена пожежа, чи
були конкретні дії відповідача прямою
причиною знищення майна ТОВ
«Васт-Транс» та третіх осіб і завдання
їм збитків.

Оскільки допущені судами при вирішені
цієї справи порушення норм
процесуального права призвели до
неправильного вирішення справи, тому
судові рішення повинні бути скасовані,
а справа передана на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 на
задовольнити частково.

Заочне рішення Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 28 травня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської
області від 01 липня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: В.П. Гончар О.І. Євтушенко С.О.
Карпенко М.І. Наумчук