У Х В А Л А

Іменем України

26 червня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
ЧУЖІ Ю.Г.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» (ПАТ
«Промінвестбанк») до ОСОБА_1 і ОСОБА_2,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні відповідачів Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Екостандарт М» і Чинадіївська селищна
рада Мукачівського району
Закарпатської області, про солідарне
стягнення боргу, за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення
Мукачівського міськрайонного суду від
5 листопада 2013 р., -

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Промінвестбанк» у листопаді 2011 р.
звернулося до суду із зазначеним
позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 мотивуючи
наступним. 26.12.2007 ЗАТ «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк», правонаступником якого є ПАТ
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк», уклало
з приватним підприємцем ОСОБА_1 договір
про відкриття кредитної лінії № 2391, за
яким банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі
3100000,00 дол. США зі сплатою 10% річних на
строк по 13.11.2012. У подальшому
додатковими договорами від 01.09.2008 № 1 і
від 01.12.2008 № 2 процентна ставка за
кредитом збільшувалася відповідно до
11% і до 13% річних. Виконання зобов'язань
позичальником було забезпечено,
зокрема, порукою ОСОБА_2, із яким банк
26.12.2007 уклав договір поруки. Факти
укладення кредитного договору та
отримання позичальником коштів
встановлені, крім іншого,
преюдиційними судовими рішеннями.

Кредитор свої зобов'язання виконав,
надав кредит, тоді як позичальник свої
зобов'язання щодо належної сплати
коштів за договором виконав лише
частковою сплатою відсотків за
кредитом, у цілому зобов'язання
порушив, чим спричинив виникнення
боргу, який станом на 27.10.2011 складав
4280012,45 дол. США, що за офіційним курсом
НБУ 1 долар США/7,9762 гривні на цю дату
складало 34138235,30 грн, в т.ч., 3100000,00 дол.
США основного боргу за кредитом і 1180012,45
дол. США боргу за відсотками. 02.07.2011
поручитель отримав письмову вимогу
банку про погашення боргу, однак, свого
зобов'язання зі сплати боргу не
виконав, тож за період невиконання
вимоги до моменту визначення розміру
боргу, що пред'являється до стягнення
(по 27.10.2011), пеня поручителю нарахована в
розмірі 190428,01 дол. США (1518891,89 грн).

Посилаючись на ці обставини та на
положення ЦК України щодо солідарного
обов'язку позичальника і поручителя
сплатити борг, що виник, банк просив
стягнути на свою користь з
відповідачів солідарно заборгованість
за договором про відкриття кредитної
лінії від 26.12.2007 № 2391 в розмірі 4280012,45
дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1
долар США/7,9762 гривні на 27.10.2011 складало
34138235,30 грн, в т.ч., 3100000,00 дол. США
основного боргу за кредитом і 1180012,45
дол. США боргу за відсотками, а також
просив стягнути з ОСОБА_2 за неналежне
виконання умов договору поруки від
26.12.2007 б/н заборгованість із пені в
розмірі 190428,01 дол. США, що за офіційним
курсом НБУ 1 долар США/7,9762 гривні на
27.10.2011 складало 1518891,89 грн. Судові
витрати позивач просив покласти на
відповідачів.

Заочним рішенням Мукачівського
міськрайонного суду від 05.11.2013 позов
задоволено: стягнуто солідарно з
приватного підприємця ОСОБА_1 і з
ОСОБА_2 на користь ПАТ «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк» заборгованість за договором про
відкриття кредитної лінії від 26.12.2007 №
2391 в розмірі 4280012,45 дол. США, що за
офіційним курсом НБУ складає 34138235,30
грн, в т.ч., 3100000,00 дол. США основного
боргу за кредитом і 1180012,45 дол. США боргу
за відсотками; стягнуто на користь
банку з ОСОБА_2 заборгованість із пені в
розмірі 190428,01 дол. США, що за офіційним
курсом НБУ складає 1518891,89 грн; стягнуто
на користь позивача з відповідачів
судові витрати в розмірі 1820,00 грн.
Ухвалою цього ж суду від 29.11.2013 заяву
ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення
суду залишено без задоволення.

Відповідач приватний підприємець
ОСОБА_1 рішення суду оскаржив, у
підписаній ним особисто апеляційній
скарзі посилається, зокрема, на те, що:
суд першої інстанції порушив
процесуальні права відповідача на
доведення своїх заперечень проти
позову, оскільки не оглянув оригіналів
банківських документів, всупереч
клопотанням відповідача суд не провів
судово-почеркознавчої експертизи, тоді
як відповідач наполягав, що не
підписував договорів, платіжних
документів і коштів від банку не
отримував; суд не врахував, що стосовно
кредитного договору не дотримана
письмова форма, тому договір є
недійсним і нікчемним; суд не залучив
до участі в справі ОСОБА_4 і дружину
апелянта ОСОБА_5 в якості третіх осіб
без самостійних вимог, тоді як з огляду
на фінансові зобов'язання апелянта ці
особи повинні були бути залучені; суд
не з'ясував обсягу повноважень ОСОБА_6,
яка діяла від імені апелянта,
підписувала банківські й інші
документи, отримувала кредитні кошти.
Крім того, апеляція містить
сформульоване від імені поручителя
твердження про те, що суд не врахував
факту припинення поруки більш ніж за
шість місяців до звернення банку до
суду з позовом. Апелянт ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати, у позові -
відмовити.

Інші учасники процесу рішення суду не
оскаржують.

У письмових запереченнях на апеляцію
позивач вказує на її
необґрунтованість, просить скаргу
відхилити, рішення суду - залишити без
змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення:
ОСОБА_4, який є представником апелянта
ОСОБА_1 та представником третьої особи
ТОВ «Екостандарт М» і апеляцію
підтримав, представника апелянта
ОСОБА_1 - ОСОБА_7, який скаргу підтримав,
представника позивача Ороса В.Ю., який
апеляцію не визнав, розглянувши справу
за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у
відсутність інших учасників процесу,
обговоривши доводи сторін, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).
Із урахуванням положень ЦПК України
щодо диспозитивності судового процесу,
апеляційний суд не робить висновків
щодо судового рішення по суті в частині
вирішення позову стосовно відповідача
ОСОБА_2 та бере до уваги відповідні
пов'язані факти і обставини, оскільки
це необхідно для розгляду апеляції.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 530,
541, 553, 554, 611, 614, 623-626, 629, ст. 1050 ч. 2, ст. 1054 ЦК
України (норми матеріального права у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), цивільні права
та обов'язки, що виникають з договорів,
повинні належно виконуватися;
одностороння відмова від зобов'язання
не допускається; особа здійснює свої
права та виконує цивільні обов'язки у
межах, наданих їй договором або актами
цивільного законодавства, зобов'язана
утримуватися від дій, які могли б
порушити права інших осіб, повинна
діяти добросовісно, розумно,
передбачаючи наслідки; позичальник
зобов'язаний повернути кредитору
заборговане, сплатити проценти, а той
управі вимагати (за відповідних умов -
достроково) борг з боржника і
поручителя, які відповідають перед
кредитором як солідарні боржники;
відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання. У разі
недодержання особою при здійсненні
своїх прав вимог, які встановлені ч.ч. 2-5
ст. 13 ЦК України, суд може зобов'язати її
припинити зловживання своїми правами,
а також застосувати інші наслідки,
встановлені законом (ст. 13 ч. 6 ЦК
України). Правомірність правочину
презюмується (ст. 204 ЦК України).

Особа на власний розсуд
розпоряджається своїми цивільними та
процесуальними правами та здійснює
своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1
ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК
України), кожна сторона зобов'язана
належно довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11
ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України). Обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню; обставини,
встановлені судовим рішенням у
господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини (ст. 61 ч.ч.
1, 3 ЦПК України). Зловживання цивільними
та процесуальними правами не
допускається (ст. 13 ч. 3 ЦК України, ст. 27
ч. 3 ЦПК України).

У справі встановлені наступні факти і
обставини.

13.06.2006 фізична особа - приватний
підприємець ОСОБА_1 видав довіреність,
якою уповноважив ОСОБА_6 і ОСОБА_2
представляти його інтереси, діяти від
його імені, зокрема, надав право
повіреним: керувати і розпоряджатися
всім його майном, в чому б воно не
полягало і де б воно не знаходилось;
укладати всі дозволені законом угоди
по керуванню та розпорядженню майном:
купувати, продавати, дарувати, приймати
в дар, заставляти і приймати в заставу
будови і інше майно; проводити
розрахунки по укладеним угодам…,
одержувати належне йому майно і гроші
(вклади), цінні папери, а також
документи від усіх осіб, установ,
підприємств, організацій, в т.ч., із
відділення банку, ощадного банку,
відділень зв'язку… по всіх підставах;
розпоряджатися рахунками в банку…,
одержувати поштову, телеграфну і
всякого роду кореспонденцію, в т.ч.,
грошову і посилочну…; подавати,
підписувати та отримувати всі
необхідні для виконання довіреності
документи, включаючи документи
фінансової та податкової звітності…
та інші документи, що стосуватимуться
його прав та законних інтересів як
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи, сплачувати … платежі, а
також вчиняти всі інші юридично
значимі дії, пов'язані з виконанням
довіреності. Довіреність посвідчена
приватним нотаріусом Мукачівського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
за реєстровим № 1409, строк довіреності
не був установлений, у ній зафіксовано,
що довіреність зберігає чинність до
припинення її дії (а.с. 159 т. 2 (оригінал
довіреності)).

03.04.2007 ОСОБА_1 видав довіреність, якою
уповноважив ОСОБА_6, ОСОБА_2 і ОСОБА_10
представляти його інтереси, діяти від
його імені з усіма необхідними
повноваженнями з питань відчуження,
здачі в оренду, передачі в заставу з
метою забезпечення його зобов'язань
або виступати від його імені майновим
поручителем, а також вчинення будь-яких
дій щодо належного йому рухомого майна
(за винятком автомашини д/н НОМЕР_1),
визначаючи у всіх випадках суми,
терміни та інші умови на власний
розсуд; зокрема, надав право повіреним:
одержувати належне йому майно,
включаючи грошові суми та цінні папери,
будь-які документи, набувати цінні
папери, розпоряджатися належним йому
рухомим майном; укладати всі дозволені
законом правочини цивільно-правового
характеру, в т.ч., кредитні угоди, а
також угоди про внесення змін і
доповнень до раніше укладених
правочинів та угод; представляти його
інтереси…, одержувати будь-які
документи…, вести переговори з усіх
питань, що стосуватимуться його;
подавати та підписувати всі документи,
необхідні для виконання наданих
довіреністю повноважень. Довіреність
26.04.2007 посвідчена приватним нотаріусом
Мукачівського міського нотаріального
округу ОСОБА_11 за реєстровим № 2201,
строк довіреності не був установлений,
у ній зафіксовано, що довіреність
видана до припинення її дії
довірителем з правом передачі
повноважень третім особам (а.с. 160 т. 2
(оригінал довіреності)). З відміток
нотаріусів на звороті бланку
довіреності випливає, що видавалися
довіреності в порядку передоручення на
ім'я: ОСОБА_12 (07.05.2007); ОСОБА_13 і ОСОБА_14
(10.09.2007); ОСОБА_15, ОСОБА_16 і ще дві особи
(прізвища зазначені нерозбірливо)
(16.02.2010); ОСОБА_17 (29.11.2012).

Обидві довіреності дають повіреним і
повноваження на представництво
довірителя в державних органах, у суді,
на ведення від імені довірителя справ
із усіма повноваженнями, що надаються
законом відповідним учасникам процесу.
Доказів скасування довіреностей у
справі немає, їх чинність ніким не
заперечувалася, документи
досліджувалися апеляційним судом за
участю представників сторін.

26.12.2007 був укладений «Кредитний договір
про відкриття кредитної лінії № 2391»,
сторонами в якому зазначені «Банк» -
Закрите акціонерне товариство
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк» (а.с. 25-28 т. 1), і «Позичальник» -
фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (а.с.
9-16 т. 1 (копія договору), а.с. 169-172 т. 2
(оригінал договору)). За умовами
договору, банк зобов'язався надати
позичальнику на рефінансування
кредитів у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»,
ВАТ «Банк Універсальний» і АКБ «Форум»,
а також на виробничі потреби кредит у
сумі, що не може перевищувати 3100000,00 дол.
США, зі строком повернення коштів не
пізніше 13.11.2012 і зі сплатою 10% річних (у
випадку порушення зобов'язань за
відповідних умов - 20% річних), а
позичальник зобов'язався повернути
кошти, сплатити проценти за кредит, при
цьому, банк надав кредит шляхом,
зокрема, оплати у безготівковому
порядку коштів за відповідними
платіжними документами безпосередньо
з позичкового рахунку позичальника на
рахунки контрагентів позичальника
відповідно до цільового призначення
кредиту (рефінансування боргів) (п.п.
2.1.-2.3., 3.2., 3.4., 3.9., 4.2. та інші положення
договору). Строк позовної давності за
спорами, що можуть виникнути з
договору, сторони встановили у 10 років
(п. 6.9. договору).

На забезпечення виконання зобов'язань
позичальником 26.12.2007 банк, позичальник
ОСОБА_1 і поручитель ОСОБА_2 уклали
договір поруки, відповідно до якого
поручитель відповідає перед
кредитором за порушення позичальником
зобов'язань з повернення кредиту
розміром 3100000,00 дол. США та сплати інших
платежів в тому ж обсязі, що і
позичальник, як солідарний боржник (п.п.
1.1.-2.2., 3.4., 3.5. договору); за несплату суми
поруки у визначений договором строк
поручитель сплачує на користь
кредитора пеню, що обчислюється від
суми простроченого платежу в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що діє
у період, за який сплачується пеня, за
весь період прострочення (п. 4.2.
договору) (а.с. 17-19 т. 1). Сторони
визначили, що банк є кредитором
позичальника за договором про
відкриття кредитної лінії № 2391 від
26.12.2007 та за будь-якими додатковими
договорами, укладеними до кредитного
договору, що разом складають
«кредитний договір» (п. 1.2.). Виконання
зобов'язань позичальника було
забезпечено також іпотекою нерухомого
майна, щодо якої банк та ОСОБА_1, від
імені якого на підставі довіреності,
посвідченої 26.04.2007, діяв ОСОБА_2, уклали
11.02.2008 іпотечний договір, що цього ж дня
був посвідчений приватним нотаріусом
Мукачівського районного нотаріального
округу ОСОБА_19 (а.с. 221-226 т. 1).

01.09.2008 сторонами був укладений договір
про внесення змін № 1 до кредитного
договору № 2391 від 26.12.2007, відповідно до
якого процентну ставку за кредитом
було встановлено на рівні 11% річних, а
01.12.2008 був укладений договір про
внесення змін № 2 до кредитного
договору № 2391 від 26.12.2007, відповідно до
якого процентну ставку за кредитом
було встановлено на рівні 13% річних (а.с.
62, 64 (копії), 161, 162 т. 2 (оригінали
договорів)).

У справі містяться засвідчені банком
копії: заяви від 15.10.2007 на видачу
кредиту в сумі 2000000,00 дол. США та заявки
№ 1 на одержання кредиту в сумі 2000000,00
дол. США, підписаних від імені ПП ОСОБА_1
довіреною особою ОСОБА_6 (а.с. 227-232 т. 1);
заяви від 03.12.2007 про збільшення ліміту
відкритої відновлювальної кредитної
лінії до 3100000,00 дол. США та заявки № 2 на
одержання кредиту в сумі 3100000,00 дол. США,
підписаних ПП ОСОБА_1 (а.с. 208-213, 233-234 т. 1,
а.с. 64-69 т. 2). У справі є також оригінал
заявки позичальника ОСОБА_1 від 03.12.2007
на одержання кредиту в сумі 3100000,00 дол.
США (а.с. 163-168 т. 2).

З виписки з банківського рахунку
приватного підприємця ОСОБА_1, з
платіжних і облікових банківських
документів (а.с. 131-136 т. 2) випливає, що у
період з 27.12.2007 по 08.02.2008 позичальник
частинами одержав кредитні кошти на
загальну суму 3100000,00 дол. США, при цьому,
кошти скеровувалися на погашення
боргів за іншими кредитними договорами
та для продажу на міжбанківському
валютному ринку. Факт одержання цих
коштів в указаний період випливає і із
даних довідки-розрахунку
заборгованості позичальника ОСОБА_1 за
кредитним договором від 26.12.2007 № 2391
станом на 27.10.2011 (а.с. 34 т. 3), крім того,
довідкою-розрахунком зафіксовано
сплату процентів за кредитним
договором у період з 28.12.2007 по 30.01.2009 на
загальну суму 350951,89 дол. США, на а.с. 18-30
т. 2 знаходяться засвідчені банком
копії платіжних доручень в іноземній
валюті на сплату процентів за
кредитним договором від 26.12.2007 № 2391,
оформлених філією «Відділення
Промінвестбанку в м. Рахів», у яких
клієнтом (платником) зазначений ОСОБА_2,
бенефіціаром - ОСОБА_1, а призначення
всіх платежів указане як «погашення
процентів за користування кредитом по
кредитному договору № 2391 від 26.12.2007
року та договору поруки від 26.12.2007
року». Ці документи досліджувалися
апеляційним судом за участю
представників сторін.

У 2011 році фізична особа - підприємець
ОСОБА_1, якого представляв ОСОБА_2,
звернувся до Господарського суду
Закарпатської області із позовом до
ПАТ «Промінвестбанк» про визнання
кредитного договору від 26.12.2007 № 2391
недійсним внаслідок незаконного, на
його думку, укладення договору в
іноземній валюті (а.с. 129-130 т. 2). Колегія
суддів констатує, що безвідносно до
обґрунтування і аргументації заяви у
контексті використання іноземної
валюти для надання кредиту, у позовній
заяві ОСОБА_1 визнав, що 26.12.2007 між ним та
ПАТ «Промінвестбанк» (відділення банку
в м. Рахові) був укладений кредитний
договір № 2391, а розрахунки за спірним
договором, в т.ч., оплата процентів
позивачем відповідачу, здійснювалися в
іноземній валюті.

Рішенням Господарського суду
Закарпатської області від 11.05.2011,
залишеним без змін постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 14.07.2011 (а.с. 122-128
т. 2), встановлено що: 26.12.2007 між фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_1 і ПАТ
«Промінвестбанк» (відділення банку в м.
Рахові) був укладений кредитний
договір № 2391 про відкриття кредитної
лінії, позивач 15.10.2007 звертався до
відповідача із заявою № 238 про надання
кредиту у формі відновлювальної
кредитної лінії в сумі 2000000,00 дол. США та
заявкою від 15.07.2007 № 1 на одержання
кредиту в сумі 2000000,00 дол. США; у
подальшому, 03.12.2007 позивач звернувся до
відповідача із заявою про збільшення
ліміту відкритої відновлювальної
кредитної лінії до 3100000,00 дол. США та
заявкою від 03.12.2007 № 2 на одержання
кредиту в сумі 3100000,00 дол. США; зазначені
грошові кошти були перераховані
відповідачем та прийняті позивачем, що
не заперечується представниками
сторін, присутніх у судовому засіданні.
Суд у позові про визнання недійсним
кредитного договору відмовив.

Ті обставини, що певні документи,
пов'язані з кредитним договором від
26.12.2007 № 2392, від імені ОСОБА_1
підписували повірені, які діяли на
підставі виданих позичальником
довіреностей, підтверджуються
матеріалами справи, факт підписання
заяви на одержання кредиту ОСОБА_6, крім
того, визнав сам ОСОБА_1 в своїй
апеляційній скарзі, у якій також вказує
на одержання коштів цим повіреним,
визнавав ці факти і представник ОСОБА_4
(а.с. 17 т. 2). У справі наявні заява від
26.12.2007 № 276, адресована банку від імені
ПП ОСОБА_1 довіреною особою ОСОБА_6 про
видачу траншу в сумі 1601500,00 дол. США за
кредитним договором від 26.12.2007 № 2391, з
яких 1301500,00 дол. США - для рефінансування
кредитів, виданих ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль», і 300000,00 дол. США - для оплати
товару (а.с. 16 т. 2), є й інші документи,
підписані у зв'язку з кредитним
договором від імені позичальника цим
повіреним. Виконання договору (зокрема,
сплата процентів) через повіреного,
підписання платіжних документів
повіреним, який безпосередньо
здійснював відповідні платежі в
інтересах довірителя, що були прийняті
і оформлені банком, не суперечить
закону та відповідає обставинам
справи.

Факти укладення кредитного договору
між фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_1 і ЗАТ «Промінвестбанк» (на час
вирішення справи - ПАТ
«Промінвестбанк»), надання та
одержання кредиту в розмірі 3100000,00 дол.
США установлені судовими рішеннями у
справі за позовом, де сторонами були ті
самі особи, що і в справі, судове
рішення в якій переглядається.

Вищевикладені обставини в сукупності,
з урахуванням також положень ст.ст. 50, 51,
ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст. 238 ч. 1, ст. 239, ст.ст. 244, 245,
247 ЦК України, ст.ст. 1-3, 42-44, 55, 128 ГК
України, поза сумнівом приводять до
висновку про виникнення у приватного
підприємця ОСОБА_1 зобов'язань
позичальника за кредитним договором
від 26.12.2007 № 2392 (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК
України), що частково ним виконувалися.
В будь-якому випадку, прийняття
правочину до виконання є його
схваленням, що породжує відповідні
цивільні права і обов'язки (ст. 241 ЦК
України). У контексті встановленого
доводи апелянта та його представників
про те, що безпосередньо приватний
підприємець ОСОБА_1 певні документи не
підписував, а такі підписували
повірений ОСОБА_6 або інші,
невстановлені, за їх припущенням,
особи, не заслуговують на увагу, до того
ж, документи, про які йдеться (зокрема,
платіжні), відображені в обліку банку,
результати відповідних операцій
зафіксовані в розрахунках.

Заперечуючи позов та рішення суду
першої інстанції з підстав відсутності
підписів безпосередньо позичальника
на певних документах, начебто
недотримання письмової форми договору
та неотримання позичальником
кредитних коштів, відповідач ОСОБА_1 та
його представники ОСОБА_4 і ОСОБА_7
залишили поза увагою дійсні обставини
справи, не врахували змісту положень
законодавства, що регулює спірні
правовідносини, а також повністю
проігнорували, поряд з іншим, рішення
суду, яким встановлені преюдиційні
факти, що мають значення в справі і були
серед підстав позову.

Обравши на свій розсуд лінію захисту
від позову, відповідач не спростовував
по суті і не спростував розрахунку
боргу, пред'явленого до стягнення.
Відповідач не звернув уваги на те, що
кредитний договір є дійсним, його
недійсність не була встановлена
судовим порядком, а відтак договір є
правомірним і обов'язковим до
виконання сторонами. Оскільки
предметом доказування в справі про
стягнення боргу за кредитним договором
є факти виникнення кредитного
зобов'язання у відповідному розмірі,
порушення зобов'язання позичальником
та розмір боргу, належного до
стягнення, і саме ці обставини мають
значення для вирішення такого позову
(ст. 179 ч. 1 ЦПК України), апеляційний суд
констатує, що позивач належно довів
позов у заявлених межах, а істотні
доводи, факти і обставини, що були
покладені в обґрунтування позову, не
були спростовані відповідачем.
Відповідач не довів відсутності своєї
вини у порушенні зобов'язання. Щодо
фактів і обставин, які в даному випадку
належало доводити і які позивач довів
документальними доказами, в т.ч., в
порядку ст. 61 ч. 3 ЦПК України, показання
свідків до уваги не беруться.

Твердження відповідача про
недотримання письмової форми
кредитного договору та про його
недійсність і нікчемність (ст. 212 ч. 2 ЦК
України) необґрунтовані, оскільки
положення ст. 208 ч. 1 п. 2, ст. 1055 ч. 1 ЦК
України, на які посилається апелянт,
були дотримані, а вказівка на норми
частини другої статті 638 цього Кодексу
щодо загального правила стосовно
способу дій сторін при укладенні
договору шляхом здійснення оферти
однієї сторони та його акцепту другою
стороною сама по собі не підтверджує
правову позицію апелянта та не впливає
на суть справи, оскільки за
встановлених обставин є доведеним факт
укладення договору, а відтак, і факт
виконання умов, передбачених частиною
першою статті 638 ЦК України.

Якщо недійсність правочину
встановлена законом, він є нікчемним, у
цьому разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається; якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин є
оспорюваним і може бути визнаний судом
недійсним (ст. 215 ч.ч. 2, 3 ЦК України);
кредитний договір, укладений з
недодержанням письмової форми, є
нікчемним (ст. 1055 ч. 2 ЦК України).
Кредитор, уклавши кредитний та похідні
договори у письмовій формі, не мав
обов'язку та жодних підстав для
кваліфікації договору як нікчемного і
для звернення до суду з позовом про
визнання нікчемного договору дійсним,
тому вказівка апелянта у скарзі на
відсутність такого звернення банку і
відповідного рішення суду, по суті,
спроба перекладання свого обов'язку
доказування недійсності (нікчемності)
правочину на сторону, для якої немає
сумнівів у дійсності правочину, цілком
безпідставна та необґрунтована.
Приватний підприємець ОСОБА_1 не
звертався до суду з позовом про
встановлення факту нікчемності
кредитного договору внаслідок
недотримання письмової форми, визнання
кредитного договору недійсним
внаслідок відсутності підпису
позичальника і т.ін., де залежно від
підстав позову предметом доказування,
серед іншого, можуть бути факти
порушення порядку укладення договору,
його підписання тощо. Саме лиш
твердження апелянта про нікчемність чи
недійсність договору не є достатнім
для встановлення факту такої
нікчемності (недійсності), а у випадку
наявності відповідного спору такий
вирішується судом. Довіреності, що
видавалися ОСОБА_1, теж не оспорювалися.

Правова позиція відповідача та його
представників у справі є суперечливою.
Так, заперечуючи, з одного боку, факт
укладення кредитного договору,
отримання коштів, з іншого боку сторона
не заперечила і не спростувала, що є
документально зафіксованим часткове
виконання договору з боку позичальника
у вигляді сплати процентів на суму
понад 350 тисяч доларів США, сторона під
час розгляду справи в суді першої
інстанції просила суд надати час для
укладення мирової угоди (заява
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_20 від 18.04.2012
(а.с. 74 т. 1)). Так само, під час
апеляційного розгляду в судовому
засіданні 29.04.2014 представник ОСОБА_4
заявив клопотання про відкладення
розгляду справи для укладення мирової
угоди, із яким погодилися відповідач
ОСОБА_1, інший представник відповідача
ОСОБА_7, а також представник позивача
Орос В.Ю., який підтвердив, що
відповідні переговори сторонами
ведуться (а.с. 18-19 т. 3). Апеляційний суд
відклав розгляд справи на 27.05.2014,
роз'яснивши, при цьому, про
недопустимість затягування розгляду
справи, суд роз'яснив сторонам
обов'язок належно використовувати свої
процесуальні права. Утім, 27.05.2014
представник ОСОБА_4 вдруге заявив
клопотання про відкладення розгляду
справи для укладення мирової угоди, яке
так само підтримали усі вищеназвані
особи (а.с. 24 т. 3). Апеляційний суд
повторно відклав розгляд справи на
24.06.2014, однак роз'яснив про
недопустимість зловживання
процесуальними правами та затягування
судового розгляду. Попри заяви сторони
про намір укласти мирову угоду, у
другій половині того ж дня (27.05.2014) до
апеляційного суду від представника
ОСОБА_7 надійшли клопотання про
призначення судово-почеркознавчої
експертизи щодо належності ОСОБА_1
підписів на документах, а також
клопотання про виклик ОСОБА_1 в якості
свідка з метою спростування доводів
позову (а.с. 26-29 т. 3). У судові засіданні,
що відбулося 24.-26.06.2014 ОСОБА_1 не
з'явився. Колегія суддів констатує, що
дії, спрямовані на заперечення фактів
укладення кредитного договору та
отримання за ним коштів і одночасно
дії, що декларують намір сторони
позичальника, яка заперечує позов,
укласти мирову угоду за частково
виконаним договором, є
взаємовиключними, дії спрямовані на
укладення мирової угоди є фактичним
визнанням наявності укладеної угоди та
спору, що виник внаслідок її укладення
і часткового виконання. Крім того, як
випливає з матеріалів справи,
декларація сторони про укладення
мирової угоди не узгоджується із
позицією сторони в справі.

З огляду на фактичні обставини справи,
наведені положення закону, з
урахуванням характеру і суті спірних
правовідносин, підстав і предмета
позову, предмета доказування, що
випливає з підстав і предмета позову,
призначення судової експертизи з
питань належності ОСОБА_1 підписів на
довіреності, кредитному договорі,
інших документах не викликається
необхідністю в цій справі, відповідні
клопотання є необґрунтованими і
ухвалою апеляційного суду від 24.06.2014
були відхилені. Понад те, колегія
суддів констатує, що під час розгляду
справи в суді першої інстанції (до
роз'єднання справ ухвалою
Мукачівського міськрайонного суду від
23.09.2013 (а.с. 1-2 т. 1)) суд першої інстанції
за клопотаннями сторони відповідача
двічі призначав судово-почеркознавчу
експертизу (ухвали від 31.10.2012 і від
15.01.2013 (а.с. 156-157, 175-176 т. 1)) і двічі
відновлював провадження в справі
(ухвали від 27.12.2012 і від 19.04.2013 (а.с. 168, 181
т. 1)), оскільки справа поверталася з
експертної установи без виконання
експертизи через те, що ОСОБА_1 не
надавав необхідних вільних зразків
свого підпису.

Не заслуговують на увагу і доводи
апеляції щодо порушення прав ОСОБА_4 і
дружини апелянта ОСОБА_5 через те, що
суд не залучив їх до участі в справі як
третіх осіб без самостійних вимог щодо
предмета спору. У цьому зв'язку
апеляційний суд відзначає наступне. В
провадженні суду першої інстанції
перебували справи за позовами ПАТ
«Промінвестбанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2:
про звернення стягнення на предмет
іпотеки і про солідарне стягнення
боргу, які розглядалися в одному
провадженні. Ухвалами Мукачівського
міськрайонного суду від 29.05.2013 (а.с. 187-188,
193-194 т. 1) залучено до участі в справі в
якості третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні відповідачів ТОВ
«Екостандарт М» і Чинадіївську селищну
раду Мукачівського району. Суд залучив
цих учасників процесу з тих мотивів, що
рішення суду за вимогами про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
розташований на території
Чинадіївської селищної ради, може
вплинути на їх законні права та
інтереси. Тобто, суд залучив ТОВ
«Екостандарт М» і Чинадіївську селищну
раду до участі в справі в контексті
вирішення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою суду першої інстанції від
23.09.2013 справа за вимогами ПАТ
«Промінвестбанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2
про звернення стягнення на предмет
іпотеки і про солідарне стягнення
боргу була роз'єднана в окремі
провадження (ст. 126 ч. 2 ЦПК України),
після чого справу про стягнення боргу
розглянув суд в іншому складі. Попри те,
що вимога про солідарне стягнення
боргу з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не була
пов'язана з підставами, з яких суд
залучив до участі в справі ТОВ
«Екостандарт М» і Чинадіївську селищну
раду, та не впливає на права і обов'язки
цих юридичних осіб у сенсі вирішення
спору щодо боргових зобов'язань між
банком, позичальником і поручителем,
вони за фактом залишилися в числі
учасників процесу та були вказані у
рішенні суду.

Не стосується такий спір і цивільних
прав та обов'язків громадянина ОСОБА_4,
який у судовому засіданні 21.10.2013 просив
суд виключити ТОВ «Екостандарт М» зі
справи, натомість, притягнути його як
третю особу без самостійних вимог, у
чому суд ухвалою від 21.10.2013 відмовив
(а.с. 148-150 т. 2). Стосовно дружини
позичальника ОСОБА_5 колегія зауважує,
що ОСОБА_1 у кредитних правовідносинах
діяв як суб'єкт підприємницької
діяльності, здійснюючи господарську
діяльність ініціативно, самостійно, на
власний ризик. Посилання апелянта на
необхідність наявності згоди дружини
фізичної особи - суб'єкта
підприємницької діяльності на
укладення в рамках такої діяльності
кредитного договору необґрунтоване,
оскільки норми ст. 65 СК України не
регулюють спірних у цій справі
кредитно-боргових правовідносин, а
вказівка на договір іпотеки
безпідставна, позаяк такий не є
предметом даного позову. Окрім цього, у
справі немає доказів про те, що ОСОБА_1,
його представники чи будь-хто інший з
учасників процесу ставили питання про
залучення ОСОБА_5 до участі в справі, що
сама ОСОБА_5 подавала суду відповідну
заяву, а суд відмовив у задоволенні
такого клопотання. Наостанок, апелянт
не має повноважень діяти в інтересах
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та ставити питання про
захист прав цих осіб.

Твердження апелянта про порушення його
процесуальних прав щодо участі в
справі, можливості довести
обґрунтованість своєї правової
позиції тощо не можуть бути враховані.
Вступаючи у договірні відносини,
предметом яких є кредитування на суму
понад три мільйони доларів США,
приватному підприємцю ОСОБА_1 належало
діяти добросовісно, обачно,
передбачаючи наслідки, в т.ч., слід було
за великої кількості широко
уповноважених ним же осіб контролювати
дії повірених, хід виконання договору,
рух коштів тощо, належний контроль
виконання умов договору є обов'язком
сторони у зобов'язанні. Дана справа про
стягнення боргу, що розглядалася судом
з листопада 2011 року, не єдина, яка
виникла з кредитного договору. Окрім
вищевказаних довіреностей, включаючи
передоручення значній кількості осіб,
ОСОБА_1 15.11.2011 видав на строк до 15.11.2016
довіреність на ім'я ОСОБА_21, ОСОБА_22,
ОСОБА_20, ОСОБА_23 і ОСОБА_4 на право
представництва, зокрема, в усіх
державних органах та в судах усіх
інстанцій із усіма правами, наданими
законом відповідним учасникам процесу
(а.с. 47-48 т. 1). ОСОБА_1 видав 22.02.2014 ще одну
довіреність на ім'я ОСОБА_4 на
представництво інтересів у державних
органах і в суді, а 10.04.2014 видав
аналогічну довіреність на ім'я ОСОБА_7
(а.с. 15, 16 т. 3). У справі є дані про
вчинення в інтересах ОСОБА_1
представниками ОСОБА_21, ОСОБА_20, ОСОБА_4,
ОСОБА_7 процесуальних дій, подачу
клопотань, участь у судових засіданнях
і т.ін. Протягом тривалого розгляду
справи не був позбавлений ОСОБА_1 права
та можливості захищати свої інтереси в
суді й особисто.

18.07.2013 відповідач ОСОБА_1 подав суду
заяву, в якій повідомив, що з цього дня
ОСОБА_4 більше не буде його
представником у справі (а.с. 89 т. 2), цю
обставину визнав і сам ОСОБА_4 в
судовому засіданні 31.07.2013 (а.с. 95 т. 2), у
судовому засіданні після роз'єднання
справ в окремі провадження, що
відбулося 21.10.2013, ОСОБА_4 брав участь як
представник третьої особи ТОВ
«Екостандарт М» (а.с. 140-150 т. 2). Суд
першої інстанції дотримався вимог
ст.ст. 74, 76 ЦПК України щодо
повідомлення усіх учасників процесу
про наступне судове засідання, що мало
відбутися 05.11.2013, в т.ч., повідомив
відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про час і
місце розгляду справи, вони одержали
судові повістки відповідно 23.10. і 21.10.2013
(а.с. 152, 157 т. 2). З урахуванням того, що в
останнє судове засідання з'явився
тільки представник позивача Орос В.Ю., а
відповідачі про причини неявки не
повідомили і клопотання від них не
надходили, суд, одержавши відповідну
згоду представника позивача, мав
підстави для постановлення 05.11.2013
ухвали про заочний розгляд справи
(ст.ст. 224, 225 ЦПК України). Неявка
відповідача, який на свій розсуд
здійснює право на захист від позову, в
судове засідання, наслідком якої стало
обґрунтоване процесуальне рішення про
заочний розгляд справи, не може давати
такому відповідачу процесуальних
переваг, зокрема, у доказуванні, в
оскарженні судового рішення, перед
позивачем, який добросовісно виконував
свої процесуальні обов'язки. З
матеріалів справи вбачається, що
продовження представництва ОСОБА_4
відповідача ОСОБА_1 було у присутності
останнього зафіксовано судом у
засіданні 29.11.2013 вже під час розгляду
заяви про перегляд заочного рішення
суду.

При апеляційному розгляді справи
позивач подав суду довідку-розрахунок
заборгованості позичальника ОСОБА_1 за
кредитним договором від 26.12.2007 № 2391
станом на 27.10.2011, відповідно до якої на
цю дату заборгованість позичальника за
кредитом складала 3100000,00 дол. США,
заборгованість за процентами - 1183937,19
дол. США, всього - 4283937,19 дол. США. Цей
розрахунок в частині визначення
основного боргу за кредитом співпадає
із даними довідки банку про розмір
заборгованості від 27.10.2011 № 07-04/1271,
поданої із позовною заявою, в якій борг
за кредитом теж визначений в розмірі
3100000,00 дол. США (а.с. 23 т. 1), та
узгоджується з іншими матеріалами
справи. Водночас борг за процентами у
довідці від 27.10.2011 був визначений у
розмірі 1180012,45 дол. США, а відтак
загальний борг був пред'явлений до
стягнення в розмірі 4280012,45 дол. США,
тобто, на 3924,74 дол. США процентів менше
порівняно з розміром боргу за
процентами, повідомленим апеляційному
суду. В силу положень ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1
ЦПК України, як суд першої інстанції,
так і апеляційний суд розглядають
справу в межах вимог, заявлених
позивачем у суді першої інстанції, на
стадії апеляційного провадження в
справі розмір позовних вимог не може
бути збільшений і позивач власне про
таке не просить. Тому апеляційний суд
не має підстав для виходу за межі
первісно заявлених вимог, розглядає
справу в межах таких вимог і не бере до
уваги суму перевищення розміру
заборгованих процентів порівняно з
первісно визначеним боргом, вирішення
справи щодо меншого розміру боргу за
процентами прав відповідача не
порушує.

Діючи в межах доводів апеляційної
скарги колегія суддів не бере до уваги
доводів апеляції, сформульованих від
імені поручителя ОСОБА_2, щодо
припинення поруки більш ніж за шість
місяців до звернення банку до суду з
позовом та щодо інших обставин, які
начебто свідчать про порушення прав
поручителя. Поручитель не оскаржував
рішення суду, ухвалене за позовом, із
яким банк звернувся до позичальника і
поручителя за один рік до настання
строку повернення кредиту, що був
забезпечений порукою ОСОБА_2 Так само
апеляційний суд не робить висновків у
частині вирішення позову про стягнення
з поручителя ОСОБА_2 пені в розмірі
190428,01 дол. США, нарахованої за порушення
зобов'язань поручителя.

Жоден з учасників процесу, окрім
відповідача ОСОБА_1, а також жодна інша
особа, яка не брала участі в справі, не
оскаржили заочне рішення суду (ст. 292 ч. 1
ЦПК України), а ОСОБА_1 не включив до
апеляційної скарги заперечень щодо
ухвал (процесуальних рішень) суду, які
не підлягають окремому від рішення
суду оскарженню, не просив їх скасувати
(ст. 293 ч. 2 ЦПК України), отже, не
заперечував їх законність і
обов'язковість (ст. 14 ч. 1 ЦПК України).

Виходячи з наведеного, кредитор
реалізував своє право на дострокове
повне стягнення боргу за договором, що
передбачене законом і випливає з п.п.
4.3.3., 4.3.4. та інших положень кредитного
договору. Суд першої інстанції,
вирішуючи справу, правильно застосував
норми матеріального права, що
регулюють спірні правовідносини, та
норми процесуального права, дійшов
правильних висновків по суті спору, що
відповідають обставинам справи,
ґрунтуються на вірній оцінці доказів у
їх сукупності та взаємозв'язку, рішення
суду про задоволення позову,
пред'явленого до позичальника,
відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК
України. Доводи апеляції
необґрунтовані, надумані і не
спростовують ні підстав позову та
доводів позивача, ні законності
рішення суду першої інстанції.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України
апеляцію відповідача ОСОБА_1 слід
відхилити, заочне рішення суду першої
інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
заочне рішення Мукачівського
міськрайонного суду від 5 листопада 2013
р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскар жена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді