Справа № 247/2563/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року

Торезький міський суд Донецької
області

в складі: головуючого судді -
Гнатюка О.М.,

при секретарі
Зайцевій Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Торезі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа без самостійних
вимог Орган опіки та піклування
Торезької міської ради, про надання
дозволу на виїзд малолітньої дитини за
кордон,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовом
до ОСОБА_2, третя особа без самостійних
вимог Орган опіки та піклування
Торезької міської ради, про
надання дозволу на виїзд малолітньої
дитини за кордон. Позов вмотивований
тим, що вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі з відповідачем -
ОСОБА_2 з 05 вересня 2009 року по 24 березня
2014 року. Фактично шлюбні відносини були
припинені з 26 квітня 2013 року. Шлюб
розірваний на підставі рішення
Торезького міського суду Донецької
області від 13 березня 2014 року. Від шлюбу
з відповідачем мають спільну
неповнолітню дитину - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. На теперішній час дитина
зареєстрована та мешкає разом із
позивачкою за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_2
ніякої матеріальної допомоги на
утримання га розвиток дитини не надає,
аліменти не сплачує. Участі у вихованні
не приймає. Вона матеріально утримує
дитину та належним чином піклуюсь про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
га моральний розвиток. Влітку
поточного року позивачка планує
відпустку і має намір разом із дитиною
виїхати на відпочинок за межі України.
ОСОБА_2 безпідставно не надає згоди на
тимчасовий виїзд дитини за межі
України. При цьому жодних вагомих
аргументів, які б пояснювали та
обґрунтовували його відмову, він не
наводить. Вважає, що така позиція не
сприяє її всебічному та гармонійному
розвитку, дитина не може розширити свій
світогляд та відпочити на морі. Також
це вказує на зловживання відповідачем
своїми батьківськими правами.
Позивачка просить надати дозвіл на
виїзд до Російської Федерації
неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у
супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3
за відсутності згоди та супроводу
батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, на період з
червня 2014 року до 01 січня 2015 року.
(а.с.2,22)

Позивачка в судове засідання не
з'явилася, про час і місце розгляду
справи повідомлена належним чином. До
початку судового засідання до суду
надійшла письмова заява від позивачки
про розгляд справи за її відсутності,
позовні вимоги підтримує в повному
обсязі, не заперечувала проти
ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином.
Причини неявки суду не відомі.

Представник третьої особи - Органу
опіки та піклування Торезької міської
ради в судове засідання не з'явився,
повідомлений належним чином про час та
місце розгляду справи. Подав заяву про
розгляд справи за його відсутності. Не
заперечував щодо задоволення позову.

Відповідно до ст.169 ЦПК України справу
розглянуто за відсутності сторін, так
як в справі достатньо матеріалів про
права та взаємовідносини сторін.

За згодою позивача суд ухвалив рішення
при заочному розгляді справи, що
відповідає вимогам ст.224 ЦПК України.

Суд, дослідивши всі обставини у справі
та перевіривши їх доказами, вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
за наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2
мають малолітню доньку - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка у теперішній час
мешкає разом з матір'ю, батько мешкає
окремо (а.с. 5-10,11)

Відповідно до змісту ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, передбачених ст. 61 ЦПК
України.

Частинами 7,8 ст.7 СК України
передбачено, що дитина має бути
забезпечена можливістю здійснення її
прав, установлених Конституцією
України, Конвенцією про права дитини,
іншими міжнародними договорами
України, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України.
Регулювання сімейних відносин має
здійснюватися з максимально можливим
урахуванням інтересів дитини.

Частиною 1 ст.141 СК України визначено, що
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою.

Частиною 2 ст.150 СК України передбачено,
що батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток.

Частиною 2 ст.155 СК України передбачено,
що батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Нормами Принципу 2 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року
встановлено, що дитині законом, або
іншими засобами повинен бути
забезпечений спеціальний захист і
надані можливості та сприятливі умови,
які дозволили б їй розвиватися фізично,
розумово, морально, духовно та у
соціальному відношенні здоровим і
нормальним шляхом і в умовах свободи та
гідності. При виданні з цією метою
законів головним міркуванням має бути
найкраще забезпечення інтересів
дитини.

Частиною 1 ст.3 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року
визначено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст.9 Конституції України чинні
міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Відповідно до ст.33 Конституції України
передбачено що кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ст. 313 Цивільного кодексу
України фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей
громадян України визначено Законом
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадяни України» від
21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ
від 27 січня 1995 року № 57 «Про
затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України», Правилами оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою КМУ від 31 березня 1995 року №
231 (із змінами).

У відповідності до положень ч.2 ст. 4
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» оформлення проїзного
документа дитини проводиться на
підставі нотаріально засвідченого
клопотання батьків або законних
представників. За відсутності згоди
одного з батьків, виїзд
неповнолітнього громадянина України
за кордон може бути дозволений на
підставі рішення суду.

Згідно з п.18 Правил оформлення і видачі
паспортів громадянам України для
виїзду за кордон і проїзних документів
дитини, їх тимчасового затримання та
вилучення, затверджених постановою КМ
України № 231 від 31 березня 1995 року, з
наступними змінами і доповненнями, за
відсутністю згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього за кордон може
бути дозволений за рішенням суду.

Правила перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджені постановою Кабінету
Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із
змінами і доповненнями, передбачають,
що перетинання державного кордону для
виїзду за межі України громадянами, які
не досягли 16-річного віку, здійснюються
лише за згодою обох батьків
(усиновлювачів) та в їх супроводі або в
супроводі осіб, уповноважених ними, які
на момент виїзду з України досягли
18-річного віку. Виїзд за межі України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою, згода
другого з батьків не вимагається у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затверджених постановою КМУ від 31
березня 1995 року № 231 (із змінами)
визначено зокрема, що виїзд
неповнолітніх громадян України за межі
території України здійснюється за
одним із таких документів: паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон, виданий дітям громадянам
України згідно з цими правилами;
проїзний документ дитини, виданий
відповідно до Правил; паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон одного з батьків, у який,
відповідно до Правил, записано дитину,
яка прямує у його супроводі через
державний кордон.

П.18 цих Правил передбачено, що
оформлення паспорта/проїзного
документа здійснюється на підставі
заяви батьків (законних представників
батьків чи дітей), а у разі, коли батьки
не перебувають у шлюбі між собою, - того
з них, з ким проживає дитина,
справжність підпису яких засвідчено
нотаріально. За наявності заперечень
одного з батьків документ може бути
оформлено на підставі рішення суду.

З огляду на викладене, діючим
законодавством не встановлено
обмеження щодо виїзду неповнолітньої
дитини за кордон, а лише встановлено
певний порядок її виїзду за кордон за
згодою батьків або дозволу суду при
відсутності згоди одного з батьків.

Аналізуючи досліджені докази, суд
вважає за можливе задовольнити вимоги:
дозволити виїзд за межі України
неповнолітньої дитини - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3 за відсутності згоди та
супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4,
на період з червня 2014 року до 01 січня 2015
року.

Судом не встановлено обставин, які
перешкоджають виїзду за межі України
неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 у
супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3
за відсутності згоди та супроводу
батька - ОСОБА_2.

Вирішуючи по суті позовні вимоги суд
приходить до висновку про те, що виїзд
дитини за межі України відповідає її
інтересам, тому що у разі не отримання
позивачем відшукуємого дозволу дитина
залишаться зовсім без батьківського
піклування, оскільки позивачка буде
фактично проживати за кордоном, а також
приймаючи до уваги, що позивачка не має
можливості отримати від відповідача
дозвіл для оформлення належних
документів для виїзду дитини за кордон,
суд вважає позовні вимоги
обґрунтованими, заснованими на законі
і такими, що підлягають задоволенню, а
саме надання відшукуємого дозволу.
Судом не вирішується питання у даній
справі про встановлення місця
проживання дитини, оскільки такі
вимоги заявлені не були.

На підставі ст.33 Конституції України, ч.
2 ст. 150, ст.155 Сімейного кодексу України,
ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України», п. 4 постанови КМУ
від 27.01.1995р. № 57 «Про затвердження
правил перетинання державного кордону
громадянами України», керуючись ст. ст.
209, 212-215,224 -226 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без
самостійних вимог Орган опіки та
піклування Торезької міської ради, про
надання дозволу на виїзд малолітньої
дитини за кордон - задовольнити.

Надати дозвіл на виїзд з України до
Російської Федерації з поверненням на
територію України неповнолітньої
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 за відсутності
згоди та супроводу батька - ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_4, на період з червня 2014 року
до 01 січня 2015 року.

Заочне рішення може бути переглянуто
Торезьким міським судом за письмовою
заявою відповідача про перегляд
заочного рішення, яку він може подати
Торезькому міському суду протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення у загальному порядку: подати
апеляційну скаргу про апеляційне
оскарження рішення протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подаються
Апеляційному суду Донецької області
через Торезький міський суд. Рішення
суду набирає законної сили після
закінчення строку для подання заяви
відповідачем про перегляд заочного
рішення та подання апеляційної скарги
позивачем

Суддя
О.М.
Гнатюк