Номер провадження: 22-ц/785/3465/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Коротков В. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Короткова В.Д.

суддів Калараш А.А., Комаровської Н.В.

при секретарі Волчанського О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про відшкодування майнової та
моральної шкоди, за апеляційними
скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_4 на рішення
Великомихайлівського районного суду
Одеської області від 23 січня 2014 року,

встановила:

В березні 2009 року позивачка звернулася
до суду з вищезазначеним позовом і
після уточнення позовних вимог
посилалася на те, що 15 січня 2008 року
відповідач ОСОБА_3 керуючи автомобілем
ВАЗ 21011 реєстраційний номер НОМЕР_1,
рухаючись по вул.Горького в м.Роздільна
Одеської області, біля будинку №1
здійснив наїзд на позивачку, яка
рухалася як пішохід по обочині дороги в
попутному напрямку. Внаслідок цього
позивачка отримала тілесні ушкодження
середньої тяжкості. Оскільки ОСОБА_3
керував автомобілем на підставі
договору оренди, укладеному з
суб»єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_4, та працював у фірмі таксі
«Фора», позивачка просила стягнути:

- з ОСОБА_4 майнову шкоду в сумі 29 290,83
грн., 3% річних в сумі 3 793,55 грн. та
інфляцію в сумі 12 202,23 грн., а також
витрати на правову допомогу в сумі 8 000
грн.;

- з ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 20 000 грн.

Відповідачі позов не визнали.

Справа розглядалася неодноразово.

Рішенням Великомихайлівського
районного суду Одеської області від 23
січня 2014 року позов задоволено
частково, суд стягнув на користь
позивачки:

- з ОСОБА_4 майнову шкоду в сумі 10 309,20
грн. та витрати на правову допомогу в
сумі 8 000 грн.;

- з ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставиться
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційних скарг та доводи заперечень
на апеляційні скарги, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг і заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3, з вини якого сталася
дорожньо-транспортна пригода,
перебував в трудових відносинах з СПД
ОСОБА_4, тому заподіяну позивачці
майнову шкоду повинен відшкодувати
ОСОБА_4, а моральну шкоду - ОСОБА_3

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду, оскільки вони
не підтверджуються матеріалами справи
та не ґрунтуються на законі.

З матеріалів справи вбачається, що 15
січня 2008 року відповідач ОСОБА_3
керуючи автомобілем ВАЗ 21011
реєстраційний номер НОМЕР_1, рухаючись
по вул.Горького в м.Роздільна Одеської
області, біля будинку №1 здійснив наїзд
на позивачку, яка рухалася як пішохід
по обочині дороги в попутному напрямку.
Внаслідок цього позивачка отримала
тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Постановою Роздільнянського районного
суду Одеської області від 11 березня 2009
року ОСОБА_3 визнаний винним в скоєнні
даної дорожньо-транспортної пригоди,
кримінальна справа відносно нього
закрита в зв'язку з амністією (т.2, а.с.107).

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду про те, що ОСОБА_3 скоїв
дорожньо-транспортну пригоду під час
виконання трудових обов»язків,
оскільки перебував в трудових
відносинах з СПД ОСОБА_4

З матеріалів справи вбачається, що на
час дорожньо-транспортної пригоди
власником автомобіля ВАЗ 21011
реєстраційний номер НОМЕР_1 була
ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом
про реєстрацію транспортного
засобу(т.1, а.с.217). ОСОБА_6, який діяв від
імені ОСОБА_5, видав ОСОБА_4 довіреність
від 22.09.2007 року на право розпорядження
зазначеним автомобілем, в тому числі
здавати в оренду (т.1, а.с.218). ОСОБА_4
уклав з ОСОБА_3 договір оренди
автомобіля та передав автомобіль на
підставі акту від 22.08.2007 року(т.1,
а.с.219-222). Під час проведення досудового
слідства ОСОБА_3 не заперечував проти
того, що він володів автомобілем на
підставі договору оренди, що
підтверджується матеріалами
кримінальної справи (т.2, а.с.197-199).

Висновок суду першої інстанції про те,
що ОСОБА_3 перебував в трудових
відносинах з СПД ОСОБА_4 ґрунтується на
наявності штампу на подорожному листі:
«ТАКСИ «ФОРА» СПД ОСОБА_7.»(т.2, а.с.196).
Однак ніяких відбитків печатки та
підписів СПД ОСОБА_4 на цьому листі не
має. В справі відсутні докази існування
такого суб»єкту господарської
діяльності як «ТАКСИ «ФОРА» та
здійснення ОСОБА_4 послуг таксі. З
витягу з Єдиного державного реєстру та
свідоцтва про сплату єдиного податку
вбачається, що видами діяльності СПД
ОСОБА_4 є оренда автомобілів та
діяльність телефонних центрів (т.1,
а.с.214-216). Висновок суду про перебування
ОСОБА_3 в трудових відносинах з СПД
ОСОБА_4 спростовується також копією
трудової книжки ОСОБА_3, в якій відсутні
відповідні записи (т.2, а.с.114-122).

Таким чином, ОСОБА_3 здійснював
експлуатацію автомобіля, який є
джерелом підвищеної безпеки, на
підставі договору оренди, а тому
відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України
забов»язаний відшкодувати шкоду,
завдану джерелом підвищеної безпеки, а
в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 необхідно відмовити.

Судом першої інстанції не наведено
обґрунтування та розрахунків
стягнення майнової шкоди в сумі 10 309,20
грн.

Колегія суддів вважає, що позовні
вимоги про стягнення майнової шкоди в
сумі 29 290,83 грн. підлягають частковому
задоволенню,- стягненню з ОСОБА_3
підлягають витрати позивачки, які
підтверджені чеками та квитанціями:

- на придбання ліків на суму 2 421,80
грн.(квитанції - т.1, а.с.13, 15-16, 17 на суму
1566,45+696,35+159=2421,80;

- на транспортування позивачки з
м.Роздільна до смт.Велика Михайлівка
на суму 559,16 грн. (224,20+274,95+40,01=559,16)- т.1,
а.с.105-106;

- на поштові послуги на суму 21,33
грн. - т.1, а.с.107;

- на послуги по отриманню довідок
на суму 80 грн. (30+50=80) - а.с.106-108,

а всього на суму 3 082,29 грн.

Не підлягають задоволенню позовні
вимоги про стягнення 3% річних та
індексу інфляції на підставі ст.625 ЦК
України, так як положення цієї статті
не застосовуються до відносин з
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної безпеки, оскільки
відшкодування шкоди є
відповідальністю, а не грошовим
забов»язанням, яке виникає з
договірних забов»язань. Відповідне
роз»яснення міститься в п.4 ПОСТАНОВИ
ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ
УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І
КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» №4 від 1 березня 2013 року.

Не підлягають задоволенню позовні
вимоги про стягнення витрат на
посилене харчування,
санаторно-курортне лікування, масаж
відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України,
оскільки відсутні відповідні медичні
висновки з цього приводу, а також
документальне підтвердження таких
витрат.

Також не підлягають задоволенню
позовні вимоги про відшкодування
адвокату витрат на бензин та витрат на
відрядження, як такі, що не
підтверджені документально та не
ґрунтуються на вимогах закону.

Колегія суддів також не погоджується з
висновком суду першої інстанції про
стягнення з відповідача ОСОБА_4 на
користь позивачки витрат на правову
допомогу в сумі 8 000 грн. Суд першої
інстанції не врахував, що відповідно до
вимог ст.1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» від 20 грудня
2011 року №4191-УІ відшкодування витрат на
правову допомогу обмежується 40
відсотками встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу,
у судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза
судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді. Позивачкою не наданий такий
розрахунок витраченого часу на правову
допомогу. Тому стягнення витрат в сумі 8
000 грн. без відповідного розрахунку є
безпідставним, а в стягненні цих витрат
необхідно відмовити.

Стягуючи з ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі
5 000 грн., суд першої інстанції не
врахував, що в цій частині позовні
вимоги позивачки були розглянуті
попередніми судовими рішеннями. Так,
рішенням Великомихайлівського
районного суду Одеської області від 17
березня 2011 року з ОСОБА_3 на користь
позивачки стягнута моральна шкода в
сумі 20 000 грн.(т.1, а.с.203-204). Ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
18 квітня 2012 року зазначене рішення
змінено, розмір моральної шкоди
зменшений до 5 000 грн.(т.1, а.с.287-289). При
перегляді вищезазначених рішень в
касаційному порядку Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
ухвалі від 13 березня 2013 року зазначив,
що вищезазначені «Судові рішення в
частині відшкодування моральної шкоди
не оскаржуються, тому в силу ч.1 ст.335 ЦПК
України не переглядаються»(т.2, а.с.27об.).

Таким чином, ухвала апеляційного суду
Одеської області від 18 квітня 2012 року в
частині стягнення з ОСОБА_3 на користь
позивачки моральної шкоди в сумі 5 000
грн. набрала законної сили. Тому, суд
першої інстанції безпідставно
розглянув повторно спір про стягнення
моральної шкоди між тими самими
сторонами і з тих самих підстав.
Рішення суду першої інстанції від 23
січня 2014 року в цій частині підлягає
скасуванню з закриттям провадження у
справі в цій частині на підставі п.2 ч.1
ст.205 ЦПК України, про що апеляційний
суд постановляє ухвалу згідно з ч.1 ст.310
ЦПК України.

Приймаючи до уваги те, що висновки суду
першої інстанції в частині позовних
вимог про стягнення майнової шкоди не
відповідають обставинам справи, судом
не правильно застосовані норми
матеріального та порушені норми
процесуального права, рішення суду в
цій частині на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову про стягнення
майнової шкоди.

Оскільки позивачка звільнена від
сплати судового збору за цим позовом,
тому судовий збір в сумі 243 гривні 60
копійок підлягає стягненню з ОСОБА_3 в
дохід держави на підставі ч.3 ст.88 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3, 4, 314
ч.2 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Великомихайлівського
районного суду Одеської області від 23
січня 2014 року скасувати в частині
позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення
майнової шкоди та в цій частині
ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 про стягнення майнової
шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
майнову шкоду в сумі 3 082 гривні 29
копійок.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення майнової шкоди -
відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення
майнової шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави
судовий збір в сумі 243 гривні 60 копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів.

Судді апеляційного суду Одеської
області
В.Д.Коротков

А.А.Калараш

Н.В.Комаровська