АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Сп.№ 22-ц-796/9059/2014
Головуючий у 1-ін.- Яровенко
Доповідач - Слободянюк
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді - Слободянюк
С.В.,

суддів - Лапчевської О.Ф,
Саліхова В.В.,

при секретарі - Трофименко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну м.Києві справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «
«Комерційний Банк «ПриватБанк» на
заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 16 травня 2014
року за позовом Публічного
акціонерного товариства «ПриватБанк»
до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

В березні 2014 року Публічне
акціонерне товариство Комерційний
банк «ПриватБанк» (далі БАНК)
звернулись в суд з вищенаведеним
позовом і просили суд стягнути з ОСОБА_3
заборгованість за кредитним договором
без номеру від 15 грудня 2006 року в сумі
18141 грн. 75 коп. та судові витрати.

В обґрунтування своїх
позовних вимог зазначав, що між
сторонами було укладено кредитний
договір відповідно до якого ОСОБА_3
отримав кредит у розмірі 7000 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36,00% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки. Відповідач свої
зобов'язання за кредитним договором не
виконав, в зв'язку з чим утворилась
заборгованість в сумі 18141 грн. 75 коп., з
яких: заборгованість за кредитом в сумі
6990 грн. 72 коп., заборгованість по
процентам за користування кредитом в
сумі 7442 грн. 89 коп., заборгованість по
комісії за користування кредитом в
сумі 2368 грн. 06 коп., штраф (фіксована
частина) в сумі 500 грн., штраф (процентна
складова) в сумі 840 грн. 08 коп. В зв'язку з
чим позивач був змушений звернутись з
позовом до суду.

Заочним рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 16 травня 2014
року відмовлено у позові.

На рішення суду першої інстанції
БАНКом подано апеляційну скаргу, в
якій ставиться питання про скасування
оскаржуваного рішення, ухвалення
нового рішення про задоволення позову,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норма матеріального і
процесуального права.

Справу розглянуто без участі сторін,
які належним чином повідомлялись про
дату, час та місце судового засідання,
про що свідчать поштові зворотні
відправлення (а.с. 79-80).

Повідомлення направлено за адресами,
які зазначено у позовній заяві та
апеляційній скарзі.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення скарги
з таких підстав.

Відповідно до положень ст.10, ст. 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено і
це підтверджується матеріалами справи,
що між 15 грудня 2006 року між Закритим
акціонерним товариством «Комерційний
банк «ПриватБанк» (правонаступником
прав та обов'язків якого є Публічне
акціонерне товариство Комерційний
банк «ПриватБанк» а.с.22) та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір шляхом
заповнення заяви (анкети) на оформлення
кредитної картки, за яким відповідач
отримав кредитку картку з лімітом
кредитування 7000 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 3% на
місяць з кінцевим терміном повернення,
що відповідає строку дії картки (а.с.10,
11-16).

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного
кодексу України за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору, актів
цивільного законодавства.

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України).

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу).

Статтею 598 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом та припинення
зобов'язання на вимогу однієї із сторін
допускається лише у випадках,
встановлених законом або договором, а
згідно статті 599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статі 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Як зазначав в позовній заяві позивач,
що протягом дії договору, відповідачем
порушено договірні зобов'язання,
оскільки суму кредиту та відсотки, за
користування кредитними коштами
відповідач не сплачував, у зв'язку з
чим станом на 28 лютого 2014 року у
відповідача виникла заборгованість в
розмірі 18141 грн. 75 коп., яка включає:
заборгованість за кредитом в сумі 6990
грн. 72 коп., заборгованість по процентам
за користування кредитом в сумі 7442 грн.
89 коп., заборгованість по комісії за
користування кредитом в сумі 2368 грн. 06
коп., штраф (фіксована частина) в сумі 500
грн., штраф (процентна складова) в сумі
840 грн. 08 коп. (а.с.5-9).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу
України визначено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалість у
три роки.

Статтею 258 Цивільного кодексу України
визначено вимоги до яких
застосовується спеціальна позовна
давність, серед іншого, позовна
давність в один рік застосовується
зокрема до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом (ч.1 ст. 261
Цивільного кодексу України) перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалась або могла
довідатись про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Суд першої інстанції правильно
зазначав, що коли у разі на момент
звернення з позовом виконання
зобов'язання було прострочено понад
один рік, стягнення неустойки (штрафу,
пені) за минулий час обмежується одним
роком перед зверненням зацікавленої
особи до суду, якщо не будуть визнанні
поважними причини пропуску даного
строку.

Відповідно до п.7 ч.11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

У пункті 31 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
зі змінами внесеними постановою
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 лютого 2014 року
за №7 «Про внесення змін і доповнень до
постанови пленуму ВССУ від 30.03.2012 року
№ 5» роз'яснено, що при застосуванні
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, суди мають виходити з того,
що у системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не
передбачає заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропущенням
строку позовної давності, при
вирішенні таких спорів, суди повинні
враховувати положення ЦК про позовну
давність.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» та вимоги ЦК щодо
позовної давності застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи)».

Рішенням Конституційного Суду України
від 10 листопада 2011 року у справі №1-26/2011
року «за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного
тлумачення положень пунктів 22, 23
статті 1, статті 11, частини восьмої
статті 18, частини третьої статті 22
Закону України «Про захист прав
споживачів» у взаємозв'язку з
положеннями частини четвертої статті 42
Конституції України (справа про захист
прав споживачів кредитних послуг)»,
встановлено, що в аспекті
конституційного звернення положення
пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
від 12 травня 1991 року № 1023-XII з
наступними змінами у взаємозв'язку з
положеннями частини четвертої статті 42
Конституції України треба розуміти
так, що їх дія поширюється на
правовідносини між кредитодавцем та
позичальником (споживачем) за
договором про надання споживчого
кредиту, що виникають як під час
укладення, так і виконання такого
договору.

Судом першої інстанції встановлено і
це підтверджується матеріалами справи,
що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до
суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3
заборгованості поза межами загальних
строків позовної давності, враховуючи,
що початок перебігу строку позовної
давності починається у позивача з
моменту закінчення строку дії картки,
тобто з 16 грудня 2009 року, але з позовом
до суду позивач звернувся лише 21
березня 2014 року.

Отже, у суду були підстави відмовити у
задоволенні позову, у зв'язку зі
спливом строку позовної давності.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини тринадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку про те, що суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, відмовивши у позові, оскільки
позивачем не було доведено тих
обставин, на які він посилається в
апеляційній скарзі. За таких обставин,
не вбачається підстав для задоволення
апеляційної скарги, якою висновок суду
першої інстанції не спростовується.
Доводи апеляційної скарги висновок
суду не спростовують та на його
правильність не впливають.

Керуючись ст..ст.303,307,308, 313 ЦПК України
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 16 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді