інстанції - Черних О. М.Номер
провадження 22-ц/788/1450/14 Суддя-доповідач -
Левченко Т. А. Категорія - 5
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О.
І.

за участю секретаря судового засідання
- Чуприни В.І. ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 25 грудня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа: ЖБК № 117 про визнання права
власності на 1/2 частину квартири, -

в с т
а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду з
зазначеним позовом, свої вимоги
обґрунтовує тим, що в період з 8 липня 1978
року по 25 грудня 2007 року він перебував з
ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. 25
грудня 2007 року шлюб між ним та
відповідачкою розірвано. В 1982 році його
сім'ї у складі 3-х осіб: він, дружина та
донька, була надана малогабаритна
квартира за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням
виконавчого комітету Сумської міської
ради від 15.10.2002 року № 617 ОСОБА_3 було
прийнято на кооперативний облік із
складом сім'ї: вона, чоловік та донька.
Рішенням виконавчого комітету
Сумської міської ради від 29.09.2006 року №
435 ОСОБА_3 надано трикімнатну
кооперативну квартиру за адресою:
АДРЕСА_2. На час надання квартири її
вартість була повністю виплачена
ЖБК-117. Посилається на те, що так як на
час надання спірної квартири
відповідачці, він перебував з нею в
шлюбі, квартира належить йому та
відповідачці на праві спільної
сумісної власності. В травні 2013 року
відповідачка повідомила його про те, що
спірна кооперативна квартира належить
особисто їй, а тому просить визнати
його власником 1/2 частини квартири за
адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 25 грудня 2013 року позов
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл майна
подружжя та визнання права власності
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/9
частини квартири АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове про
відмову ОСОБА_4 в задоволенні позову.
При цьому зазначає, що спірна квартира
придбана за кошти її батьків та дочки
ОСОБА_5, а позивач ніяких коштів в
придбання квартири не вкладав, а тому
ця квартира не є спільним майном
подружжя. Крім того посилається на те,
що позивачем пропущений строк позовної
давності на звернення з даним позовом
до суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення відповідача ОСОБА_3 та її
представника адвоката ОСОБА_6, які
підтримали доводи апеляційної скарги,
позивача ОСОБА_4 та його представника
ОСОБА_7, які заперечують проти
апеляційної скарги, представника
третьої особи голову правління ЖБК № 117
ОСОБА_8, вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що 4/9
частин квартири № 60 по вул. Чорновола
(Калініна) в м. Суми набуто сторонами у
справі за час шлюбу, тому належить їм на
праві спільної сумісної власності, а
решта 6/9 частин цієї квартири визнані
судом, як особиста власність ОСОБА_3,
набута за кошти, передані їй в дар її
батьком. Щодо строку звернення до суду
з даним позовом, про пропуск якого було
заявлено відповідачкою, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
строк позовної давності для звернення
до суду з даним позовом порушений не
був, так як порушення його майнового
права сталося в травні 2013 року.

Проте повністю погодитись з висновками
суду не можна, так як вони не
відповідають обставинам справи та суд
дійшов їх з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з 8 липня 1978 року. Рішенням
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 27 листопада 2007 року шлюб між ними
розірвано (а. с. 29-30; 50).

Під час перебування в шлюбі сторони на
сім'ю з трьох осіб: вони та донька,
отримали двокімнатну квартиру за
адресою: АДРЕСА_1, яка в 2001 році була
передана їм та доньці в спільну сумісну
власність в порядку приватизації житла
(а. с. 7).

Рішенням виконавчого комітету
Сумської міської ради № 617 від 15.10.2002
року ОСОБА_3, сім'я якої забезпечена
житловою площею менше встановленої
норми, прийнято на кооперативний облік
з наданням трикімнатної квартири (а. с.
36; 211).

Рішенням загальних зборів членів ЖБК-117
від 29 жовтня 2002 року ОСОБА_3 прийнята в
члени цього кооперативу на отримання
3-х кімнатної квартири (а. с. 213-214).

25 вересня 2006 року виконавчим комітетом
Сумської міської ради на ім'я ОСОБА_3
видано свідоцтво про право власності
на нерухоме майно: на кооперативну
квартиру АДРЕСА_4 (а. с. 37). Право
власності на вказане нерухоме майно
нею зареєстроване у встановленому
порядку, що підтверджується витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно (а. с. 38).

Згідно довідки ЖБК № 117 від 19 вересня 2006
року, ОСОБА_3 є членом
житлово-будівельного кооперативу № 117
і їй належить трикімнатна кооперативна
квартира АДРЕСА_4. Повна вартість
квартири в сумі 58489 грн. 84 коп. виплачена
повністю (а. с. 32).

Також з матеріалів справи вбачається,
що 08 листопада 2002 року ОСОБА_9 - батько
ОСОБА_3 подарував своїй доньці 37 100
гривень для придбання квартири № 60, що
розташована в м. Суми по вулиці
Калініна в будинку № 51. Договір
дарування грошей посвідчено приватним
нотаріусом Сумського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 та
зареєстровано в реєстрі під № 5995 (а. с.
33).

За рахунок подарованих їй батьком
грошових коштів ОСОБА_3 сплатила ЖБК-117
вступний пайовий внесок в сумі 32 690 грн.
Вказану обставину позивач визнав в
судовому засіданні апеляційного суду.
Не заперечував він її і під час
розгляду справи судом першої
інстанції.

Враховуючи зазначене, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку,
що ця частина пайових внесків
відповідно до ст. 24 КпШС України (яка
діяла на час отримання в дар та сплати
цих коштів ЖБК) є власністю ОСОБА_3 Інша
частина пайових внесків була сплачена
під час перебування сторін в
зареєстрованому шлюбі, а тому частина
спірної квартири, яка відповідає цій
частині паєнагромадження, є їх
спільною сумісною власністю, так як
належних доказів на підтвердження
того, що ці пайові внески були сплачені
за рахунок її особистих коштів,
відповідачка суду не надала.

Колегія суддів не може взяти до уваги
доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про
те, що їх з позивачем донька ОСОБА_5
рішенням загальних зборів ЖБК-117 була
прийнята в члени кооперативу та
сплатила пайові внески в сумі 16879 грн.,
так як за письмовим повідомленням
голови правління ЖБК-117 ОСОБА_8 в
протоколах загальних зборів ЖБК-117
відсутні рішення про прийняття ОСОБА_11
до членів ЖБК-117 (а. с. 209). Відповідно до
п. 23 Примірного статуту ЖБК вступні і
пайові внески вносять члени ЖБК на
рахунок кооперативу в установі банку.
Відповідно до наявних в матеріалах
справи доказів, членом ЖБК-117 являлась
тільки ОСОБА_3, якій як члену ЖБК і була
передана у власність спірна квартира.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону «Про
власність», який діяв на час сплати
пайових внесків за спірну квартиру, при
внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів,
одержаних внаслідок сумісної праці
сім'ї члена кооперативу,
паєнагромадження, а після повного
внесення паю - квартира є спільною
сумісною власністю членів сім'ї, якщо
інше не було встановлено письмовою
угодою між ними. Інші особи права
власності на пай та квартиру не
набувають і можуть претендувати лише
на відшкодування членом кооперативу
коштів, наданих йому для внесення паю.

Таким чином, за відсутності належних
доказів про прийняття ОСОБА_5 в члени
ЖБК-117, не можна вважати, що їй належить
частина паєнагромадження в сумі 16879
грн. З відповідним позовом вона до суду
не звернулась. Її заяву апеляційному
суду, в якій вона не заперечує, щоб
сплачені від її імені пайові внески на
зазначену суму належали її матері
ОСОБА_3 колегія суддів не може взяти до
уваги, так такі дії повинні
посвідчуватись відповідним
правочином.

В той же час, колегія суддів не може
погодитись з висновком суду першої
інстанції про те, що порушення
майнового права позивача сталося в
травні 2013 року, а тому ним не пропущено
строк позовної давності на звернення
до суду з даним позовом.

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_3 пояснила, що в спірну квартиру в
листопаді 2005 року вселились вона, її
мати, донька та позивач і деякий час
разом проживали в ній. З червня 2005 року
по 2006 рік позивач працював в ЖБК-117
електриком, знав, що вона є членом
кооперативу та, що свідоцтво про право
власності видається тільки на ім'я
члена кооперативу. Після розірвання
шлюбу в 2007 році позивач пішов проживати
до квартири за адресою: АДРЕСА_1 і з
цього часу в ній проживає. Спірною
квартирою з вказаного часу він ніколи
не цікавився, не сплачував за неї
комунальні послуги.

Сам ОСОБА_4 в судовому засіданні
апеляційного суду підтвердив ту
обставину, що дійсно він працював в
ЖБК-117 електриком та деякий час
проживав в спірній квартирі. Після
розірвання шлюбу з 2007 року, за
домовленістю між ним та відповідачкою,
він проживає в квартирі за адресою:
АДРЕСА_1, співвласником якої він є.
Наміру проживати в спірній квартирі
він ніколи не мав та з приводу
користування нею у них спорів з
відповідачкою не виникало. З даним
позовом до суду він звернувся після
того, як в 2013 році, під час розмови з
відповідачкою з приводу надання нею
згоди на реєстрацію його дружини в
квартирі за адресою: АДРЕСА_1, він
дізнався про те, що право власності на
спірну квартиру зареєстровано тільки
за відповідачкою. Так як про порушення
свого майнового права на спірну
квартиру він дізнався в 2013 році, тому
строк позовної давності ним не
пропущено.

Проте погодитись з такими твердженнями
позивача не можна виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Ст. 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Позивачу було відомо про те, що саме
його дружина є членом ЖБК-117. На час
передачі у власність членам ЖБК-117
квартир, він працював в кооперативі
електриком та, як пояснив голова
правління ЖБК-117 ОСОБА_8, він як
працівник кооперативу був присутній на
всіх зборах членів кооперативу та йому
було відомо, що свідоцтво про право
власності на квартиру видається тільки
на ім'я члена кооперативу, так як на
зборах роз'яснювався порядок передачі
квартир у власність членам
кооперативу.

Таким чином висновок суду першої
інстанції про те, що позивачем не
пропущено строк позовної давності, так
як він дізнався про порушення свого
майнового права щодо спірної квартири
лише в травні 2013 року та до вказаного
часу між сторонами не виникало спору
щодо користування спірним жилим
приміщенням, є помилковим та не
відповідає положенням ч. 2 ст. 72 СК
України, ч. 1 ст. 261 ЦК України. Так, про
те, що свідоцтво про право власності на
квартиру, було видано тільки на ім'я
відповідачки, позивач мав можливість
дізнатися ще в 2006 році, коли дізнався
про існування спірної квартири. Крім
того спору щодо користування спірною
квартирою між сторонами не існувало на
час розірвання шлюбу, не існує його і на
даний час, так як позивач не мав та не
має наміру вселятися та проживати в
спірній квартирі, що він підтвердив в
судовому засіданні апеляційного суду.
З даним позовом до суду позивач
звернувся в жовтні 2013 року, тобто майже
через шість років після розірвання
шлюбу з відповідачкою. Яких-небудь
доказів, які б свідчили про поважність
причин пропуску ним строку звернення
до суду, позивач суду не надав.

Отже, виходячи з викладеного, рішення
суду першої інстанції на підставі п. п.
3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в позові ОСОБА_4 в зв'язку
пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п. 2; 309 ч. 1 п. 3,4;
313-314; 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р
і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 25 грудня 2013 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання права власності на 1/2
частину квартири відмовити в зв'язку з
пропуском строку позовної давності.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу може бути оскаржено у касаційному
порядку протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -