Провадження № 6-496/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2014 року Солом'янський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лазаренко В.В.

при секретарі - Пономарьові М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві подання
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Солом'янського районного управління
юстиції у м. Києві Пішковція О.В. про
тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві
виїзду за межі України без вилучення
паспортного документу, -

ВСТАНОВИВ:

22.05.2014 року державний виконавець ВДВС
Солом'янського РУЮ у м. Києві Пішковцій
О.В. звернувся до суду із поданням, в
якому просить тимчасово обмежити
ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України
без вилучення паспортного документу -
до виконання ним свої зобов'язань за
рішенням суду.

В обґрунтування подання зазначає, що на
виконанні у відділі ДВС Солом'янського
РУЮ у м. Києві знаходяться виконавче
провадження №13395114 з примусового
виконання виконавчого листа виданого
14.08.2001 року Жовтневим місцевим судом м.
Києва за рішенням у справі №2-1884/01 про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
аліментів на утримання дочки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј частини з усіх
видів заробітку (доходів), але не менше
Ѕ неоподаткованого мінімуму доходів
громадян.

Виконавче провадження з примусового
вказаного рішення розпочато 19.06.2009
року.

В ході виконавчого провадження
державним виконавцем проведено ряд
виконавчих дій, зокрема, 15.04.2014 р.
винесено постанову про примусовий
привід боржника та направлено вимогу
про погашення заборгованості. 21.05.2014 р.
винесено постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони його
відчуження.

Проведеними виконавчими діями джерела
доходу боржника не виявлено, майно, на
яке може бути звернуте стягнення не
встановлено.

Рішення суду в добровільному порядку
боржником не виконано.

Вказані обставини на думку державного
виконавця свідчать про те, що боржник
ухиляється від виконання обов'язку
покладеного на нього рішенням суду, що
унеможливлює його виконання, у зв'язку
з чим він просить обмежити боржника у
праві виїзду за межі України на
підставі ст. 6 Закону України «Про
порядок виїзду з України та в'їзд в
Україну громадян України».

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України,
подання державного виконавця про
тимчасове обмеження боржника -
фізичної особи або керівника боржника -
юридичної особи у праві виїзду за межі
України при виконанні судових рішень
та рішень інших органів (посадових
осіб), суд розглядає негайно без
виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

З урахуванням положень вказаної статті
суд не повідомляв сторін та
заінтересованих осіб про час та місце
розгляду подання та вважає можливим
вирішити його у їх відсутності.

Дослідивши матеріали подання, суд
приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України
питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Судом встановлено, що 14.08.2001 року
Жовтневим місцевим судом м. Києва
видано виконавчий лист за рішенням від
10.08.2001 року у справі №2-1884/01 про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
аліментів на утримання дочки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј частини з усіх
видів заробітку (доходів), але не менше
Ѕ неоподаткованого мінімуму доходів
громадян.

19.06.2009 року державним виконавцем ВДВС
Солом'янського РУЮ у м. Києві винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження з примусового виконання
рішення Жовтневого місцевого суду м.
Києва від 10.08.2001 року у справі №2-1884/01.

Згідно доданих до подання матеріалів
за період з 19.06.2009 року по 27.05.2014 року
державним виконавцем вчинено наступні
виконавчі дії.

19.06.2009 року відкрито виконавче
провадження №13395114 з примусового
виконання рішення Жовтневого
місцевого суду м. Києва від 10.08.2001 року у
справі №2-1884/01, про що винесено
відповідну постанову.

15.04.2014 року на адресу ОСОБА_2 направлено
вимогу за вихідним номером 569/9 про явку
боржника до державного виконавця.

15.04.2014 року винесено постанову про
примусовий привід боржника.

15.04.2014 року направлено запити до
Пенсійного фонду України та Державної
податкової служби України.

Згідно відповідей отриманих на запити
вбачається, що відомості про роботу
ОСОБА_2 за трудовими та
цивільно-правовими договорами
відсутні, пенсійні виплати боржник не
отримує, рахунків, відкритих у банках
та інших фінансових установах не має,
інформації про джерела отримання
доходів не встановлено.

21.05.2014 року держаним виконавцем
винесено постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження.

На час розгляду подання рішення суду
від 10.08.2001 року у справі №2-1884/01 не
виконане. Розмір заборгованості
ОСОБА_2. перед ОСОБА_3 по сплаті
аліментів складає 96591,40 грн., що
підтверджується розрахунком доданим
до матеріалів подання.

Вирішуючи подання державного
виконавця суд виходить з такого.

Загальні умови і порядок виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), що відповідно до
закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку визначені
Законом України «Про виконавче
провадження».

Відповідно до ст. 11 вказаного Закону,
державний виконавець зобов'язаний
вживати заходів примусового виконання
рішень неупереджено, своєчасно, повно
вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження», державний
виконавець у процесі здійснення
виконавчого провадження має право у
разі ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Аналіз вказаної норми закону свідчить
про те, що «ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням» слід розуміти як
будь-які навмисні, свідомі діяння (дії
або бездіяльність) боржника,
спрямовані на невиконання
відповідного обов'язку у виконавчому
провадженні, коли виконати цей
обов'язок у нього є всі реальні
можливості і цьому не заважають
будь-які незалежні від нього об'єктивні
обставини.

Так, зокрема, відповідно до ч. 6 ст. 12
Закону України «Про виконавче
провадження» боржник зобов'язаний:
утримуватися від вчинення дій, які
унеможливлюють чи ускладнюють
виконання рішення; надавати у строк,
установлений державним виконавцем,
достовірні відомості про свої доходи
та майно, у тому числі про майно, яким
він володіє спільно з іншими особами,
про рахунки у банках чи інших
фінансових установах; своєчасно
з'являтися за викликом державного
виконавця; письмово повідомляти
державному виконавцю про майно, що
перебуває в заставі або в інших осіб, а
також про кошти та майно, належні
боржникові від інших осіб.

Згідно положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
наявність умислу та обставини, які є
предметом посилання суб'єкта подання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України як на підставу його
вимог, підлягають доведенню.

Відповідно задоволення подання
державного виконавця про обмеження
боржника у праві виїзду за межі України
можливе лише за умови доведення факту
ухилення останнього від виконання
зобов'язання.

Як встановлено вище виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого рішення Жовтневого
місцевого суду м. Києва від 10.08.2001 року у
справі №2-1884/01 розпочато 19.06.2009 року, про
що державним виконавцем винесено
відповідну постанову.

Згідно положень ч. 5 ст. 25 Закону України
«Про виконавче провадження», копії
постанови про відкриття виконавчого
провадження надсилаються не пізніше
наступного робочого дня стягувачу та
боржникові.

Між тим дані вимоги Закону державним
виконавцем невиконані, оскільки
матеріали подання не містять доказів
не тільки про те, що боржнику вручена
постанова про відкриття виконавчого
провадження, а й про те що вона взагалі
надсилалась боржникові.

Таким чином відсутні підстави вважати,
що боржник був своєчасно повідомлений
про наявність виконавчого провадження
з примусового виконання рішення
Жовтневого місцевого суду м. Києва від
10.08.2001 року у справі №2-1884/01.

З наданих матеріалів подання
вбачається, що у період часу з 19.06.2009
року по 15.04.2014 року будь-яких виконавчих
дій не вчинялось.

Відомостей про вчинення боржником дій
чи бездіяльності спрямованих на
ухилення від виконання рішення суду
матеріали не містять.

При цьому юридичні санкції у вигляді
тимчасового обмеження у праві виїзду
передбачені саме за ухилення від
виконання зобов'язань, а не за
наявність факту їх невиконання. Саме по
собі невиконання боржником самостійно
зобов'язань не може свідчити про
ухилення боржника від виконання
покладених на нього рішенням
обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням,
факт ухилення боржника від виконання
зобов'язань повинен вже відбутися і
бути об'єктивно наявним та вбачатися з
матеріалів виконавчого провадження.

При цьому в силу ч. 3 ст. 10 ЦПК України на
державного виконавця покладений
обов'язок довести зазначені обставини.

Водночас статтею 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишити територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожен є вільним
залишати будь-яку країну, включно зі
своєю власною. На здійснення цих прав
не може бути встановлено жодних
обмежень, крім тих, що передбачені
законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну.

Фізична особа має право на свободу
пересування. Фізична особа, яка досягла
шістнадцяти років, має право на вільний
самостійний виїзд за межі України.
Фізична особа може бути обмежена у
здійсненні права на пересування лише у
випадках, встановлених законом (ст. 313
ЦК України).

З огляду на наведене, враховуючи, що
законних підстав для обмеження ОСОБА_2
права на свободу пересування,
гарантованого Конституцією України,
під час розгляду справи не встановлено,
суд приходить до висновку, що у
задоволенні подання державного
виконавця Пішковція О.В. має бути
відмовлено.

Керуючись статтями 293, 377-1 ЦПК України,
суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Солом'янського
районного управління юстиції у м. Києві
Пішковція О.В. про тимчасове обмеження
ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України
без вилучення паспортного документу -
відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено
без участі особи яка її оскаржує
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: