Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2014 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді
Пустовойт Т. В., при секретарі Сакалош
О.В., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2012 року позивачка звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення боргу, в обґрунтування якого
зазначила, що між нею та відповідачем
15.05.2006 року укладено договір позики,
згідно якого вона передала в борг
грошові кошти в розмірі 200000,00грн., які
відповідач зобов'язався повернути не
пізніше 15.05.2011 року. Доказом передачі
грошей за договором позики є розписка.
20.08.2008 року ОСОБА_2 повернув частину
боргу в розмірі 80000,00грн. Між тим, в
порушення умов договору, суму боргу, що
залишилась, в розмірі 120000,00грн. у
встановлений строк не повернув. У
зв'язку з вищевикладеним позивачка
була вимушена звернутись до суду та
просить стягнути з відповідача суму
боргу в розмірі 120000,00грн., 3% річних в
розмірі 4379,18грн. та судові витрати.

Позивачка ОСОБА_1 під час розгляду
справи уточнила позовні вимоги та
просила стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1
суму боргу за договором позики по
60000,00грн. з кожного, 3% річних по 2189,59грн.
з кожного та судові витрати. До
судового засідання не з'явилась, надала
заяву, в якій просила справу розглянути
без її участі.

Ухвалою Іллічівського районного суду
м.Маріуполя від 27.12.2013р. до участі у
справі в якості співвідповідача
залучена ОСОБА_3.

Представник позивачки ОСОБА_4, який діє
на підставі договору про надання
правової допомоги, в судовому
засіданні пояснив, рішенням суду
встановлено факт сумісного проживання
відповідачів з 02.12.2004 року по 24.09.2009
року. За цей період було придбано
будинок, який рішенням суду визнано
загальною сумісною власністю подружжя.
Зі слів ОСОБА_2, відомо, що отримані в
борг гроші витрачено на ремонт
зазначеного домоволодіння та
погашення кредитних зобов'язань. 20.08.2008
року співвідповідач повернув в рахунок
погашення боргу 80000,00грн. Позивачці
було відомо, що її син мешкає разом
ОСОБА_3, однак вона не зверталась до неї
за поверненням боргу, оскільки строк
зобов'язання до 2011 року. Йому відомо, що
гроші за власноручно написаною
розпискою передавались ОСОБА_2 за
місцем проживання позивачки.
Співвідповідачка ОСОБА_3 при
підписанні угоди та передачі грошей
присутньою не була, письмової заяви не
писала, про часткове погашення боргу
також не повідомлялась. Договір займу
був укладений між двома сторонами, до
нього є розписка.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позовні вимоги визнав в повному обсязі
та пояснив, що з відповідачкою дійшли
до висновку про необхідність грошей на
ремонт, вирішили позичити в матері
200000,00грн., які в подальшому протягом 5- 6
років повернути без відсотків. 15.05.2006
року отримав 200000,00грн., в матері був
підготовлений бланк договору позики.
Крім того, після передачі грошей він
написав розписку. Відповідачку з собою
не брав, оскільки ці питання вирішував
він. На взяті у борг гроші поміняв
вікна, на що потратив близько 25000,00грн.,
придбав газову колонку, вартістю
близько 20000,00грн., зробив отеплення,
демонтаж стін, вікон, кухні, підлоги,
витратив близько 40000,00грн, придбав
кухню вартістю близько 12000,00грн.,
поміняв двері, вартістю 6000,00-7000,00грн., на
оздоблювальні роботи потратив близько
20000,00грн., також було збудовано гараж
вартістю 50000,00-60000,00грн. та придбано
меблі у дитячу, приблизно на
10000,00-12000,00грн. З відповідачкою сумісно
вирішували, що придбати та які роботи
проводити. Вона також працювала. У 2008
році самостійно повернув матері
80000,00грн. Сумісне проживання з ОСОБА_3
припинили в жовтні 2011 року, речі,
придбані за гроші узяті в борг,
знаходяться в його користуванні.
Договір кредиту на придбання будинку
укладено 20.04.2006 року, також в кредит у 2007
році придбався автомобіль. 02.04.2014 року
до судового засідання не з'явився, з
невідомих суду причин, про час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала в
повному обсязі та пояснила, що у 2006 році
вселилися до будинку. В 2007 році
вирішили поміняти вікна, відповідач
сказав, що мама допоможе та дасть
3000,00грн.У 2008 році почали робити ремонт,
такої великої суми грошей, як 200000,00грн.
не появлялась та вона її не бачила. В 2007
році придбали автомобіль, протягом пів
року побудували гараж. Роботи, вказані
відповідачем дійсно проводились, він і
розраховувався, вартість робіт не
говорив. Придбали котел та газову
колонку вартістю близько 5000,00грн., двоє
вхідних дверей вартістю близько
4000,00грн. та міжкімнатні двері вартістю
близько 3000,00грн. Побутова техніка
придбалась ще в квартирі. Питання щодо
взяття у борг в матері 200000,00грн. з нею не
узгоджувалось та про даний факт її
ніхто не повідомляв. Ніколи розмов ні з
чоловіком, ні з його матір'ю про
повернення грошей не було, договору
позики не бачила. 02.04.2014 року до
судового засідання не з'явилась, надала
заяву в якій просила в задоволенні
позову відмовити, справу розглянути за
її відсутністю.

Представник відповідачки ОСОБА_5, яка
діє на підставі довіреності, в судовому
засіданні просила в задоволенні
позовних вимог відмовити та пояснила,
що ОСОБА_3 ніхто не повідомляв про
укладений договір позики, їй про це
нічого відомо не було. Зі сторони
відповідачки відсутня письмова згода
на займ грошей, які начебто витрачені
на сімейні потреби. Для договорів
стосовно цінного майна, згода другого з
подружжя має бути подана письмово. В
тексті договору позики, розписці
ОСОБА_2 взагалі відсутня вказівка на
мету, для якої ним отримана позика у
матері. Сума позики у розмірі 200000,00грн.
не була використана в інтересах сім'ї.
Надані ОСОБА_1 свідчення у судовому
засіданні Іллічівського районного
суду по справі №0520/6560/2012, щодо надання
нею допомоги у ремонті будинку і
погашенні кредиту були оцінені судом у
сукупності з іншими доказами і суд
прийшов до висновку, що ці факти не
знайшли свого підтвердження. Як
вбачається з рішення Іллічівського
районного суду м.Маріуполя від 12.03.2013
року, кредит на придбання будинку
надано у квітні 2006 року в розмірі
170000,00грн. 07.07.2006 року ОСОБА_3 кредит
погашено на суму 117000,00грн.за рахунок
коштів, отриманих від продажу квартири.
Залишок по кредиту складав 53000,00грн.,
погашався частинами на протязі з липня
2006 року по 22.06.2007 року за рахунок
частково заробітної платні
відповідачів, так і за рахунок коштів,
отриманих у грудні 2006 року від продажу
другої квартири. Вважає, що вимоги
позивачки відносно ОСОБА_3
необґрунтовані.

Суд, вислухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Згідно рішення Апеляційного суду
Донецької області від 24.12.2013р. з 02
грудня 2004 року по 24 вересня 2009 року
сторони не перебували у
зареєстрованому шлюбі, проте
знаходились у фактичних шлюбних
відносинах, тобто проживали однією
родиною без реєстрації шлюбу, що не
оспорюється сторонами.

Під час сумісного проживання ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу,
посвідченим 20 квітня 2006 року приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, на ім.,я
ОСОБА_2 було придбано житловий будинок
АДРЕСА_1, з належними до нього
надвірними прибудовами та спорудами, а
також земельну ділянку за тією ж
адресою. Вказане домоволодіння
зареєстроване на ім,я ОСОБА_2

З метою придбання нерухомості ОСОБА_2
уклав кредитний договір з
Маріупольською філією Приватбанку на
суму 170 000грн. 17.07.2006р. ОСОБА_3 в рахунок
погашення кредиту, внесено 117 000грн.,
22.06.2007р. ОСОБА_2 остаточно погасив
кредит, відповідно до кредитного
договору від 20.04.2006р. в розмірі 24 006,69грн.

Згідно зі ст.61 ЦПК України, обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільному, господарському або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, в яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду Донецької
області від 24.12.2013 року визнано за
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 по 1/2 частці за
кожним.

Судом встановлено, що 15.05.2006 року ОСОБА_1
по укладеному договору позики передала
ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 200000,00грн.
Доказом отримання даної суми, ОСОБА_2
була власноручно написана розписка, в
якій строк повернення грошей вказаний
до 15.05.2011 року.

20.08.2008 року, згідно розписки ОСОБА_1
відповідач частково повернув суму
позики в розмірі 80000,00грн.

Як вбачається з рішення Іллічівського
районного суду м.Маріуполя від 12.03.2013р.
в судовому засіданні в якості свідка
була допитана мати відповідача ОСОБА_1,
яка стверджувала, що коли син робив
ремонт у будинку , вона давала йому
гроші на покупку вікон та ремонт в
цілому.

Отже, ОСОБА_1 не зазначала про факт
передачі позики ОСОБА_2 у розмірі 200
000грн. на ремонт будинку, підписання з
співвідповідачем 15.05.2006 р. договору
займу та наявність розписки про
повернення останнім боргу в розмірі 80
000грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного
суду м.Маріуполя від 28.08.2012р.
затверджено мирову угоду укладену між
ОСОБА_8, діючої від імені ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 за якою останній визнає борг у
розмірі 124 379,18грн. за договором позики
від 15.06.2006р. на суму 200 000грн. та передає в
замін домоволодіння і земельну ділянку
по АДРЕСА_1.

15.07.2013р. Ухвалою Апеляційного суду
Донецької області за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 ухвалу
Орджонікідзевського районного суду
м.Маріуполя від 28.08.2012р. скасовано,
справу направлено до суду першої
інстанції для продовження розгляду.

Частина3 ст.61 СК України передбачає,
якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші та
інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України
при укладенні договору одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Для
укладення одним із подружжя договорів
стосовно цінного майна згода другого з
подружжя має бути подана письмово.
Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення
може бути накладено на майно, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
якщо судом установлено, що договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і одержане за договором
використано на її потреби.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позичальник, як передбачено ч.1 ст.1049 ЦК
України, зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлено договором або
законом.

В судовому засіданні встановлено, і
проти цього не заперечував ні
представник позивачки, ні
співвідповідач ОСОБА_2, що укладання
договору займу та передача грошей
відбувались за відсутності
співвідповідачки ОСОБА_3, письмової
згоди на її укладання остання не
надавала. Про існування позики
розміром 200 000грн., використаної начебто
в інтересах сім,ї їй нічого не було
відомо.

Співвідповідач ОСОБА_2 підтвердив в
судовому засіданні той факт, що це
рішення він прийняв самостійно.

За таких обставин суд приходить до
висновку про те, що той факт, що
отримані ОСОБА_2 грошові кошти були
витрачені в інтересах сім'ї не
підтверджені відповідними доказами, а
також відсутня у письмовій формі згода
ОСОБА_3 на укладення договору позики, в
зв,язку з чим в задоволенні позову
відносно ОСОБА_3 щодо стягнення з неї
суми боргу за договором позики та
штрафних санкцій слід відмовити.

Таким чином, в данному випадку за
зобов'язаннями одного з подружжя
стягнення слід накласти лише на його
особисте майно і на частку у праві
спільної сумісної власності подружжя.

Однак, враховуючи рішення Апеляційного
суду Донецької області від 24.12.2013 року,
яким за ОСОБА_2 визнано право власності
на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1, а також,
той факт, що при укладенні мирової
угоди по цивільній справі предметом
розгляду якої була зазначена та ж сама
сума позики, між позивачкою та ОСОБА_2 ,
ним повністю визнані позовні вимоги
позивачки, питання про залучення до
участі у справі співвідповідачки
ОСОБА_3 ніким не ставилось, їй взагалі
не було відомо про наявність договору
позики, ухвала про затвердження
мирової угоди ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_2 не
оскаржувалась, а була скасована ОСОБА_3,
право власності на 1/2 частину будинку
досі знаходиться у позивачки та
вартістю цієї половини повністю
покриває суму позики, питання про
повернення права власності на 1/2
частину будинку відповідачу ніхто не
ставить, суд приходить до висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог
відносно ОСОБА_2

Керуючись ст.ст.10,11, 57, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, ст.ст.61, 65,73 СК України, ст.ст.1046,
1049, 1050 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана в апеляційній суд
Донецької області через Іллічівський
районний суд м.Маріуполя протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні
під час проголошення рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

З повним текстом рішення можливо буде
ознайомитися після 06.04.2014 року.

Суддя:
Т. В. Пустовойт