АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/9064/14
Головуючий в 1 інстанції - Катющенко В.П.
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А.,
Іванченка М.М.

при секретарі Онищенко О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 15 травня 2014
року в справі за позовом ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення представників сторін,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся в суд з вищеназваним
позовом в якому просив стягнути з
відповідача заборгованість за
кредитним договором від 04 січня 2006 року
в сумі 441 039, 54 грн. , за договором про
видачу та обслуговування платіжних
пластикових карток в сумі 31,01 грн. та
судові витрати 3441 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 15 травня 2014 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, заборгованість за
кредитним договором від 04 січня 2006 року
в сумі 153 959 грн. 34 коп. , заборгованість
за договором про видачу та
обслуговування платіжних міжнародних
карток в сумі 31 грн. 01 коп. та 1539 грн. 90
коп. судових витрат.

В іншій частині вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просив рішення в частині
стягнення заборгованості за кредитним
договором змінити, відмовивши в
задоволенні позовних вимог про
стягнення заборгованості за кредитним
договором через пропуску позовної
давності. В скарзі зазначено, що суд не
вірно застосував норми матеріального
права, та не врахував вимоги ст.262 ЦК
України, відповідно до якої зміна
сторони у зобов`язанні не змінює
порядку обчислення та перебігу
позовної давності.

В судовому засіданні апеляційного
суду представник відповідача доводи
скарги підтримав.

Представник позивача заперечував
проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином

відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства,

за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог,

що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки встановлені
договором, або законом.

З матеріалів справи вбачається, та
встановлено судом, що 04 січня 2006 року
між АКБ «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_2 був укладений кредитний договір
№ CL-006/566/2005/

Відповідно до умов договору банк надав
відповідачу кредит 80 114 грн. для
придбання автомобіля «Міцубіші
Лансер» зі строком повернення до 04
січня 2011 року.

Відповідно до п.п. 1.5.1 ч.№2 кредитного
договору, повернення кредиту повинно
було здійснюватись позичальником
щомісячно у розмірі та строки
визначені у графіку Платежів, який є
невід`ємною частиною договору.

В забезпечення виконання зобов`язань
за цим договором в той же день був
укладений договір застави автомобіля.

Так як боржник порушив умови
кредитного договору 08 грудня 2006 року
приватним нотаріусом вчинено
виконавчий напис, яким звернуто
стягнення на заставлений автомобіль.

Відповідно до акту прийому передачі
транспортного засобу 26 лютого 2008 року
відповідач передав заставний
автомобіль на відповідальне
зберігання представнику ЗАТ «ОТП
Банк», Зубчик Ользі Степанівні.

Проте автомобіль реалізований не був
та виконавче провадження за виконавчим
написом було закрите, виконавчий напис
повернутий стягувану за його заявою.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційного суду не змогла
пояснити, чому подавалась заява про
повернення виконавчого документу, та
чому не був реалізований заставний
автомобіль. Як пояснив представник
відповідача, його довірителю
автомобіль не повертався і останній
думав, що він реалізований та борг
погашений.

Судом також було встановлено, що ПАТ
«ОТП Банк» є правонаступником ЗАТ ОТП
Банк, який в свою чергу є
правонаступником АКБ «Райффайзен Банк
Аваль».

18 березня 2011 року між позивачем в даній
справі та ПАТ «ОТП Банк» укладений
договір купівлі продажу кредитного
портфелю. Тобто було змінено сторону
кредитора у зобов`язанні. До позивача
перейшло право вимоги за
вищезазначеним кредитним договором в
розмірі заборгованості за кредитом 59
112, 13 грн., відсотків 35 735,08 грн. Того ж
числа між позивачем та банком був
укладений договір відступлення права
вимоги, відповідно до якого до позивача
перейшло право вимоги за вищевказаним
кредитним договором.

Про зміну кредитора у зобов`язанні
позивач був повідомлений 07 квітня 2011
року.

Так, як ні позивачем ні відповідачем
суду не були надані жодні докази
реалізації заставного майна, суд
дійшов правильного висновку, що
зобов`язання за кредитним договором
позичальником виконані не були.

Відповідно до розрахунку позивача
заборгованість відповідача станом на
жовтень 2013 року склала суму 441 039грн. 54
коп. З яких борг по тілу кредиту -59 112, 13
грн. , по відсоткам - 35 735, 08 грн. та 346 192, 33
грн. пені, яка була нарахована за
умовами кредитного договору за рік, що
передував зверненню до суду з 08 жовтня
2012 до 08 жовтня 2013 року.

Задовольняючи частково позов про
стягнення заборгованості за кредитним
договором суд першої інстанції виходив
з того, що до позивача перейшло право
вимоги за кредитним договором,
звернення стягнення на предмет застави
не позбавляє позивача права звернутись
до суду з позовом про стягнення
заборгованості.

З вказаним висновком колегія суддів
погоджується.

Разом з тим, суд, задовольняючи в
повному обсязі позов про стягнення
боргу та відсотків виходив з того, що
позивачем не пропущено строк звернення
до суду так як йому про порушення прав
стало відомо в березні 2011 року з часу
придбання кредитного портфелю.

Колегія суддів з вказаним висновком не
погоджується, тому, що відповідно до
ст.. 262 ЦК України зміна сторін у
зобов`язанні не змінює порядок
обчислення та перебігу позовної
давності.

Крім вказаної норми , яка безпідставно
не була застосована судом до
правовідносин, що склались між
сторонами , суд також не повно
встановив обставини справи які мали
правове значення для її вирішення, та
не вірно застосував нижче наведені
норми права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново (чч. 1, 3 ст.
264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається що
відповідачем було подано заяву про
застосування строків позовної
давності.

Прийшовши до висновку, що строк
позовної давності позивачем не
пропущений, суд не врахував, що в
кредитному договорі, окрім строку дії
договору до виконання взятих на себе
зобов`язань по цьому договору в повному
обсязі (п 6.2 договору), сторони
передбачили і строки виконання
зобов`язань зі щомісячним погашенням
платежів, останній з яких у визначеній
сумі підлягав виконання в строк до 04
січня 2011 року.

Таким чином, графіком платежів, який є
складовою частиною договору, погашення
кредитної заборгованості та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов`язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов`язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов`язання згідно ч. 3 ст. 254 ЦК України
спливає у відповідне число місяца
заначеного в графіку погашення
кредиту.

Як встановлено судом, зобов`язання
відповідач перестав виконувати в кінці
2006 року, що призвело до вчинення
виконавчого напису, та звернення
стягнення на заставний автомобіль.

Останні дії, які вчиняв боржник по
виконанню це була передача автомобіля
представнику банку в лютому 2008 року.

Проте з позовом до суду позивач
звернувся 06.11.2013 року, що
підтверджується поштовою відміткою на
конверті , в якому суду направлена
позовна заява.

Посилання представника позивача на те,
що відповідач в 2010 році перераховував
на погашення боргу суму 60 коп., колегія
суддів не приймає, тому, що належними
доказами позивач вказану обставину не
підтвердив. Надана суду позивачем
виписка по рахунку, яка складена
позивачем, не свідчить про безумовне
вчинення відповідачем таких дій.

Крім того, зарахування позивачем 60 коп.
на погашення заборгованості в 2010 році
на думку колегії не може свідчити, про
вчинення відповідачем дій, які б
свідчили про визнання боргу за
кредитом, який виник ще з 2006 року.

З огляду на викладене, а також
враховуючи, графік погашення
заборгованості, колегія суддів вважає,
що позивач пропустив строк звернення
до суду з вимогами про стягнення
заборгованості, яка мала бути погашена,
відповідно до графіку до 06.11.2010 року.

Доводи представника позивача про те, що
кінцевий строк погашення кредиту 04
січня 2011 року, а з позовом вони
звернулись до сплину трирічного строку
від цієї дати, колегія суддів не
приймає, оскільки за умовами договору
погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником
частинами, в розмірі та строки
визначені графіком погашення платежів
(а.с.13-14), початок позовної давності для
стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту невиконання
позичальником кожного із цих
зобов`язань.

Аналогічна позиція міститься також у
постанові Верховного Суду України у
справі № 6-116 цс 13, яка є обов`язковою до
застосування відповідно до ст..360-7 ЦПК
України.

Враховуючи, вищенаведене колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції в
частині вирішення вимог про стягнення
боргу за кредитним договором підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення цих вимог в
межах строку позовної давності,
оскільки представником позивача не
заявлялось клопотання про поновлення
пропущеного ними трирічного строку з
поважних причин.

Відповідно до графіку погашення
заборгованості, розмір останньої за
період з 06 листопада 2010 року (три роки ,
що передували зверненню позивача до
суду)становить 4238 грн. 82 коп., з яких 4129
грн. 57 коп. борг по тілу кредиту, та 109
грн. 25 коп. борг по відсоткам.

Враховуючи суму боргу, яка підлягає
стягненню за основними вимогами,
колегія суддів приходить до висновку,
що з відповідача на користь позивача
стягненню також підлягає пеня за один
рік, яка відповідно до п. 3.1 ч.2
кредитного договору складає 1% від суми
несвоєчасно виконаного забов`язання за
кожен день прострочення та складає
суму 15 472 грн. 35 коп.

Тобто з відповідача на користь
позивача має бути стягнута сума 19711 грн.
17 коп.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
апеляційний суд також перераховує і
судові витрати відповідно до зменшеної
суми стягнення, та вважає , що з
відповідача у відшкодування судових
витрат треба стягнути 197 грн. 42 коп., з
яких 197 грн. 11 коп. судові витрати
виходячи з задоволеної суми за
кредитним договором, та 31 коп.
стягнутих судових витрат пов`язаних з
розглядом вимог, про стягнення боргу за
договором про видачу та обслуговування
міжнародних платіжних карток, в
частині яких рішення сторонами
оскаржене не було та апеляційним судом
не переглядалось .

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 15 травня 2014 року в частині
вирішення вимог про стягнення
заборгованості за кредитним договором
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту.

Позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» про стягнення заборгованості
за кредитним договором задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» заборгованість за
кредитним договором № CL-006/566/2005/ від 04
січня 2006 року в сумі 19711 грн. 17 коп. з
яких 4129 грн. 57 коп., - тіло кредиту, 109 грн.
25 коп. відсотки та 19 711 грн. 17 коп. пені.

В іншій частині позовних вимог про
стягнення заборгованості за цим
кредитним договором відмовити.

Змінити рішення в частині стягнення
судових витрат, зменшивши суму
стягнутих з ОСОБА_2 судових витрат до 197
грн. 42 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20-ти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий
Судді: