Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/81/14-ц

Провадження №2/377/68/14

24 червня 2014 року Славутицький
міський суд Київської області в
складі головуючої - судді
Теремецької Н.Ф.,

при секретарі: Прядко Н.М.,

з участю:

представника позивачки адвоката
ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у залі суду в м.
Славутичі цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя, -

УСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася з
позовом до ОСОБА_2, в якому просила
стягнути з нього на свою користь в
якості компенсації за 1/2 частину
спільної сумісної власності -
автомобіля АУДІ 100 державний номерний
знак НОМЕР_2, грошові кошти в сумі 27000
гривень. В процесі судового розгляду
представник позивачки в межах наданих
повноважень уточнив позовні вимоги та
просив визнати за ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частку автомобіля АУДІ
100 державний номерний знак НОМЕР_2,
зареєстрованого згідно свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу серія
НОМЕР_3 на ім'я ОСОБА_2 та залишити
автомобіль у їх спільній частковій
власності (а.с. 3-4, 65-66).

Позовні вимоги обґрунтовувались
тим, що позивачка з відповідачем
перебувала у зареєстрованому шлюбі з 21
березня 1998 року, який був розірваний
рішенням Славутицького міського суду
Київської області від 26 листопада 2013
року. Під час шлюбу за спільні кошти
було придбано автомобіль АУДІ 100
державний номерний знак НОМЕР_2. Даним
автомобілем користується відповідач і
будь-якої компенсації позивачці як
співвласнику не сплатив. Враховуючи, що
будь-якої згоди по поділу автомобіля з
відповідачем досягти не можливо,
спільним майном він користується
одноособово, грошові кошти як
компенсацію замість частки позивачки у
праві спільної сумісної власності на
автомобіль вносити на депозитний
рахунок суду відмовився, то необхідно
визнати за позивачкою право власності
на 1/2 частку спірного автомобіля і
залишити автомобіль у їх спільному
користуванні.

Відповідач подав
заперечення на позовну заяву, в яких
визнав позов частково, в частині
сплатити позивачці грошової
компенсації замість її частки у
спільній сумісній власності в сумі 4320
гривень, посилаючись на те, що 28 травня
2013 року він придбав автомобіль АУДІ 100
державний номерний знак НОМЕР_2,
заплативши власнику 5000 доларів США.
Більшу частину цих коштів, а саме в
сумі 4000 доларів США отримав в борг 6
травня 2013 року від своїх знайомих
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 2000 доларів від
кожного з зобов'язанням їх повернути
до січня-березня 2014 року, оскільки в
сімейному бюджеті з позивачкою було
накопичено лише 1000 доларів США. У
грудні 2013 року він повністю
розрахувався з ОСОБА_4, віддавши борг в
2000 доларів США. Враховуючи джерело
грошових коштів, за рахунок яких ним
було придбано у власність транспортний
засіб, а також боргові зобов'язання
щодо повернення 4000 доларів США, які він
виконує за рахунок власних коштів
після фактичного припинення між ними
шлюбних стосунків, він вважає, що
ОСОБА_3 має право на отримання тільки 1/2
частки від тих грошових коштів, які
були ним вкладені у придбання
автомобіля з сімейного бюджету в сумі
500 доларів США ( 1000 доларів США : 2), що за
курсом НБУ становить 4320 гривень.

У судовому засіданні
представник позивачки уточнені позові
вимоги підтримав та просив
задовольнити. Суду пояснив, що
позивачка разом з відповідачем під час
перебування у шлюбі придбали
автомобіль АУДІ 100 державний номерний
знак НОМЕР_2 за рахунок їхніх сімейних
коштів, які були накопичені з
заробітної плати позивачки та
відповідача. Про отримані начебто
відповідачем грошові кошти в борг в
сумі 4000 доларів США позивачці вперше
стало відомо під час розгляду справи в
суді. Своєї згоди на отримання в борг
грошових коштів вона не давала.
Враховуючи, що відповідач
відмовляється позивачці сплачувати
грошову компенсацію ? частини вартості
спільної сумісної власності -
автомобіля, то за нею необхідно визнати
право власності на ? частку спірного
автомобіля.

Відповідач в судовому засіданні
уточнені позовні вимоги не визнав. Суду
пояснив, що за позивачкою не може бути
визнано право власності на ? частку
спірного автомобіля, оскільки даний
автомобіль придбаний в основному за
грошові кошти, які він взяв у борг, і
віддав вже борг за власний рахунок
після розірвання шлюбу.

Вислухавши пояснення
представника позивачки, відповідача,
показання свідка, перевіривши та
оцінивши надані сторонами докази, суд
дійшов висновку, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3
та ОСОБА_2, - сторони у справі, з 21
березня 1998 року перебували у шлюбі,
який між ними розірвано рішенням
Славутицького міського суду Київської
області від 26 листопада 2013 року, яке
набрало законної сили 7 грудня 2013 року,
що підтверджено копію свідоцтва про
одруження та копією рішення
Славутицького міського суду Київської
області (а.с. 5, 32).

Згідно довідки-рахунок від 28
травня 2013 року ОСОБА_2 придбав
автомобіль АУДІ 100 державний номерний
знак НОМЕР_2, 1990 року випуску, за 37281,68
гривень (а.с. 72).

Відповідно до свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу
власником автомобіля АУДІ 100 державний
номерний знак НОМЕР_2, 1990 року випуску,
зазначено ОСОБА_2, відповідача у
справі(а.с.33-34).

Згідно висновку судової
автотоварознавчої експертизи № 13 від
29.05.2014 року ринкова вартість автомобіля
АУДІ 100 державний номерний знак НОМЕР_2,
1990 року випуску, з урахуванням зносу
станом на момент дослідження становить
45301,34 гривні (а.с. 48-56).

В судовому засіданні з пояснень сторін
встановлено, що спору щодо іншого
майна, яке було придбано під час шлюбу,
немає.

Вирішуючи спір відповідно до
встановлених обставин та відповідних
їм правовідносин, суд виходить з
положень Сімейного кодексу України та
інших нормативних актів, які регулюють
спірні відносини.

Відповідно до ст. 60 Сімейного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Як визначено ч. 1 ст. 61 цього
Кодексу об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту. Згідно ч. 2 цієї
статті об'єктом права спільної
сумісної власності є заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані одним із подружжя.

Відповідно до ст. 68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. Розпоряджання
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності, після розірвання
шлюбу здійснюється співвласниками
виключно за взаємною згодою,
відповідно до Цивільного кодексу
України.

Як передбачено ч. 1 ст. 69 цього
Кодексу, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

За правилом ч. 1 ст. 70 цього
Кодексу у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Виходячи з цього, кожна
сторона спору має право на одну другу
частину автомобіля, який є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Вимога позивача в частині
визнання за нею права власності на 1/2
частину спірного автомобіля є
обґрунтованою і підлягає задоволенню,
оскільки автомобіль придбаний під час
шлюбу і є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, проте
зареєстрований на ім'я відповідача.

Заперечення відповідача проти
позову з посиланням на ту обставину, що
частина вартості спірного автомобіля
на суму 4000 доларів США оплачена за
рахунок його особистих коштів після
розірвання з позивачкою шлюбу, на
підтвердження чого відповідач надав
суду розписки на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5
та посилається на показання ОСОБА_5,
допитаного його як свідка в судовому
засіданні, суд вважає не
обґрунтованими і не переконливими,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

За правилом ч. 1 ст. 61 цього
Кодексу обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ст. 63 цього Кодексу дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

За правилом ч. 1 ст. 65 цього
Кодексу дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя (ч. 2 цієї статті). Для
укладення одним із подружжя договорів,
зокрема, стосовно цінного майна, згода
другого з подружжя має бути подана
письмово (ч. 3 цієї статті). Відповідно
до ч. 4 цієї статті договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

Беручи до уваги, що
відповідач уклав договори позики
грошей на купівлю автомобіля, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, тобто в інтересах
сім'ї, то це створило обов'язки для
другого з подружжя, - позивачки у
справі і тому дії відповідача як по
укладенню договорів позики так і по їх
виконанню повинні здійснюватись за
згодою другого з подружжя, - позивачки
у справі.

Достовірність наданих суду
відповідачем розписок про одержання
ним у борг у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошей на
суму 2000 доларів США від кожного із
зазначенням дат їх повернення та
повернутих сум представник позивачки
у судовому засіданні заперечував,
посилаючись на те, що спірний
автомобіль був придбаний за рахунок
спільних сімейних коштів позивачки та
відповідача, які були накопичені з їх
заробітної плати. Про отримані начебто
відповідачем грошові кошти в борг в
сумі 4000 доларів США позивачці вперше
стало відомо під час розгляду справи в
суді. Своєї згоди на отримання в борг
грошових коштів вона не давала.

Зі змісту наданих
відповідачем на підтвердження позики і
її повернення розписок вбачається, що
вони складались за відсутності згоди
позивачки.

Враховуючи зазначене, суд
вважає не доведеною відповідачем
обставину оплати частини вартості
автомобіля на суму 4000 доларів США за
рахунок його особистих коштів після
розірвання шлюбу з позивачкою і не
враховує при поділі майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. При цьому суд бере до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інші обставини, що мають істотне
значення.

За правилом ч. 2 ст. 71 СК України
неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

За змістом ч.4, ч. 5 ст.71 СК України
присудження судом одному з подружжя
грошової компенсації замість його
частки в праві спільної сумісної
власності на неподільну річ (квартиру,
автомобіль, земельну ділянку)
допускається за його згодою за умовою
попереднього внесення другим
подружжям відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце на підставах, передбачених
ст. 365 ЦК України, за умови звернення
подружжя до суду з таким позовом.

У тому разі, коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі, не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток без застосування грошової
компенсації і припинення права
власності одного з подружжя на його
частку в такому майні, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

У зв'язку з цим суд вважає
правильним задовольнити позов і
визнати право власності позивачки на
одну другу частину автомобіля із
залишенням його у спільному
користуванні.

За правилами ст.88 ЦПК України
позивачці, на користь якої ухвалюється
рішення, суд присуджує з
відповідача понесені та документально
підтверджені судові витрати
пропорційно розміру задоволених
вимог.

Згідно квитанції № 44/45, яка долучена до
матеріалів справи, позивачкою було
сплачено судовий збір за подачу
позовної заяви в сумі 270 гривень.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 4 Закону
України «Про судовий збір» за подання
до суду заяви майнового характеру
сплачується судовий збір в розмірі 1 %
від ціни позову, але не менше 0,2 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 3 розмірів мінімальної
заробітної плати.

Таким чином, виходячи з ? частки
вартості автомобіля ( 22650,67) судовий
збір мав би бути сплачений в розмірі 243
гривні 60 копійок, тому ця сума і повинна
бути стягнута з відповідача на користь
позивачки, як понесені судові витрати
по оплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись
ст.209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати право власності ОСОБА_3
на одну другу частину транспортного
засобу - автомобіля марки АУДІ 100,
1990 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_2, вартістю 22650 гривень 67
копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 судові витрати по оплаті
судового збору в сумі 243 гривні 60
копійок.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Славутицький міський суд.
Апеляційна скарга може бути подана
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на апеляційне
оскарження, якщо апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи Апеляційним судом.

Рішення в повному обсязі
виготовлено 29 червня 2014 року.

Суддя
Н. Ф. Теремецька