Номер провадження: 22-ц/785/5915/14
Головуючий у першій інстанції Крикун
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Бабія А.П.

- Станкевича
В.А.

при секретарі -
Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 -
представника ОСОБА_4 на рішення
Арцизького районного суду Одеської
області від 03.04.2014 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до КП «Агрострой»,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи Арцизька
державна нотаріальна контора Одеської
області, Головне управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області, ОСОБА_7 про визнання виписки з
протоколу загальних зборів та договору
купівлі-продажу недійсними, виселення
та вселення і за зустрічним позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області,
третя особа КП «Агрострой» про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням та
зняття їх з реєстраційного обліку,-

встановила:

ОСОБА_4 звернулася з вказаним позовом
до суду (а. с. 2-3 т. 1), який в ході розгляду
справи неодноразово змінювала,
уточнювала і доповнювала (а. с. 46-47 т. 1,
9-10 т. 2, 22-24, 82-83, 138-139 т. 3) та просила, як
зазначено в рішенні суду, визнати
виписку з протоколу № 1 від 03 лютого 2003
року загальних зборів колективу КП
«Агрострой», надану державному
нотаріусу для оформлення договору
купівлі-продажу 19/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1 (далі - спірне житлове
приміщення) між КП «Агрострой» та
ОСОБА_5 від 25.03.2003 року недійсною;
визнати недійсним зазначений договір
купівлі-продажу; виселити відповідачів
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із спірного житлового
приміщення та вселити її та членів її
сім'ї - доньку ОСОБА_7, її малолітніх
дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 у
спірне житлове приміщення.

Свої позовні вимоги ОСОБА_4, як
зазначено в рішенні суду,
обґрунтовувала тим, що вона та її
донька ОСОБА_7 (третя особа у справі
ОСОБА_7), зареєстровані та постійно
проживали з 1987 року в АДРЕСА_1. В кінці
90-х років вони з донькою тимчасово
виїхали у Російську Федерацію,
оскільки її престаріла мати ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_4, за своїм станом здоров'я
потребувала постійного догляду. Вона
неодноразово приїздила в м. Арциз та
здійснювала оплату за займане ними
житлове приміщення, заборгованість
станом на 01.01.2003 року склала 82,96 грн. В
квітні 2005 року вона приїхала в м. Арциз
погасити заборгованість по квартплаті
та здійснити ремонт житла, однак по
приїзду з'ясувала, що 25.06.2003 року вони з
донькою зняті з реєстраційного обліку,
а на їх житловій площі проживає
відповідачка ОСОБА_5 03.08.2006 року за її
скаргою записи про зняття з
реєстраційного обліку були анульовані,
тому вони є зареєстрованими в спірному
житловому приміщенні до цього часу.

На підставі рішення загальних зборів
КП «Агрострой» від 03.02.2003 року
державним нотаріусом Арцизької
державної нотаріальної контори був
посвідчений договір купівлі-продажу
спірного житлового приміщення,
укладений між КП «Агрострой» та
відповідачкою ОСОБА_5, хоча КП
«Агрострой» мав право продавати лише
одну кімнату зазначеної квартири
площею 15,6 кв. м., оскільки дві інші
кімнати площею 10,5 кв. м. та 17,6 кв. м. були
надані їм з донькою. Зазначений договір
купівлі-продажу позивачка вважала
недійсним в силу ст. 48 ЦК України (1963
року), оскільки він укладений з
порушенням ст. ст. 224, 228 ЦК України (1963
року). Крім того, на думку позивачки цей
договір порушив вимоги ст. ст. 109, 116, 125
ЖК України, оскільки наслідком цього
договору стало незаконне виселення
позивачки та членів її сім'ї з
займаного ними житлового приміщення,
яке в силу п. 7 ст. 71 ЖК України
зберігалося за її донькою, яка
перебувала у місцях позбавлення волі
та її малолітніми дітьми. Крім того,
позивачка вказувала на те, що
зазначений правочин порушив публічний
порядок, оскільки був направлений на
порушення конституційних прав людини і
громадянина, незаконне позбавлення
права на житло, а тому цей правочин
суперечить інтересам суспільства,
особистості та державі, у зв'язку з чим
у відповідності зі ст. 49 ЦК України (1963
року), має бути визнаний недійсним.

Недійсною виписку з протоколу № 1 від 03
лютого 2003 року загальних зборів
колективу КП «Агрострой», надану
державному нотаріусу для оформлення
договору купівлі-продажу спірного
житлового приміщення позивачка вважає,
вказуючи на те, що вона за формою та
змістом не відповідає протоколу № 1 від
03 лютого 2003 року загальних зборів
колективу КП «Агрострой», Так, у п. 1
резолютивної частини протоколу
ідеться про реалізацію квартир, які не
приватизовані жильцями, не працюючими
в колективі за ринковими цінами, а
відповідачка на той період часу
працювала у підприємстві та була
членом колективу, тому даний пункт
протоколу до неї не відноситься. У п. 2
резолютивної частини протоколу
ідеться про надання спірного житлового
приміщення відповідачці ОСОБА_5 лише
після рішення суду про виселення
ОСОБА_13 В той час як у виписці з
оспорюваного протоколу, наданої
нотаріусу ідеться про продаж спірного
житлового приміщення в рахунок
зменшення майнового паю. Крім того,
позивачка вказала, що у судовому
засіданні встановлено, що виписку з
оспорюваного протоколу секретар
ОСОБА_18 не підписувала, про що вона
заявила суду. Отже, на думку позивачки
оспорювана виписка не наділена
властивістю допустимості доказу, чим
порушено ст. ст. 57- 59 УПК України.

Відповідачка за первісним позовом
ОСОБА_5 заявлені ОСОБА_4 позовні вимоги
не визнала, та подала зустрічний позов
(а. с. 25-26 т. 2), в якому просила, як
зазначено в рішенні суду, визнати
відповідачку ОСОБА_4 та ОСОБА_7, що
виступає третьою особою у справі,
такими, що втратили право користування
спірним житловим приміщенням, АДРЕСА_1,
та право реєстрації місця проживання у
спірному житловому приміщенні, а також
зобов'язати відділ громадянства та
реєстрації фізичних осіб Арцизького РВ
ГУМВС України в Одеській області (після
уточнення позовних вимог - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області)
зняти ОСОБА_4, ОСОБА_7 з реєстрації місця
проживання у спірному житловому
приміщенні.

Свої позовні вимоги ОСОБА_5, як
зазначено в рішенні суду,
обґрунтовувала тим, що вона згідно
договору купівлі-продажу 25 лютого 2003
року придбала у КП «Агрострой» спірне
житлове приміщення, яке в наявний час
перебуває у її приватній власності. На
момент придбання нею спірного
житлового приміщення, у квартирі ніхто
не проживав, там збиралися наркомани,
вікна та двері квартири були побиті,
квартира була у жахливому стані. Вона
три роки робила ремонт цієї квартири,
на що були витрачені значні кошти.
Однак, з часом з'ясувалось, що за цією
адресою залишились зареєстрованими
ОСОБА_4 та ОСОБА_7, які, як їй відомо, ще у
1996 році виїхали до Російської
Федерації та жодного разу за весь час
її проживання в квартирі, до квартири
не приходили та про їх існування вона
навіть не здогадувалась. На думку
позивачки за зустрічним позовом
ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 втратили право
користування спірним житловим
приміщення, оскільки протягом більш
ніж 12 років в спірній квартирі не
проживають без поважних причин, і
випадки їх відсутності не підпадають
під дію п. п. 1-7 ст. 71 ЖК України.

В судовому засіданні в суді першої
інстанції, як зазначено в рішенні суд,
позивачка за первісним позовом ОСОБА_4
та її представник за довіреністю
ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги
підтримали і просили задовольнити
позов повністю з підстав, що викладені
у позовній заяві та доповненнях до неї.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 ОСОБА_4
та її представник ОСОБА_3 не визнали,
вказавши на те, що позов є
необґрунтованим, оскільки ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 були відсутніми на спірній
жилплощі з поважних причин.

Відповідачка за первісним позовом
ОСОБА_5 позовні вимоги, заявлені ОСОБА_4
не визнала, просила відмовити ОСОБА_4 в
задоволені позову. Зустрічний позов
підтримала.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_6
в судове засідання не з'явився,
письмовою заявою (т. с. 3 а. с. 79) заявив
клопотання про розгляд справи за його
відсутності, що відповідає положенням
ч. ч. 2 ст. 158 ЦПК України.

Представник відповідача КП
«Агрострой» Пеліван Є.К. в судовому
засіданні позов не визнав, пояснивши,
що спірна квартира належала КП
«Агрострой». У 1996 році позивачка ОСОБА_4
поїхала в Росію за місцем проживання
матері, квартиру залишила без нагляду,
та не повідомила адресу свого місця
знаходження. З 1996 року по 2003 рік
позивачка в квартирі не проживала,
тільки до 2002 року частково сплачувала
квартплату. Квартира знаходилась в
жахливому стані та потрібно було
вирішувати питання з цією квартирою. КП
«Агрострой» неодноразово надсилав
позивачці листи про викуп квартири, про
це також повідомлялася її донька
ОСОБА_7, але ОСОБА_4 ніяк не реагувала та
не проживала в квартирі. В 2003 році на
підставі рішення загальних зборів
квартира була продана ОСОБА_5, яка є
добросовісним набувачем. 05.07.1988 року
було прийнято рішення народним судом
Арцизького району про виселення сім'ї
ОСОБА_4, та на підставі цього рішення
ОСОБА_4 та членів її сім'ї було знято з
реєстрації місця проживання у спірному
житловому приміщенні, після чого з
ОСОБА_5 було укладено договір
купівлі-продажу спірної жилплощі.
Також представник відповідача вказав,
що помилка у оспорюваній позивачкою
виписці зроблена через юридичну
необізнаність особи, яка її складала,
але у книзі реєстрації протоколів
загальних зборів є запис про саме
продаж ОСОБА_5 спірної жилплощі, про що
також зазначено у протоколі. Паювання
майна в КП «Агрострой» до цього часу не
проводилось. Тому ОСОБА_5 викупила
спірне житлове приміщення у КП
«Агрострой» за грошові кошти. Позовні
вимоги зустрічного позову ОСОБА_5
представник КП «Агрострой» вважав
такими, що підлягають задоволенню,
оскільки позов є обґрунтованим та
заявленим на законних підставах,
оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_7 дійсно
будучи тривалий час відсутніми за
місцем реєстрації свого місця
проживання без поважних причин
втратили своє право користування
спірним житловим приміщенням.

Третя особа на стороні позивачки за
первісним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_7,
позов ОСОБА_4 підтримала, вважаючи його
таким, що підлягає задоволенню. При
цьому, ОСОБА_7 дала пояснення про те, що
з того часу як мати поїхала до Росії
вона в спірній квартирі не проживала. У
1999 році вона поїхала до Росії, а у 2002
році приїхала в м. Арциз, квартира була
в нормальному стані але вона в ній не
жила та їй ніхто не повідомляв про те,
що квартиру мають намір продати або про
те, що їх зняли з реєстрації. З травня 2002
року по травень 2007 року вона
знаходилася у місцях позбавлення волі
в Росії, тому вважає, що за нею
зберігалося право користування
спірним житловим приміщенням.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 ОСОБА_7
не визнала вважаючи позов
безпідставним.

Державний нотаріус Арцизької районної
державної нотаріальної контори позов
не визнав, вказавши, що підстав для
визнання договору недійсним немає,
пояснивши, що 25.02.2003 року до нього
звернувся керівник КП «Агрострой»
ОСОБА_15 про продаж квартири по АДРЕСА_1
ОСОБА_5 Йому було надано свідоцтво про
право власності на будинок, довідка з
БТІ, витяг з протоколу № 7 від 22.10.2002
року загальних зборів КП про обрання
головою ОСОБА_15, витяг з протоколу
загальних зборів № 1 від 03.02.2003 року про
продаж квартири ОСОБА_5, довідка про
залишкову балансову вартість, яка
склала 2 422 грн., ним було перевірено про
наявність або відсутність арешту на
квартиру - арешту не було, тому у нього
не було підстав для відмови у вчинені
нотаріальної дії та ним був
посвідчений договір купівлі-продажу
між КП «Агрострой» та ОСОБА_5, якій було
продано спірне житлове приміщення. При
посвідченні договору продавець
підтвердив, що покупець повністю
розрахувалася за придбане нерухоме
майно.

Представник відповідача відділення
громадянства та реєстрації фізичних
осіб Арцизького РВ ГУМВС України в
Одеській області, яке в ході судового
розгляду було замінено на Головне
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області,
ОСОБА_16 пояснила, що на скільки їй
відомо ОСОБА_4 та ОСОБА_7 були зняті з
реєстрації на підставі рішення
народного суду Арцизького району про
їх виселення, але в наявний час
документів про зняття з реєстрації не
збереглося, оскільки вони зберігаються
три роки. В подальшому представник
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області письмовою заявою просила суд
розглядати справу за її відсутності.

Рішенням Арцизького районного суду
Одеської області від 03.04.2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено
повністю. Зустрічний позов ОСОБА_5
задоволено частково. Визнано ОСОБА_4,
ОСОБА_7 такими, що втратили право
користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1. Зобов'язано Головне
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області
зняти ОСОБА_4, ОСОБА_7 з реєстрації місця
проживання за адресою: АДРЕСА_1. В
задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_5 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4,
ОСОБА_7 солідарно на користь ОСОБА_5
сплачені судовий збір у розмірі 8
гривень 50 копійок та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у розмірі 7 гривень 50
копійок.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4
через свого представника подала
апеляційну скарг на рішення Арцизького
районного суду Одеської області від
03.04.2014 року, в якій просить рішення суду
від 03.04.2014 року скасувати, постановити
нове рішення, яким задовольнити в
повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_4, а
в зустрічних позовних вимогах ОСОБА_5,
ОСОБА_6 відмовити в повному обсязі,
посилаючись на незаконність та
неправильність оскаржуваного рішення,
на неповноту встановлених обставин,
які мають значення для справи, на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, на недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд помилково вважав
встановленими, на порушення норм
матеріального і процесуального права.

Іншими учасниками процесу рішення суду
не оскаржується.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її
представник підтримали апеляційну
скаргу. Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явилися, причини неявки
суду не повідомили, клопотання про
відкладення розгляду справи від них на
адресу суду не надходили.

Від ОСОБА_5 та нотаріальної контори
надійшли заяви про розгляд справи у їх
відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_4 та її представника, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, судова
колегія приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду скасуванню,
в частині часткового задоволення
зустрічного позову ОСОБА_5, щодо
визнання ОСОБА_4, ОСОБА_7 такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та
зобов'язання Головне управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області зняти ОСОБА_4, ОСОБА_7 з
реєстрації місця проживання за
адресою: АДРЕСА_1, а також в частині
стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_7 солідарно на
користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір
у розмірі 08 грн. 50 коп. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 07 грн. 50 коп.,
з ухваленням нового рішення, в цій
частині, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміні рішення є, зокрема:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_4 та частково задовольняючи
зустрічний позов ОСОБА_5, суд першої
інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що згідно копії
протоколу № 1 від 03 лютого 2003 року
загальних зборів КП «Агрострой»
присутніми на засіданні членами
колективу підприємства було вирішено
реалізувати квартири, які не
приватизовані жильцям, не працюючим в
колективі за ринковими цінами, а також
надати АДРЕСА_1 ОСОБА_5 після рішення
суду про виселення ОСОБА_4, оскільки
вона втратила право на це житло (т. с. 1 а.
с. 27 - 28).

Визнати недійсною виписку з протоколу
№ 1 від 03 лютого 2003 року загальних
зборів колективу КП «Агрострой»,
надану державному нотаріусу для
оформлення договору купівлі-продажу
спірного житлового приміщення
позивачка просила суд вказуючи на те,
що вона за формою та змістом не
відповідає протоколу № 1 від 03 лютого
2003 року загальних зборів колективу КП
«Агрострой», оскільки у виписці з
зазначеного протоколу, наданої
нотаріусу ідеться про продаж спірного
житлового приміщення в рахунок
зменшення майнового паю.

За своєю природою протокол це документ,
в якому фіксують хід обговорення
питань та прийняття рішень на зборах,
нарадах, засіданнях, конференціях.
Виписка ж з протоколу являє собою точну
копію частини тексту справжнього
протоколу, що відноситься до того
питання порядку денного, по якому
готують виписку. Виписка відтворює всі
реквізити бланка, вступну частину
тексту, питання порядку денного, по
якому готується виписка, і текст,
відображав обговорення питання і
прийняте рішення. Виписку з протоколу
підписує тільки секретар, він же її
посвідчує. Засвідчувальний напис
пишеться від руки, складається зі слова
«Вірно», вказівки посади особи, котрий
завіряє копію (виписку), особистого
підпису, прізвища, ініціалів та дати.

Як вбачається з копії виписки з
протоколу № 1 від 03 лютого 2003 року
загальних зборів КП «Агрострой» вона
дійсно відтворює не всі реквізити
бланка протоколу № 1 від 03 лютого 2003
року, зокрема вона частково містить
вступну частину його тексту (відсутні
відомості про присутніх), вона містить
питання порядку денного, по якому
готувалася виписка, але не містить
тексту, відображаючого обговорення
питання, у виписці міститься прийняте
рішення, але воно не відповідає
рішенню, яке прийнято зборами, як воно
вказане у повному тексті протоколу № 1
від 03 лютого 2003 року. Виписка з
протоколу підписана посвідчена
секретарем.

Суд не взяв до уваги твердження
позивачки ОСОБА_4 та її представника
про те, що виписка є недійсною, оскільки
вона не підписувалася секретарем
ОСОБА_18 Такі твердження позивачки
ОСОБА_4 та її представника ґрунтувалися
лише на їх усних поясненнях та усних
поясненнях свідка ОСОБА_18, даних нею в
судовому засіданні. А відповідно до ст.
59 ЦПК України обставини справи, які за
законом можуть бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування, а отже дійсність
підпису секретаря зборів на виписці із
протоколу має доводитись письмовими
доказами, зокрема в даному випадку
висновком експертизи. Клопотання про
призначення почеркознавчої експертизи
з метою підтвердження своїх доводів ні
позивачкою, ні її представником не
заявлялися, а суд виходячи з принципу
змагальності та диспозитивності
судового процесу не вправі з власної
ініціативи призначати таку експертизу.

Суд пов'язував помилкове складання
виписки з протоколу з необізнаністю
секретаря ОСОБА_18 у правильності
складання такого документу, але на
думку суду неправильне складання
виписки з протоколу ніяким чином не
впливає на прийняте загальними зборами
колективу рішення про реалізацію
спірної житлової площі ОСОБА_5 Більш
того, основним документом, який став
підставою для укладення оспорюваного
позивачкою ОСОБА_4 договору
купівлі-продажу нерухомого майна від 25
лютого 2003 року є протокол № 1 від 03
лютого 2003 року загальних зборів КП
«Агрострой», про який і згадано
нотаріусом у зазначеному договорі, а не
виписка з нього, оскільки вона сама по
собі не змінила суті прийнятого
рішення. Тому суд дійшов до висновку
про безпідставність позовних вимог
ОСОБА_4 про визнання недійсною виписку
з протоколу № 1 від 03 лютого 2003 року
загальних зборів колективу КП
«Агрострой», надану державному
нотаріусу для оформлення договору
купівлі-продажу спірного житлового
приміщення.

Як вбачається з копії домової книги (т.
с. 1 а. с. 4-5) позивачка ОСОБА_4 та її
донька ОСОБА_7 (третя особа у справі
ОСОБА_7) 25.06.2003 року були зняті з
реєстраційного обліку за адресою:
АДРЕСА_1.

Згідно рішення народного суду
Арцизького району Одеської області від
05.07.1988 року (т. с. 1 а. с. 19) ОСОБА_19, ОСОБА_4
були виселені зі всіма проживаючими з
ними особами з кімнати АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення на
підставі ч. 2 ст. 132 ЖК УРСР.

Згідно листа судового виконавця у
зв'язку з тим, що ОСОБА_4 розірвала шлюб
з ОСОБА_19, є матір'ю-одиначкою, на
утриманні якої знаходяться двоє
неповнолітніх дітей, у відповідності
до ст. 125 ЖК УССР вона не може бути
виселена без надання іншого житлового
приміщення (т. с. 1 а. с. 61).

Однак, в судовому засіданні позивачка
ОСОБА_4 не надала доказів, що
підтверджували б її положення
матері-одиначки, які б давали їй
відповідні пільги, чим не виконала
вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Судом
також встановлено, що і в наявний час
позивачка ОСОБА_4 такого статусу не має.
Рішення народного суду Арцизького
району від 05.07.1988 року про виселення, в
тому числі позивачки ОСОБА_4 не було
скасоване та чинне до наявного часу.

Сторонами у справі була визнана та
обставина, що статус гуртожитку за
зазначеною вище адресою переведено в
статус житлового будинку, тому у
відповідності з вимогами ч. 1 ст. 61 ЦПК
України ця обставина доказуванню не
підлягає і слід вважати, що кімната
АДРЕСА_1 в наявний час є 19/100 частинами
житлового будинку АДРЕСА_1.

Як зазначалося вище, згідно протоколу
№ 1 загальних зборів КП «Агрострой» від
03 лютого 2003 року колективом
підприємства було вирішено
реалізувати квартири, які не
приватизовані жильцям, не працюючим в
колективі за ринковими цінами, а також
надати АДРЕСА_1 ОСОБА_5 після рішення
суду про виселення ОСОБА_4, оскільки
вона втратила право на це житло (т. с. 1 а.
с. 27-28).

На підставі зазначеного протоколу
загальних зборів, як вбачається з
договору купівлі-продажу від 25.02.2003
року, посвідченого державним
нотаріусом Арцизької державної
нотаріальної контори Одеської області,
КП «Агрострой» продало, а ОСОБА_5 купила
19/100 часток житлового будинку,
розташованого в АДРЕСА_1, які
складаються з: коридору 7-1 площею 8,5 кв.
м.; кімнати житлової 7-2 площею 17,6 кв. м.;
кімнати житлової 7-3 площею 15,6 кв. м.;
коридору 7-4 площею 4,7 кв. м.; кімнати
житлової 7-5 площею 10,5 кв. м.; кухні 7-6
площею 11,8 кв. м.; ванни 7-7 площею 4,2 кв. м.;
коридору 7-8 площею 1,7 кв. м.; туалету 7-9
площею 2,0 кв. м., загальною житловою
площею 43,7 кв. м., що належали КП
«Агрострой» на підставі свідоцтва про
право власності на житловий будинок,
виданого Арцизькою міською Радою
народних депутатів Одеської області
07.05.2001 року, на підставі рішення
виконкому Арцизької міської Ради
народних депутатів Одеської області
від 03.05.2001 року та зареєстрованого в
Арцизькому БТІ 07.05.2001 року в реєстрову
книгу № 15 за реєстровим № 313 (т. с. 1 а. с.
29 - 30).

Згідно свідоцтва про право власності
на житловий будинок від 07.05.2001 року,
виданого Арцизькою міською радою на
підставі рішення виконавчого комітету
Арцизької міської ради № 205 від 03.05.2001
року 71/100 частина, яка розташована в
АДРЕСА_1 належало КП «Агрострой» на
праві колективної власності і в цілому
складалася з 1 будинку (т. с. 1 а. с. 183).

Як вбачається з довідки-характеристики
Арцизького БТІ від 31.01.2003 року житловий
будинок у АДРЕСА_1 зареєстровано в бюро
технічної інвентаризації в реєстровій
книзі № 15 під реєстровим № 313 та за
власником цього приміщення - КП
«Агрострой» (у числі інших власників
будинку) на 31.01.2003 року значиться 39/100
частин вказаного житлового будинку. На
зворотній сторінці цього ж самого
документу вказано, що за заявою
власника відчужується з житлового
будинку літ. А: корид. 7-1 пл. 8,5 кв. м
,кімната житлова 7-2 пл. 17,6 кв. м., кімната
житлова 7-3 пл.15,6 кв. м. коридор. 7-4 пл. 4,7
кв. м., кімната житлова 7-5 пл.10,5 кв. м.,
кухня 7-6 пл.11,8 кв. м., ванна 7,7 пл. 4,2 кв. м.,
коридор 7-8 пл. 1,7 кв. м., туалет 7-9 пл. 2,0 кв.
м., житлова площа складає 43,7 кв. м. і
складають 19/100 ідеальної частки (т. с. 1 а.
с. 184).

Згідно довідок № № 17, 18 від 18.02.2003 року,
виданих КП «Агрострой» ОСОБА_5
заборгованість за покупку квартири
АДРЕСА_1 в сумі 2 422 грн. погашена
повністю, балансова вартість
зазначеного житла за даними
бухгалтерського обліку складає 2 422 грн.
(т. с. 1 а. с. 185).

Відповідно довідки Арцизької районної
державної нотаріальної контори від
25.02.2003 року № згідно Єдиного
реєстру заборон житловий будинок за
адресою АДРЕСА_1, власником якого є
колективне підприємство «Агрострой»
на 12 год. 39 хв. 48 сек. 25 лютого 2003 року під
забороною не перебуває (т. с. 1 а. с. 188).

На підставі зазначених документів
державним нотаріусом Арцизької
державної нотаріальної контори 25.02.2003
року було посвідчено договір
купівлі-продажу спірного житлового
приміщення, укладений між КП
«Агрострой» та ОСОБА_5

22 квітня 2003 року ОСОБА_5 зареєструвала
своє право власності на спірну
квартиру, що підтверджується Витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно № 423879 від 22.04.2003 року (т.
с. 1 а. с. 30).

Конституція України гарантує
непорушність права власності, зокрема,
ст. 41 Конституції України встановлює,
що право власності є непорушним, а ч. 1
ст. 4 ЗУ «Про власність», який діяв на
час укладення оспорюваного ОСОБА_4
правочину, передбачала, що власник має
право розпоряджатися своїм майном на
власний розсуд. Така ж норма містилася
у ст. 86 ЦК України (1963 року), відповідно
до якої власнику належить право
володіння, розпорядження та
користування майном.

Як зазначалося вище на підставі
свідоцтва про право власності на
житловий будинок від 07.05.2001 року,
виданого Арцизькою міською радою на
підставі рішення виконавчого комітету
Арцизької міської ради № 205 від 03.05.2001
року власником спірного житлового
приміщення на час укладення
оспорюваного ОСОБА_4 договору
купівлі-продажу, було КП «Агросрой», а
отже саме це підприємство мало право
розпоряджатись належною йому
нерухомістю на підставі ст. 4 діючого на
той час ЗУ «Про власність», а також ст. 86
ЦК України (1963 року).

Заявляючи вимогу про визнання договору
купівлі-продажу спірного житлового
приміщення від 25 лютого 2003 року
позивачка посилалася на порушення у
момент укладення договору норм ст. ст.
224, 228 ЦК України (1963 року), тому договір є
недійсним в силу ст. ст. 48, 49 ЦК України
(1963 року), як такий, що направлений на
порушення конституційних прав людини і
громадянина, незаконне позбавлення
права на житло, суперечить інтересам
суспільства, особистості та державі.

Судом в судовому засіданні не було
встановлено жодної з перелічених
позивачкою та її представником
обставин для визнання договору
купівлі-продажу спірного житлового
приміщення від 25 лютого 2003 року
недійсним. Навпаки судом встановлено,
що зазначений договір укладався між
власником та покупцем за досягнення
усіх істотних його умов та з
дотриманням вимог діючого на той час
законодавства, що підтверджено було
самим договором, а також поясненнями
державного нотаріуса Арцизької
районної державної нотаріальної
контори Одеської області Бучацького
В.Я., який посвідчував договір та
пояснив, що підстав для відмови у
посвідченні договору у нього не було.
Правомірність придбання спірного
житла також підтвердив свідок ОСОБА_15,
який пояснив суду, що чоловік ОСОБА_4
був у нього у підпорядкуванні, працював
в СПМК, йому надавався гуртожиток
(спірне житло) і у зв'язку з його
звільненням він та члени його сім'ї
були виселені із спірного житла. Він
працював головою правління КП
«Агрострой». Відповідачка ОСОБА_5
працювала економістом, але з якого по
який час він не пам'ятає. Він був
присутнім на засіданні загальних
зборів колективу підприємства,
протокол якого вела ОСОБА_18 та під час
якого колективом було вирішено питання
про продаж спірної житлової площі
ОСОБА_5 за рахунок зменшення майнового
паю, але на підприємстві відповідні
сертифікати не видавали і їх немає до
наявного часу, але ОСОБА_5 сплатила
гроші за квартиру, як то зазначеного в
договорі купівлі-продажу. Таке рішення
було прийнято у зв'язку з тим, що
квартиру розкрадали, в ній збиралися
безпритульні. Він підписував договір
купівлі-продажу спірної жилплощі у
нотаріуса. Для посвідчення договору
нотаріусу були надані усі витребувані
ним документи. Договір було укладено на
підставі рішення загальних зборів
колективу підприємства.

Таким чином, за таких встановлених
судом обставин, керуючись ст. ст. 48, 49, ч.
1 ст. 57, 224, 225, 227 ЦК України, в редакції 1963
року, постановою Пленуму Верховного
Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними», враховуючи
відсутність порушень діючого під час
укладення договору купівлі-продажу
законодавства та його виконання,
принципу неприпустимості позбавлення
права власності, презумпції законності
правочинів, суд першої інстанції не
вбачив підстав для визнання договору
купівлі-продажу спірного житлового
приміщення від 25 лютого 2003 року
недійсним з підстав, що зазначені
позивачкою ОСОБА_4, тому вважав, що ця
позовна вимога задоволенню також не
підлягає.

Судом встановлено, що спірне житлове
приміщення є об'єктом приватної
власності ОСОБА_5 і режим проживання в
ньому регулюються нормами ЖК України.

Право вимагати в судовому порядку
виселення можливе лише за наявності
обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього
Кодексу, яке надане власнику житлового
приміщення. Позивачка ОСОБА_4 не є
власником спірного житлового
приміщення, тому у відповідності до ч. 1
ст. 116 ЖК України не наділена правом
вимагати виселення ОСОБА_5 - власника
житлового приміщення та ОСОБА_6 із
спірного житлового приміщення.

Крім того, судом не було встановлено
підстав для виселення відповідачів за
первісним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
тому враховуючи відсутність обставин,
передбачених ч. ч. 1, 3 ст. 116 ЖК України, а
також відсутність у ОСОБА_13 права
вимагати їх виселення, суд першої
інстанції вважав, що не може
постановити рішення про виселення
відповідачів за первісним позовом із
спірного житлового приміщення, яке
належить ОСОБА_5 на праві приватної
власності.

Вирішуючи питання про вселення
позивачки ОСОБА_4 та членів її сім'ї у
спірне житлове приміщення судом
враховувалося, що рішенням народного
суду Арцизького району від 05.07.1988 року
ОСОБА_4 була виселена із спірного житла
зі всіма членами її сім'ї, це рішення
суду не скасоване та має законну силу.
Зазначене рішення суду прийнято у
зв'язку з тим, що ОСОБА_19 (чоловік
ОСОБА_13), якому Арцизьким райагростроєм
був наданий цей гуртожиток, звільнився
з роботи за власним бажанням, тому у
відповідності з вимогами ч. 2 ст. 132 ЖК
України, він міг бути виселений з
членами його сім'ї без надання іншого
житлового приміщення.

Судом першої інстанції не взято до
уваги надані позивачкою ОСОБА_4 на
підтвердження позовної вимоги про
вселення її та членів її сім'ї довідки
КП «Агрострой» № 60 від 26.07.2006 року та №
69 від 18.08.2006 року (т. с. 1 а. с. 48-49) згідно
яких ОСОБА_4 проживала в гуртожитку № 2
кв. 7 загальною житловою площею 46,7 кв. м.,
з яких вона займала 29,1 кв. м., оскільки
ОСОБА_4 не надала суду доказів про те, на
якій підставі їй було надане це житло,
хто з нею проживав там. Вказані довідки
не підтверджують вимоги позивачки,
оскільки в них не зазначено який час
ОСОБА_4 та хто з членів сім'ї проживав у
цей період з нею, крім того вбачається
відмінність в площі квартир: в довідці
вказано - 46,7 кв. м., а згідно договору
купівлі-продажу площа спірної квартири
складає 43,7 кв. м.

На думку суду не можуть також
підтвердити вимоги ОСОБА_4 копія
домової книги про прописку на спірній
жилплощі її та членів її сім'ї, лист
Арцизького РВ ГУМВС України в Одеській
області від 03.08.2006 року №46/8099 (т. с. 1 а. с.
50) про те, що ОСОБА_4 та її донька за
адресою: АДРЕСА_1 з реєстраційного
обліку Арцизьким РВ ГУМВС України в
Одеській області не були зняті в
установленому законом порядку, тому на
теперішній час вони є зареєстровані,
копії квитанцій про часткову сплату
ОСОБА_13 квартплати, а також пояснення
свідка ОСОБА_21, яка пояснила суду, що
працювала у паспортному столі, ОСОБА_4
та члени її сім'ї на підставі рішення
Арцизького районного суду Одеської
області від 05.06.1988 року були зняті з
реєстрації місця проживання, але після
скарги ОСОБА_13 за висновком вищого
керівництва реєстрацію її місця
проживання було поновлено, оскільки, як
вже зазначалося, ОСОБА_4 та члени її
сім'ї виселені із спірного житлового
приміщення і сама по собі їх реєстрації
за цією адресою, а також часткова
сплата квартплати не можуть бути
підставою для їх вселення, оскільки це
буде суперечити прийнятому 05.07.1988 року
судом рішенню.

Судом не прийнято до уваги свідоцтва
про народження ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_3, свідоцтво про державну
реєстрацію права від 16 квітня 2002 року,
довідка про перебування ОСОБА_7 на
обліку у жіночій консультації та
медичне свідоцтво про народження,
оскільки ці документи не містять
фактичних даних на підставі яких суд
може встановити наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги позивачки ОСОБА_4 і не містять
інформації щодо предмета доказування у
наявній справі.

Розглядаючи зустрічну позовну заяву
ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_7
такими, що втратили право користування
спірною квартирою та зняття їх з
реєстраційного обліку, суд вважав, що
ці позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є
власником квартири АДРЕСА_1. Вона та
ОСОБА_6 зареєстровані за зазначеною
адресою, що підтверджено відповідними
штампами у їх паспортах (т. с. 2 а. с. 27-28).

Згідно довідки від 13.01.2009 року № 15,
виданої КП «Агрострой» ОСОБА_5 проживає
за адресою: АДРЕСА_1 з 16 травня 2003 року
до наявного часу.

З листа Арцизького ГУМВС України в
Одеській області від 03.08.2006 року № 46/8099
(т. с. 1 а. с. 50) вбачається, що ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 є зареєстрованими у спірній
квартирі за адресою: АДРЕСА_1, яке було
переведено в статус житлового будинку,
що було визнано сторонами і ОСОБА_4 та
ОСОБА_7, вважаються зареєстрованими за
адресою: АДРЕСА_1.

Як видно з акту, наявного у т. с. 1 на а. с.
62 мешканці будинку АДРЕСА_1
підтвердили, що ОСОБА_4 не проживала у
спірній квартирі з невідомих причин.

Відповідно до акту від 24.02.2003 року опису
майна, що знаходиться в АДРЕСА_1, в
зазначеній квартирі знаходилося:
зламані диван, кухонні стіл та шафа,
розібраний холодильник, двері до
ванної кімнати та кухні відсутні,
відсутня ванна, всі двері зламані, на
вікнах відсутнє скло на 60%, квартира
сира, зірвані розетки, вмикачі,
освітлення не працює (т. с. 1 а. с. 31).

Свідок ОСОБА_22 пояснила, що проживає з
ОСОБА_5 по-сусідству. Вона багато років
працює в КП «Агрострой». Їй відомо, що
чоловіку ОСОБА_4 надавався гуртожиток
(спірне житло) і у зв'язку з його
звільненням він та члени його сім'ї
були виселені із спірного житла. Після
того, як ОСОБА_4 поїхала, в квартирі
ніхто не проживав більш ніж п'ять років,
там збиралися наркомани, алкоголіки,
там не працювала каналізація, були
вибиті вікна, квартира була у жахливому
стані. При цьому, ОСОБА_4 не повідомляла
про свій від'їзд в Росію та не
повідомляла свою адресу. Тоді
зібралася комісія та склали
відповідний акт обстеження за участю
депутатів, вхідні двері забили, а потім
квартиру продали ОСОБА_5, яка зробила в
ній ремонт.

Свідок ОСОБА_18 пояснила суду, що вона
працювала в КП «Агрострой», у якого на
балансі перебувало два гуртожитка, в
одному з яких проживала ОСОБА_4 Після
того, як ОСОБА_4 виїхала, в квартирі
ніхто не проживав дуже тривалий час,
там збиралися наркомани, алкоголіки,
були вибиті вікна, квартира була у
жахливому стані. При цьому ОСОБА_4 не
повідомляла про свій від'їзд в Росію, а
вона в свою чергу писала їй листи про
наявність заборгованості по
квартплаті, які поверталися у зв'язку з
непроживанням ОСОБА_4, а також
повідомляла про це доньці ОСОБА_4 -
ОСОБА_24. Рішенням загальних зборів
колективу підприємства було прийнято
рішення про продаж квартири ОСОБА_5, яка
зробила в ній ремонт. Протокол цих
зборів вела вона та підписала його, але
виписку з цього протоколу для надання
її нотаріусу наскільки вона пам'ятає не
готувала та не впізнає в ній свій
підпис.

Відповідачка за зустрічним позовом
ОСОБА_4 як на підставу своїх заперечень
проти позову вказувала на те, що була
відсутньою за місцем свого проживання
з поважної причини, оскільки доглядала
за хворою матір'ю, яка потребувала
постійного догляду, на підтвердження
чого надала суду відповідні довідки (т.
с. 1 а. с. 12, 60). Разом з тим, ОСОБА_4
пояснила суду, що її матері немає у
живих з 2005 року, чим підтвердила свою
відсутність, починаючи з зазначеного
часу, за місцем реєстрації свого місця
проживання без поважних причин. Факт
смерті ІНФОРМАЦІЯ_9 року матері ОСОБА_4 -
ОСОБА_23 також підтверджено свідоцтвом
про смерть (т. с. 2 а. с. 76). Крім того,
згідно наявного в матеріалах справи (т.
с. 3 а. с. 62) повідомлення начальника
відділення ОУФМС РФ по Пермському краю
в м. Александровську № 1353 від 06.06.2011
року, громадянка ОСОБА_4 отримала вид на
проживання іноземного громадянина,
зареєстрована 28.10.2009 року за адресою:
АДРЕСА_2. Зазначена інформація
підтверджує, що ОСОБА_4 постійно мешкає
на території Російської Федерації,
зареєструвала там своє проживання, і
відсутня за зареєстрованим місцем
свого проживання в Україні без
поважних причин.

На підтвердження своїх заперечень
проти зустрічного позову ОСОБА_5
відповідачка ОСОБА_7 вказувала на те, що
перебувала в Росії у місцях
позбавлення волі, де відбувала
покарання, тому причини її відсутності
за зареєстрованим місцем проживання є
поважними.

Одна, суд першої інстанції вважав, що не
може погодитися з такими твердження
відповідачки за зустрічним позовом
ОСОБА_7, оскільки як вбачається з
інформації Генерального консульства
України в Ростові-на-Дону, ОСОБА_7 (в
наявний час ОСОБА_7) відбувала
покарання у ВК-3 ГУВП РФ по
Краснодарському краю з 21.05.2002 року по
20.05.2007 року. Строк свого звільнення
ОСОБА_7 також сама підтвердила в
судовому засіданні. Час звільнення
ОСОБА_7 зазначений у довідці про
звільнення (т. с. 1 а. с. 162). Однак, як до
свого ув'язнення - з дев'яностих років і
до 21.05.2002 року ОСОБА_7 у спірній квартирі
без поважних причин не проживала, так і
з початку часу свого звільнення ОСОБА_7
до зареєстрованого місця свого
проживання в Україні не повернулася,
доказів такого факту ОСОБА_7 суду не
надала, чим не виконала вимоги ст. ст. 10,
60 ЦПК України, тому суд дійшов до
висновку, що ОСОБА_7 була відсутньою за
зареєстрованим місцем свого
проживання понад шість місяців без
поважних причин.

Як було встановлено в судовому
засіданні, відповідачки за зустрічним
позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не проживали в
спірній квартирі та не користувалися
житловою площею зазначеної квартири
більше шести місяців без поважних
причин, також їх відсутність понад
шість місяців не відповідає випадкам,
передбаченим пунктами 1 - 7 ст. 71 ЖК
України, що відповідно передбачають,
збереження права користування
житловим приміщенням за відсутніми
протягом шести місяців від дня
закінчення строку, зазначеного у
відповідному пункті. Більш того, судом
встановлено, що за час своєї
відсутності ні ОСОБА_4 ні ОСОБА_7 не
застосовували відповідних заходів для
збереження житла у придатному для
проживання стані і квартира була
приведена у непридатний стан, особисті
речі жильців в квартирі були
відсутніми, що вказує на відсутність
наміру відповідачок за зустрічним
позовом повертатися до
зареєстрованого місця свого
проживання в Україні, що було
підтверджено поясненнями свідків,
позивачки ОСОБА_5, актом обстеження та
актом опису майна, а також переліченими
вище письмовими доказами.

Суд першої інстанції вважав, що,
враховуючи той факт, що відповідачки
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не проживають у
спірній квартирі більш ніж шість
місяців без поважних причин, то їх
можна визнати такими, що втратили право
користування жилим приміщенням
квартири, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, а тому суд, керуючись ст. ст. 71,
72 ЖК України, ст. ст. 29, 382 ЦК України,
вважав, що позовні вимоги позивачки за
зустрічним позовом ОСОБА_5, в цій
частині підлягають задоволенню.

Також суд першої інстанції вважав, що
підлягають задоволенню позовні вимоги
ОСОБА_5 про зобов'язання ГУ ДМС України
в Одеській області зняти ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 з реєстрації місця проживання
за адресою: АДРЕСА_1, виходячи з того, що
згідно ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності; власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

В даному випадку, на думку суду першої
інстанції, реєстрація місця проживання
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у квартирі, що
належить ОСОБА_5 на праві приватної
власності може обмежувати права
ОСОБА_5, як власника житла здійснювати
вільне володіння та розпорядження
належним їй майном. Крім того, слід
врахувати неоднозначну позицію органу
реєстрації місця проживання осіб щодо
реєстрації місця проживання ОСОБА_4 та
ОСОБА_7, яких спочатку зняли з
реєстраційного обліку на підставі
рішення суду про їх виселення, а потім
скасували зняття з реєстрації та
останні залишилися бути
зареєстрованими у квартирі, що
належить ОСОБА_5, тому право ОСОБА_5
підлягає захисту судом у спосіб, що
заявлений нею.

Разом з тим, суд першої інстанції
вважав, що не підлягає задоволенню
позовна вимога ОСОБА_5 про визнання
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 такими, що втратили
право реєстрації місця проживання у
спірному житловому приміщенні,
оскільки вони визнаються судом такими,
що втратили право користування спірним
житловим приміщенням і ГУ ДМС України в
Одеській області зобов'язується зняти
їх з реєстрації місця проживання, а
нова реєстрація місця проживання
можлива лише зі згоди власника житла,
тобто в даному випадку ОСОБА_5

Зі змісту ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК
України випливає, що за захистом свого
цивільного права до суду може
звернутися кожна особа у разі
порушення цього права, невизнання або
оспорювання. Іншими словами, особа може
звернутися до суду за захистом
цивільного права і це право підлягає
захисту судом лише в разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Судом не встановлено, що право ОСОБА_4
та ОСОБА_7 реєстрації місця проживання
у спірному житловому приміщенні
будь-яким чином порушує або може
порушити право власності ОСОБА_5 на
спірне житло, тим більш, що таке їх
право вони зможуть реалізувати лише зі
згоди власника житла - ОСОБА_5, тому суд
першої інстанції дійшов до висновку
про безпідставність цієї позовної
вимоги та відмову ОСОБА_5 у задоволенні
цієї частини зустрічного позову.

Таким чином, аналізуючи надані
сторонами докази, суд першої інстанції
дійшов до висновку, що у відповідачки
за первісним позовом ОСОБА_5 на
відповідній правовій підставі
знаходиться у приватній власності
спірне житлове приміщення, а позовні
вимоги позивачки ОСОБА_4 є
безпідставними, тому їй у позові слід
відмовити. Зібрані у справі докази та
їх належна оцінка вказують на
можливість часткового задоволення
зустрічного позову ОСОБА_5

За таких обставин, суд першої
інстанції, керуючись ст. ст. 48, 49, 57 ЦК
України, в редакції 1963 року, ст. 388 ЦК
України, ст. ст. 71, 72 ЖК України, ст. ст. 10,
11, 60, 61, 209, 212 - 215 ЦПК України, відмовив у
задоволенні позову ОСОБА_4 та частково
задовольнив зустрічний позов ОСОБА_5

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції, в
частині відмови в задоволенні позову
ОСОБА_4

Оскільки, в судовому засіданні
встановлено, підтверджується
матеріалами справи та не заперечується
сторонами, що рішенням Арцизького
районного суду Одеської області від
05.06.1988 року (а. с. 19 т. 1) ОСОБА_4 разом із
своїм чоловіком - ОСОБА_19 та всіма
проживаючими з ними особами були
виселені без надання іншого жилого
приміщення із кімнати АДРЕСА_1

Вказане рішення суду не скасовувалося
не змінювалося та є чинним на даний час,
що не заперечується сторонами, докази
протилежного в матеріалах справи
відсутні та суду апеляційної інстанції
не надані.

Тобто, після прийняття рішення судом
про виселення, позивачка ОСОБА_4 разом
із особами, які проживали з нею на час
прийняття рішення в спірній квартирі,
втратили право на користування
вказаною спірною квартирою.

Таким чином, позивачка ОСОБА_4, не маючи
будь-яких прав на спірну квартиру,
докази протилежного в матеріалах
справи відсутні, звернулася з позовом
до суду за захистом неіснуючого права
на вказану квартиру, яка належить на
праві власності ОСОБА_5 (а. с. 29-30 т. 1).

Посилання позивачки ОСОБА_4 на
поновлення її та ОСОБА_7 реєстрації в
спірній квартирі, судова колегія не
приймає до уваги, оскільки, як
роз'яснено в п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України», із змінами,
наявність чи відсутність прописки сама
по собі не може бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилася туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення, або
ж для відмови їй у цьому.

Крім того, відповідно до матеріалів
справи, позивачкою ОСОБА_4 не
заявлялися позовні вимоги про визнання
права користування за нею на спірну
квартиру.

Також судова колегія не приймає до
уваги доводи позивачки ОСОБА_4 щодо
вселення в спірну квартиру ОСОБА_7 та її
неповнолітніх дітей, оскільки
відповідно до матеріалів справи ОСОБА_7
такі позовні вимоги не заявлялися, а
також не заявлялися такі позовні
вимоги в інтересах неповнолітніх дітей
їхніми законними представниками.

Таким чином, враховуючи, що позивачка
ОСОБА_4 не має будь-яких прав на спірну
квартиру, докази протилежного в
матеріалах справи відсутні, і не
заявляла позовних вимог про визнання
за нею таких прав (право користування,
право власності), а також враховуючи, що
ОСОБА_7, яка залучена до участі у справі
в якості третьої особи, позовні вимоги
ні в своїх інтересах ні в інтересах
своїх неповнолітніх дітей не заявляла,
то відсутні правові підстави для
задоволення позовних вимог ОСОБА_4,
виходячи з вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України та
ст. 15 ЦК України, відповідно до яких,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції
правомірно відмовив в задоволенні
позову ОСОБА_4

Разом з тим, судова колегія не
погоджується з висновками суду першої
інстанції стосовно часткового
задоволення зустрічного позову ОСОБА_5,
щодо визнання ОСОБА_4, ОСОБА_7 такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та
зобов'язання Головне управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області зняти ОСОБА_4, ОСОБА_7 з
реєстрації місця проживання за
адресою: АДРЕСА_1, так як суд першої
інстанції дійшов до таких висновків
неправильно застосувавши норми
матеріального права та з порушенням
норм процесуального права, що призвело
до неправильного вирішення справи, в
цій частині.

Оскільки, в судовому засіданні
встановлено, підтверджується
матеріалами справи (а. с. 29-30 т. 1) та не
заперечується сторонами, що ОСОБА_5 є
власником спірної квартири, яка набула
права власності на спірну квартиру в 2003
році.

Реєстація ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в спірній
квартирі була поновлена в 2006 році.

Способи захисту права власності
визначені Главою 29 ЦК України, які
узгоджуються зі ст. 16 ЦК України.

Пред'являючи зустрічні позовні вимоги
про визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_7 такими,
що втратили право користування спірною
квартирою з посиланням на ст. ст. 71, 72,
150, 161 ЖК України, позивачка за
зустрічним позовом ОСОБА_5 невірно
обрала спосіб захисту своїх прав,
враховуючи спірні правовідносини, які
виникли між сторонами.

Однак, суд першої інстанції не звернув
на це уваги та помилково задовольнив
частково позовні вимоги ОСОБА_5, в цій
частині, в спосіб обраний ОСОБА_5

За таких обставин, відсутні правові
підстави для задоволення зустрічних
позовних вимог ОСОБА_5, в цій частині, та
похідних від них зустрічних позовних
вимог, враховуючи обставини, якими вона
обґрунтовувала свої позовні вимоги (а.
с. 25-26 т. 2), та спосіб захисту своїх прав,
який вона обрала, що не позбавляє її
права повторно звернутися з позовом до
суду, обравши спосіб захисту свого
права відповідно до Глави 29 ЦК України
та ст. 16 ЦК України.

Враховуючи відсутність правових
підстав для задоволення зустрічних
позовних вимог, не підлягають
стягненню з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_5 відповідно до ст. 88 ЦПК України і
судові витрати.

Таким чином, на підставі наведеного,
судова колегія, частково погоджується
з доводами апеляційної скарги та
вважає, що рішення Арцизького
районного суду Одеської області від
03.04.2014 року, в частині часткового
задоволення зустрічного позову ОСОБА_5,
щодо визнання ОСОБА_4, ОСОБА_7 такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та
зобов'язання Головне управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області зняти ОСОБА_4, ОСОБА_7 з
реєстрації місця проживання за
адресою: АДРЕСА_1, а також в частині
стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_7 солідарно на
користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір
у розмірі 08 грн. 50 коп. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 07 грн. 50 коп.,
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення, в цій частині, про
відмову в задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_5, в цій частині. В
іншій частині рішення підлягає
залишенню без змін.

Інші доводи апеляційної скарги судова
колегія не приймає до уваги, оскільки
вони стосуються суті спору, однак
ОСОБА_4 звернулася, як встановлено
судом, за захистом неіснуючого права, а
тому ці доводи не мають правового
значення в даному випадку.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
представника ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Арцизького районного
суду Одеської області від 03.04.2014 року по
справі за позовом ОСОБА_4 до КП
«Агрострой», ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті
особи Арцизька державна нотаріальна
контора Одеської області, Головне
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області,
ОСОБА_7 про визнання виписки з
протоколу загальних зборів та договору
купівлі-продажу недійсними, виселення
та вселення і за зустрічним позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області,
третя особа КП «Агрострой» про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням та
зняття їх з реєстраційного обліку
скасувати, в частині часткового
задоволення зустрічного позову ОСОБА_5,
щодо визнання ОСОБА_4, ОСОБА_7 такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та
зобов'язання Головне управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області зняти ОСОБА_4, ОСОБА_7 з
реєстрації місця проживання за
адресою: АДРЕСА_1, а також в частині
стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_7 солідарно на
користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір
у розмірі 08 грн. 50 коп. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 07 грн. 50 коп.

Ухвалити нове рішення в цій частині,
яким відмовити в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_5 в цій
частині.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області
О.Д. Варикаша

А.П. Бабій

В.А. Станкевич