У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 вересня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,
Писаної Т.О., Умнової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства «Старокиївський банк»,
ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення апеляційного суду м. Києва
від 30 січня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
договори банківського вкладу
недійсними в частині особи вкладника -
ОСОБА_2; визнати його дійсним
вкладником за цими договорами та
перевести на нього усі права і
обов'язки вкладника; визнати за ним
право власності на грошові кошти у
розмірі 409 401 доларів США та 103 628,93 Євро,
та на відсотки по цим коштам у розмірі
107 312,45 доларів США і 9 145,24 Євро,
які були отримані відповідачем ОСОБА_2
в АБ «Старокиївській банк»; стягнути з
відповідача ОСОБА_2 на його користь
відсотки по депозитним вкладам у
розмірі 953 630,92 грн. (еквівалент 107 312,45
доларів США і 9145,24 Євро), які було
отримано відповідачем з банківської
установи; стягнути з відповідача 295 006,99
грн. - як 12% річних за користування у
якості позики належними йому коштами у
розмірі 40 599 доларів США та 46371,07 Євро,
які не були розміщені у банківській
установі.

Позов мотивовано тим, що договори
банківського вкладу №08/1076-2007
від 20 серпня 2007 року, № 11/1043-2009 від 17
листопада 2009 року, №11/1044-2009 від 17
листопада 2009 року, № 12/1010-2009 від 3
грудня 2009 року та №12/1015-2009 від 7 грудня
2009 року фактично було вчинено в
інтересах позивача відповідно до
домовленостей із відповідачем ОСОБА_2
та за його кошти, але як сторона цих
правочинів (вкладник) у договорах був
зазначений сам ОСОБА_2 Позивач вважає
вказані правочини удаваними - такими,
що укладені з метою приховування його
як дійсного вкладника.

Рішенням Оболонського районного
суду м. Києва від 17 жовтня 2013 року
позов задоволено частково. Договори
банківського вкладу №08/1076-2007 від 20
серпня 2007 року, №11/1043-2009 від 17 листопада
2009 року, №11/1044-2009 від 17 листопада 2009
року, №12/1010-2009 від 3 грудня 2009
року та №12/1015-2009 від 7 грудня 2009 року,
укладені між ОСОБА_2 як вкладником та АБ
«Старокиївський банк» як банком
визнано частково недійсними, а саме
недійсними в частині особи вкладника -
ОСОБА_2 Визнано ОСОБА_1 вкладником за
вказаними договорами. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти
у розмірі 953 630,92 грн. та 3 441 грн. судових
витрат. У задоволенні іншої частини
позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва
від 30 січня 2014 року рішення місцевого
суду скасовано в частині визнання
частково недійсними договорів
банківських вкладів, а саме в частині
особи вкладника - ОСОБА_2 та в частині
визнання ОСОБА_1 вкладником за даними
договорами. Ухвалено у цій частині нове
рішення про відмову ОСОБА_1 у
задоволенні цих вимог. В іншій частині
рішення суду залишено без змін.

Позивач, не погоджуючись з даним
рішенням суду апеляційної інстанції в
частині відмови у задоволенні вимог
про визнання недійсними договорів
банківських вкладів щодо вкладника та
визнання його дійсним вкладником за
цими договорами, подав касаційну
скаргу, в якій посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального та порушення норм
процесуального права просить його
скасувати в оскаржуваній частині із
залишенням в силі рішення суду першої
інстанції. В іншій частині рішення
апеляційного суду просив залишити без
змін.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позов виходив з того, що
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір
від 10 серпня 2007 року за своєю
природою є змішаним, містить умови
договору про надання послуг, договору
доручення та договору позики.
Посилаючись на ст. 235 ЦК України,
відповідно до якої удаваним є правочин,
який вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили, суд дійшов висновку,
що причиною приховування такого
іншого правочину є відсутність у
ОСОБА_2 на час укладення договору
спеціальної довіреності від позивача
на відкриття депозитного рахунку.
Вклади за банківськими договорами
фактично було здійснено за власні
кошти позивача і для нього, але
стороною вказаних правочинів у
відповідному банківському договорі,
зазначено іншу особу - ОСОБА_2 Дійсним
вкладником є ОСОБА_1 і укладення
договорів банківського вкладу
відповідало його волевиявленню, а не
ОСОБА_2 Договори банківського вкладу не
були спрямовані на реальне настання
правових наслідків для ОСОБА_2

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову
апеляційний суд виходив з того, що в
діях ОСОБА_2 та ПАТ «Старокиївський
банк» відсутня спільність дій для
досягнення особистої користі та
приховування своєї волі в укладених
договорах для досягнення інших
правових наслідків крім як
використання однією із сторін коштів і
отримання іншою дивідендів від них.

Апеляційний суд дійшов висновку, що в
даному випадку має місце неналежне
виконання умов договору, укладеного
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тому місцевий суд
правильно задовольнив вимоги про
повернення отриманих ОСОБА_2 коштів
(процентів річних).

Висновки суду апеляційної інстанції
не відповідають фактичним обставинам
справи та зібраним у справі доказам, не
узгоджуються з нормами матеріального
права, що регулюють спірні
правовідносини.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам процесуального права
рішення суду апеляційної інстанції не
відповідає.

Судом першої інстанції встановлено,
що 10 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
укладено договір, відповідно до якого
позивач передав відповідачу належні
йому грошові кошти, а саме 450000 доларів
США та 150000,00 Євро і доручив здійснити
від свого імені за та його рахунок
юридичні дії. Відповідач прийняв
зазначені грошові кошти та взяв на себе
обов'язок здійснити від імені та за
рахунок позивача юридичні дії. Під
юридичними діями сторони розуміють
розміщення ОСОБА_2 до 1 вересня 2007 року у
депозит в самостійно обраній ним
банківській установі вказаних
грошових коштів ОСОБА_1 на його ім'я, на
умовах: не менш, ніж під 10,5 відсотків
річних; строк розміщення депозиту - три
роки від дня укладення із банком
відповідного договору банківського
депозитного вкладу. ОСОБА_2 має право не
розміщувати депозит у банківській
установі суму в розмірі до 15% від
грошових коштів та взяти таку суму собі
у користування (позика). В цьому
випадку, взаємовідносини сторін по
такій сумі регулюються правилами
позики, за якими початок користування
позикою встановлюється з 1 вересня 2007
року, а строк повернення позики
встановлюється - на першу вимогу. При
цьому процент за користування коштами
встановлюється як: - безвідсотково,
якщо така сума буде необхідна для
задоволення власних побутових потреб
(в тому числі придбання для себе та
своєї родини рухомого та нерухомого
майна) чи витрачена ним на такі потреби;
- 12 відсотків річних, якщо така сума
буде необхідна для використання в його
підприємницькій діяльності, метою якої
є отримання прибутку та витрачена ним
на такі потреби.

Крім того, сторони встановили, що цей
договір є безоплатним. Однак, у випадку,
якщо відповідач розмістить грошові
кошти позивача у банківській установі
під процент більший, ніж 10,5 відсотків
річних, то відповідач отримує
винагороду.

Також, ОСОБА_2 складено розписку,
згідно якої він отримав 10 серпня
2007 року від ОСОБА_1 готівкові грошові
кошти 45000 доларів США та 150000 євро.

Укладений між сторонами договір за
своєю правовою природою є змішаним
договором, який містить умови договору
про надання послуг, договору доручення
та договору позики.

Також, між ОСОБА_2 та АБ
«Старокиївський банк» було укладено
договір банківського вкладу №08/1076-2007
від 20 серпня 2007 року, за яким банк
прийняв на умовах цього договору в
управління грошові кошти від клієнта в
сумі 325000 доларів США, строком на 36
місяців, з 20 серпня 2007 року до 20 серпня
2010 року. Процентна ставка за цим
вкладом встановлена у розмірі 10,5%
річних.

В подальшому між відповідачами були
укладені договори банківського вкладу:
№11/1043-2009 від 17 листопада 2009 року сума
вкладу - 51814,47 євро, процентна
ставка - 11,7% річних, дата повернення
вкладу - 17 травня 2010 року; №11/1044-2009 від 17
листопада 2009 року сума вкладу - 51814,46
євро, процентна ставка - 11,8% річних, дата
повернення вкладу - 22 листопада 2010 року;
№12/1010-2009 від 3 грудня 2009 року сума
вкладу - 50000 доларів США, процентна
ставка - 11,7% річних, дата повернення
вкладу - 3 червня 2010 року; №12/1015- 2009 від 7
грудня 2009 року сума вкладу - 34401 доларів
США, процентна ставка - 11,7% річних, дата
повернення вкладу - 7 червня 2010 року.

Представник відповідача ОСОБА_2 не
заперечував ту обставину, що вклад за
зазначеними договорами банківського
вкладу було внесено ОСОБА_2 виключно за
рахунок коштів позивача отриманих ним
за договором від 10 серпня 2007 року.

Загальна сума вкладів, які було
розміщено ОСОБА_2 до АБ
«Старокиївський банк» за вказаними
договорами банківського вкладу
становила 409401 доларів США та 103628,93 Євро.
Нерозміщеними у банківську установу
залишились грошові кошти позивача в
розмірі: 40599 доларів США та 46371,07
євро.

12 вересня 2010 року ОСОБА_2 повернув
позивачу належні йому грошові кошти в
сумі 450 000 доларів США та 150 000 євро,
частина з яких була предметом (вкладом)
за спірними договорами банківського
вкладу.

Задовольняючи позовні вимоги в
частині визнання договорів
банківського вкладу частково
недійсними в частині вкладника та
визнання вкладником позивача, суд
першої інстанції виходив із положень
ст.ст. 203, 215, 217, 235 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст.1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин
був вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в цілому,
якщо можна припустити, що правочин був
би вчинений і без включення до нього
недійсної частини (ст.217 ЦК України).

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що вклади за договорами
банківського вкладу фактично було
здійснено за власні кошти позивача і
для нього, але як сторону вказаних
правочинів (вкладник) у відповідному
договорі банківського вкладу було
зазначено іншу особу, а саме
відповідача ОСОБА_2, дійсним вкладником
є позивач ОСОБА_1 і укладення договорів
банківського вкладу відповідало
волевиявленню позивача, а не ОСОБА_2,
договори банківського вкладу не були
спрямовані на реальне настання
правових наслідків для останнього.

Встановивши вказані обставини
місцевий суд правильно визнав ОСОБА_1
дійсним вкладником по укладеним
договорам банківського вкладу та
визнав ці правочини недійсними в
частині особи вкладника, що в свою
чергу не тягне правових наслідків для
АБ «Старокиївський
банк».

Банківські вклади фактично було
здійснено за власні кошти ОСОБА_1 і для
нього, але стороною цих договорів було
зазначено іншу особу.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено,
що волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Таким чином, оскільки відповідно до
ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним
елементом договору (правочину) є вільне
волевиявлення та його відповідність
внутрішній волі сторін (як обох разом,
так і окремої сторони), які спрямовані
на настання певних наслідків, то
основним юридичним фактом, який
підлягає встановленню судом є дійсна
спрямованість волі сторін (як обох
разом, так і окремої сторони) при
укладенні відповідного договору та
з'ясування питання про те, чи не
укладено цей договір з метою
приховання іншого договору та якого
саме.

В даному випадку не можна вважати
правомірним такий правочин, де
волевиявлення одного учасника є
вільним, а волевиявлення іншого є
спотвореним, направленим на
приховування іншої його волі. При
цьому, намір банківської установи на
удаваність договорів банківського
вкладу не має значення.

В силу публічності договору
банківського вкладу існує
законодавчий примус укладення
банківською установою такого договору
з будь-якою фізичною особою. При цьому
банківська установа не має права
відмовитись від укладення публічного
договору банківського вкладу навіть у
разі того, якщо банку відомо, що така
особа вкладає при цьому не свої кошти і
укладає договір не для задоволення
власних потреб. Адже можливість
відмови у такому випадку
законодавством не встановлено.

Отже, законодавство презюмує
наявність наміру банківської установи
щодо залучення вкладу (депозиту) від
юридичної або фізичною особи, з метою
подальшого розміщення таких коштів та
отримання прибутку. Водночас
презюмується відсутність можливості
банківської установи відмовитись від
укладення такого публічного договору.

З наведеного вбачається, що в разі
наявності спору між особою, яка є
дійсним вкладником та особою, яка
формально видавала себе за такого -
наявність або відсутність дій з боку
банківської установи на приховування
своєї волі стосовно намірів залучити в
якості вкладника одну чи іншу особу, не
має правового значення для визначення
договору банківського вкладу удаваним
в частині вкладника.

Частиною 1 ст.1063 ЦК України
встановлено, що визначення імені
фізичної особи (стаття 28 цього Кодексу)
або найменування юридичної особи
(стаття 90 цього Кодексу), на користь
якої зроблений вклад, є істотною умовою
договору банківського вкладу.

Отже, обов'язковою та істотною умовою
договору банківського вкладу є
визначення особи вкладника.

Відповідач ОСОБА_2 при укладенні
договору банківського вкладу удав себе
за дійсного вкладника - позивача
ОСОБА_1, хоча фактично діє лише за його
дорученням, для задоволення потреб і за
кошти останнього - такий договір
здійснювався особою фактично із
використанням чужого імені. Такий
договір не відповідає вимогам
ч.3 ст.203 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції
наведеного не врахував, неправильно
застосував норми матеріального права
та помилково скасував рішення суду
першої інстанції в оскаржуваній
частині, яке ухвалене згідно із
законом.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК
України, встановивши, що апеляційним
судом скасовано судове рішення,
ухвалене згідно із законом, суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції і
залишає в силі рішення місцевого суду.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва
від 30 січня 2014 року скасувати, рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 17 жовтня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська судді В.С.
Висоцька М.К. Гримич Т.О. Писана
О.В. Умнова