АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5794/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Колесніченко О. В. Доповідач - Осіян
О.М. Категорія 48
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів -
Черненкової Л.А., Глущенко Н.Г.,

при секретарі -
Гасановій С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
30 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа -
Амур-Нижньодніпровський відділ
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, про стягнення
неустойки за прострочення сплати
аліментів та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4,
про зменшення розміру аліментів на
утримання неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
30 квітня 2014 року ОСОБА_2 у задоволенні
позову до ОСОБА_3 про стягнення
неустойки за прострочення сплати
аліментів - відмовлено у повному
обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_3 про зменшення
розміру аліментів на утримання
неповнолітньої дитини - задоволено.

Змінено розмір аліментів стягуваних із
ОСОБА_3 на утримання малолітнього сина
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначивши до
стягнення щомісяця із ОСОБА_3, на
користь ОСОБА_2, на утримання
малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх
видів заробітку (доходу) щомісяця, але
не менше ніж 30 відсотків прожиткового
мінімуму на дитину відповідного віку,
починаючи стягнення з дня набрання
рішенням законної сили до досягнення
дитиною повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
сплачений ним судовий збір в розмірі
243,6 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким стягнути на її
користь пеню із платника аліментів, а у
задоволенні зустрічних позовних вимог
відмовити. В обґрунтування апеляційної
скарги посилається на порушення судом
норм матеріального права, а також не
врахування обставин у справі.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, суд вважає
за необхідне апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін із
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову про
стягнення пені, суд посилався на вимоги
ч. 1 ст. 196 СК України, роз'яснення п.22
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 15 травня 2006 року N 3 «Про
застосування судом окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів».

Судом встановлено, що на підставі
рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 17 травня
2013 року, був виданий 01 червня 2013 року
виконавчий лист №202/24716/13-ц про
стягнення щомісячно з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 аліментів на утримання
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3
частини заробітку (доходу) відповідача,
але не менше 30% прожиткового мінімуму
для дитини відповідного віку до
досягнення дитиною повноліття,
починаючи із 24 квітня 2013 року.

Постановою державного виконавця
Амур-Нижньодніпровського ВДВС
Дніпропетровського МУЮ від 13 червня 2013
року відкрите виконавче провадження з
виконання виконавчого листа №202/24716/13-ц
(а.с.99-100) та виконавчий лист 18 червня 2013
року направлений за місцем роботи
боржника ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім.
Артема» (а.с.98,97), який підприємством
отриманий і зареєстрований 11 липня 2013
року за №560, що підтверджується штампом
вхідної кореспонденції підприємства
(а.с.64).

Як вбачається із довідки ПАТ
«Дніпроважпапірмаш ім. Артема» від 05
березня 2014 року №134 сукупно з
довідкою-розрахунком підприємства від
12 березня 2014 року аліменти із
заробітної плати ОСОБА_3 утримувались з
01 липня 2013 року згідно з постановою АНД
ВДВС від 18 червня 2013 року і при
розрахунку заробітної плати
враховувалась заборгованість за
аліментами із 01 травня 2013 року по 30
червня 2013 року в розмірі 1741,5 грн., та
станом на січень 2014 року
заборгованість по аліментах
нарахована в розмірі 9202,94 грн. (а.с.65, 84).

Згідно довідки ПАТ «Дніпроважпапірмаш
ім.Артема» від 05.03.2013 року №133 станом на
01 березня 2014 року заборгованість
підприємства по заробітній платі перед
ОСОБА_3, начальником механо-збіркового
цеху №1 з січня 2011 року по 01 лютого 2014
року склала 49402,47 грн., в тому числі з
травня 2013 року по листопад 2013 року 14880,14
грн. (а.с.66).

Також судом встановлено, що утримання
аліментів із заробітної плати ОСОБА_3
згідно з постановою АНД ВДВС від 18
червня 2013 року проводяться в повному
обсязі щомісяця, проте у зв'язку з
накладенням арешту на усі рахунки та
грошові кошти підприємства постановою
державного виконавця АНД ВДВС
Дніпропетровського МУЮ від 16 жовтня 2012
року в ході примусового виконання
наказів господарського суду
Дніпропетровської області,
підприємство не має можливості
фактично виплатити заробітну плату і
аліменти, що підтверджується довідкою
ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» від
11 лютого 2014 року №79 сукупно з
постановою державного виконавця
Амур-Нижньодніпровського ВДВС
Дніпропетровського МУЮ від 16 жовтня 2014
року про арешт коштів боржника (а.с.32, 36).

На підставі даних УПФУ в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська від 09 квітня 2014 року
№252 про індивідуальні відомості про
застраховану особу - ОСОБА_3, останньому
страхувальником (ПАТ
«Дніпроважпапірмаш ім. Артема»)
починаючи з березня 2012 року по лютий 2014
року включно зарплата нараховується,
проте страхові внески не сплачуються,
як і відсутні інші нарахування, з яких
би сплачувалися внески, що підтверджує
наявність у відповідача за первісним
позовом лише єдиного джерела доходів -
від трудової діяльності на ПАТ
«Дніпроважпапірмаш ім. Артема», де
заробітна плата фактично йому не
виплачується роботодавцем -
страхувальником (а.с.106-107).

Зважаючи на встановлені в судовому
засіданні обставини та відповідні їм
правовідносини, безпосередньо
дослідивши зібрані у справі докази
кожний окремо та в сукупності і
логічному взаємозв'язку, перевіривши
їх належність та допустимість, суд
прийшов до висновку про відсутність
вини відповідача в несплаті аліментів
та утворенні заборгованості, що за
вимогами ч. 1 ст. 196 СК України виключає
відповідальність боржника за
прострочення сплати аліментів, у
зв'язку з чим первісний позов
задоволенню не підлягає.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги
суд, посилався на приписи ст. 180, ч. 3 ст.
181, ст.ст. 183, 184, 192 СК України, роз'яснення
п.17 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів».

Як встановлено у судовому засіданні, у
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ще одна
дитина - ОСОБА_6, батьками якої в
актовому записі №1819, вчиненому
Амур-Нижньодніпровським відділом
ДРАЦС РС Дніпропетровського МУЮ 22
серпня 2013 року, записані в графі «мати»
- ОСОБА_4 та в графі «батько» - ОСОБА_3,
про що видано свідоцтво про народження,
копія якого долучена до матеріалів
справи (а.с. 34).

Після народження сина ОСОБА_6, 04 грудня
2013 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб із
ОСОБА_4, що підтверджено копією
свідоцтва про шлюб, виданого
Амур-Нижньодніпровським відділом
ДРАЦС Дніпропетровського МУЮ серії
НОМЕР_1 (а.с.33).

Крім того, судом на підставі даних
наказу ПАТ «Дніпроважпапірмаш» від 25
лютого 2014 року №26/к (а.с.54) встановлено,
що третя особа за зустрічним позовом -
ОСОБА_4 із 21 січня 2014 року до 26 листопада
2016 року знаходиться у відпустці по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку.

Таким чином встановлено, що обставини
складу сім'ї позивача істотно
змінилися у зв'язку з народженням іще
однієї дитини, обов'язок з утримання
якої за ст. 180 СК України є безумовним,
виникає в результаті народження дитини
з моменту її народження та
покладається законом рівною мірою на
обох батьків, не пов'язаний із
матеріальним становищем особи.

При цьому, суд відзначив, що за
Конвенцією про права дитини, ст. 52
Конституції України, усі діти рівні у
своїх правах незалежно від походження,
а також від того, народжені вони у шлюбі
чи поза ним.

Тому, молодша дитина позивача - ОСОБА_6,
має право на рівне зі старшою дитиною
позивача за зустрічним позовом
забезпечення та утримання.

Одночасно, відповідно до ч. 2 ст. 84 СК
України дружина, з якою проживає
дитина, має право на утримання від
чоловіка - батька дитини до досягнення
дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а
також дружина, з якою проживає дитина,
має незалежно від того чи вона працює
та незалежно від її матеріального
становища, за умови, що чоловік може
надавати матеріальну допомогу, також і
в разі розірвання шлюбу, що передбачено
ч. ч. 4, 6 ст. 84, а так само, і в разі, якщо
жінка і чоловік не перебували у шлюбі
за ч.2 ст. 91 СК України.

Таким чином, зважаючи на встановлені у
судовому засіданні дійсні обставини,
суд прийшов до висновку про істотну
зміну сімейних обставин платника
аліментів після ухвалення рішення суду
від 17 травня 2013 року про стягнення з
нього аліментів на утримання старшого
сина ОСОБА_5, якими на переконання суду
є народження другої дитини та
одруження з матір'ю цієї дитини, у
зв'язку із чим у ОСОБА_3 виник обов'язок
з утримання ще двох осіб на час
вирішення даного позову.

Доказів зміни матеріального або
сімейного стану, погіршення або
поліпшення здоров'я одержувача
аліментів з часу ухвалення судом 17
травня 2013 року рішення про стягнення
аліментів, відповідачем за зустрічним
позовом відповідно до своїх обов'язків
за ст.ст. 10, 60 ЦПК України суду не надано,
як і не надано доказів на спростування
доводів позивача за зустрічними
позовними вимогами.

Доводи відповідача за зустрічним
позовом та її представника про
відсутність підстав для задоволення
позову у зв'язку з тим, що обставини, які
стали підставою для звернення з
позовом про зменшення розміру
аліментів існували і на час вирішення
справи про стягнення аліментів,
оскільки ОСОБА_3 було відомо про
вагітність від нього ОСОБА_4 на час
ухвалення 17 травня 2013 року рішення про
стягнення аліментів на утримання
ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частини заробітку і
за тих обставин він позов визнав
повністю, на висновок суду про істотну
зміну сімейних обставин платника
аліментів у зв'язку з народження другої
дитини і одруженням не впливають,
оскільки обов'язок з утримання ОСОБА_6
та його матері ОСОБА_4 покладений на
батька дитини за ст.180 СК України -
ОСОБА_3 лише з народженням дитини, коли
фізична особа набула за ч.2 ст. 25 ЦК
України правоздатності та з цього ж
часу набула право на утримання від
батька дитини і мати цієї дитини згідно
зі ст.ст.91, 84 СК України.

Також суд не прийняв до уваги і
посилання відповідача за зустрічним
позовом та її представника як на
підставу відмови у зустрічному позові
на те, що позивач за зустрічним позовом
має додаткові доходи та майно, як
рухоме (автомобілі), так і нерухоме
(декілька гаражів), оскільки вказані
обставини не знайшли підтвердження
доказами за правилами ст.ст. 57-59 ЦПК
України та такі суду відповідно до
свого процесуального обов'язку за ст. 60
ЦПК України ОСОБА_2, не надані,
натомість, позивач за зустрічним
позовом, як платник аліментів, подав
суду в копіях акт опису і арешту майна
від 24 квітня 2014 року та постанову про
розшук майна боржника від 04 лютого 2014
року винесені державним виконавцем в
ході примусового виконання
виконавчого листа №202/24812, виданого
Індустріальним районним судом м.
Дніпропетровська 04 грудня 2013 року про
стягнення суми компенсації вартості
частини спільного майна подружжя із
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в розмірі 39174,2
грн., що суд переконує в появі обставин,
які хоч і сукупно з іншими наведеними
обставинам, проте також впливають на
матеріальний стан позивача, погіршуючи
його.

При цьому, доводи позивача за
зустрічним позовом та його
представника в обґрунтування свого
позову про перебування на утриманні
ОСОБА_3 ще двох малолітніх дітей ОСОБА_4
- ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_3, суд до уваги не прийняв,
оскільки вказані діти ОСОБА_3 не
усиновлювались, а відтак,
правовідносини з утримання за СК
України між цими особами відсутні та
обов'язок утримання за таких обставин
покладений на батьків цих дітей -
ОСОБА_4 та ОСОБА_10

Зважаючи на встановлені у судовому
засіданні обставини, суд вбачав
визначені ст. 192 СК України підстави для
зміни розміру аліментів, стягуваних з
позивача на користь відповідача та
виходить з положень ч. 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183
та ч.2 ст. 182 СК України, які передбачають
присудження за рішенням суду коштів
(аліментів) на утримання дитини у
частці від заробітку (доходу) батька, що
буде стягуватися до досягнення дитиною
повноліття, розмір яких, у будь-якому
випадку, не може бути меншим на одну
дитину ніж 30 відсотків прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому, визначаючи розмір аліментів
на утримання сина ОСОБА_5, суд врахував
вік і стан здоров'я дитини, яка є
малолітньою, мешкає разом із матір'ю
ОСОБА_2, перебуває на її утриманні,
потребує рівною мірою піклування,
утримання, а також стан здоров'я та
матеріальне становище платника
аліментів (позивача), який є
працездатним, має постійне місце
роботи, стабільний, але не виплачений
заробіток від трудової діяльності на
ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема»,
перебування на його утриманні з 26
листопада 2013 року малолітнього сина
ОСОБА_6 і матері дитини ОСОБА_4, а також
прийняв до уваги розмір прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
граничний розмір відрахувань із
заробітку визначений ст. 128 КЗпП
України та ст. 70 Закону України «Про
виконавче провадження», та виходячи з
того, що за рівного обов'язку з
утримання від кожного з батьків дитина
має бути забезпечена не нижче
прожиткового мінімуму, визначеного
законом, суд прийшов до висновку про
можливість відповідача сплачувати
аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у
розмірі 1/6 частини з усіх видів
заробітку (доходу) щомісяця до його
повноліття, але не менше ніж 30%
прожиткового мінімуму на дитину
відповідного віку, що буде співмірним
та справедливим відносно інших
утриманців позивача за зустрічним
позовом та самого позивача, як платника
аліментів, який так само потребує у
будь-якому випадку мінімального
забезпечення із власного заробітку.

Суд врахував вимоги ч. 1 ст. 191 СК
України, що аліменти на дитину
присуджуються за рішенням суду від дня
пред'явлення позову, натомість при
зміні розміру аліментів, останні
належить стягувати за правилами ст. 192
СК України з моменту набрання рішенням
законної сили.

Не можуть бути підставою для
скасування чи зміни рішення суду
доводи апеляційної скарги про те, що
суд не врахував обставини у справі та
порушив норми матеріального права.

Згода ОСОБА_3 на стягнення аліментів у
розмірі 1/3 частини від усіх видів його
доходу під час розгляду справи у суді
першої інстанції при ухваленні рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 17 травня 2013 року,
не може бути підставою для відмови у
зменшенні розміру стягуваних із нього
аліментів, оскільки ст.192 СК України
передбачена можливість зміни
визначеного раніше розміру аліментів у
зв'язку із зміною матеріального або
сімейного стану платника аліментів.
Розгляд позову платника аліментів про
зміну розміру аліментів та задоволення
судом цих вимог як зустрічних, не
суперечить приписам ст.ст.123,126 ЦПК
України, та не залежить від того, чи
подавав він апеляційну скаргу на
первісне рішення суду, яким із нього
були стягнуті аліменти у більшому
розмірі.

Також не можуть бути підставою для
скасування рішення суду в частині
відмови у стягненні пені доводи
апеляційної скарги про те, що платник
аліментів не виконував свої обов'язки
по утриманню дитини, та не прийняв мір
для стягнення заробітної плати із
підприємства.

Факт постійної невиплати ОСОБА_3
зарплати та наявність заборгованості
підприємства перед ним
підтверджується письмовими доказами,
які не спростовані іншою стороною, що
свідчить про відсутність вини платника
аліментів щодо виконання свого
обов'язку по утриманню дитини, і як
наслідок, є підставою для відмови у
стягненні із нього пені, відповідно до
вимог ст.196 СК України.

Також не може бути підставою для
скасування рішення суду посилання
ОСОБА_2 на те, що наявний акт опису та
арешту автомобіля платника аліментів,
оскільки цей автомобіль є предметом
спору між цими ж сторонами щодо
розподілу спільного сумісного майна
подружжя.

У зв'язку із чим рішення суду першої
інстанції необхідно залишити без змін,
відповідно до вимог ст.308 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 307, 308,315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 30 квітня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена у
двадцятиденний строк у касаційному
порядку.

Судді: