Справа № 254/981/14-ц
Провадження № 2/254/2099/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

26 червня 2014 року
м. Донецьк

Будьоннівський районний суд м.
Донецька у складі:

Головуючий-суддя
Сенчишин Ф.М.

При секретарі
Литовченко М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, дитячого
будинку сімейного типу ОСОБА_8 та
ОСОБА_9, який діє в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_10 і ОСОБА_11, третя
особа на стороні відповідачів, яка не
заявляє самостійних вимог, Київська
районна у м. Донецьку рада, про визнання
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Згідно позову, позивач ОСОБА_1 є
власником житлового будинку АДРЕСА_1,
згідно зі свідоцтвом від 03 листопада 1987
року про право власності на спадщину за
заповітом, після смерті батька -
ОСОБА_12, померлого ІНФОРМАЦІЯ_9, а також
на підставі рішення Будьоннівського
районного суду від 31 жовтня 2013 року про
визнання права власності на спадкове
майно. В належному позивачеві будинку
зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2,
колишня дружина позивача, проживала
однією сім'єю з ОСОБА_5 і їх дітьми -
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у вищевказаному
будинку, проте вже більше 18 років вони
там не проживають. ОСОБА_13 зі своїми
дітьми ОСОБА_11 і ОСОБА_10, та ОСОБА_6
проживали в будинку до кінця 2008 року, як
квартиранти, а потім виїхали в
невідомому напрямку. В зазначений час
будинок повністю зруйнований, для
проживання непридатний. Фактично в
будинку ніхто не проживає, і проживати
не зможе. Цей факт підтверджується
актом обстеження житлово-побутових і
матеріальних умов, а також
фотографіями. Згідно з довідкою № 108
від 18 лютого 2014 року, дітям ОСОБА_7 -
ОСОБА_11 і ОСОБА_14 рішенням виконкому
Петровського району міста Донецька №
164/6 та 164/5 від 12 вересня 2012 року
присвоєно статус дітей, позбавлених
батьківського піклування. З 23 січня 2014
року діти влаштовані в дитячий будинок
сімейного типу, що функціонує на
території Київського району м.
Донецька. Відповідачі не проживають в
будинку позивача, а їх реєстрація за
вищевказаною адресою не дозволяє йому
розпоряджатися своєю власністю на
власний розсуд і істотно обмежує його
права. Позивач вважає, що колишня
дружина позивача ОСОБА_2 і їх діти -
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, втрачають право
користування житловим приміщенням у
будинку на підставі ст. 405 ЦК України. Що
стосується інших осіб, які не є членами
сім'ї позивача, але зареєстровані в
його будинку, а саме: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 і малолітніх ОСОБА_11 і ОСОБА_10,
то позивач вважає, що на підставі ст. 391
ЦК України має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном, а тому цих осіб також необхідно
визнати такими, що втратили право
користування житловим будинком.

Позивач просить суд визнати ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_11, ОСОБА_10 такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням у будинку АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1, належним чином та
завчасно сповіщений про час та місце
розгляду справи, в судове засідання не
з'явився. Через представника надав суду
письмову заяву, згідно якої підтримав
заявлені позовні вимоги та доводи
позовної заяви, на яких вони
ґрунтуються. Просить розглянути справу
за його відсутності.

Належним чином та завчасно сповіщені
про час та місце розгляду справи
відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, дитячий будинок
сімейного типу ОСОБА_8 та ОСОБА_9, який
діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_11
та ОСОБА_10, а також третя особа -
Київська районна у м. Донецьку рада, в
судове засідання не з'явилися, про
причини неявки суд не повідомили.

Відповідачка ОСОБА_7 надала суду
письмові пояснення, за якими вона
доводиться власнику будинку знайомою і
не є членом його сім'ї. У будинок вона
вселялася у якості тимчасового
наймача, а в 2012 році переїхала до іншого
району. Проти задоволення позовних
вимог не заперечує.

За ухвалою суду розгляд справи
проведений за відсутності сторін та
третьої особи в порядку ст. 224 ЦПК
України заочно за наявних в справі
доказів.

На підставі досліджених доказів судом
встановлені наступні фактичні
обставини:

Згідно наданих копій
правовстановлюючих документів,
позивач ОСОБА_1 є власником житлового
будинку АДРЕСА_1.

З копії домової книги та довідок
адресно-довідкового відділу ГУ ДМС
України в Донецькій області
вбачається, що за зазначеною адресою,
крім позивача, зареєстровані:

- ОСОБА_2 з 23 грудня 1987 року;

- ОСОБА_3 з 10 січня 1998 року;

- ОСОБА_4 з 09 червня 2004 року;

- ОСОБА_5 з 07 червня 2008 року;

- ОСОБА_6 з 22 вересня 1993 року;

- ОСОБА_7 з 13 листопада 2003 року

- неповнолітні ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, з
часу народження.

Згідно копії акту обстеження
житлово-будівельних і матеріальних
умов проживання, складеним комітетом
мікрорайону «Енергетик-Центр»
Будьоннівського району м. Донецька 17
жовтня 2013 року, вказані особи за
зазначеною адресою не мешкають.

Позивачем визнаний той факт, що
відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
були зареєстровані в будинку у якості
членів його сім'ї, а решта відповідачів
- у якості тимчасових мешканців.

Відповідачами зазначена обставина не
оспорена.

Дослідженими доказами не встановлена
наявність будь яких угод між сторонами
щодо умов, порядку та строків
користування житлом.

Відповідачами також не оспорений той
факт, що їх особисті речі в будинку
відсутні, комунальні послуги вони не
сплачують.

Так само, відповідачами не надані
докази на підтвердження того факту, що
позивач або будь які інші особи чинять
або чинили їм перешкоди у користуванні
будинком.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить
за наступного:

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції
України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

За ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Як зазначено у ч. 1 ст. 383 ЦК
України, власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї.

Згідно ч. 1 ст. 3 Житлового кодексу,
житлові відносини в Українській РСР
регулюються Основами житлового
законодавства Союзу РСР і союзних
республік та виданими відповідно до
них іншими актами житлового
законодавства Союзу РСР, цим Кодексом
та іншими актами житлового
законодавства Української РСР.

За ст. 150 цього ж Кодексу, громадяни, які
мають у приватній власності будинок
(частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного
кодексу України, член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлене
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Таким чином, позивач як власник будинку
згідно ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст.
150 Житлового кодексу має право
володіти, користуватися та
розпоряджатися будинком на власний
розсуд, використовувати його для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї. Таке право позивача згідно
ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321
ЦК України є непорушним і він не може
бути протиправно його позбавлений або
обмежений у його здійсненні.

Відповідачі на час розгляду
справи в суді не є членами сім'ї
позивача, договір найму будинку між
сторонами не укладався. Відповідачі з
власної волі без поважних причин не
проживають за місцем реєстрації в
належному позивачу на праві власності
будинку більше одного року. Наведене
свідчить про те, що протягом більш ніж
одного року відповідачі забезпечують
свою потребу в житлі за допомогою
іншого жилого приміщення, ніж те, в
якому вони зареєстровані. Наявність
домовленостей між власником житла та
відповідачами щодо збереження за ними
права на користування будинком
протягом цього строку в судовому
засіданні не встановлена.

За наведених обставин,
відповідачі втратили право
користування жилим приміщенням і
позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ч. 4 ст. 41 Конституції
України, ст.ст. 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК
України, ч. 1 ст. 3, ст. 150 Житлового
кодексу та ст.ст. 10, 60, 212, 224 ЦПК України,
суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
дитячого будинку сімейного типу ОСОБА_8
та ОСОБА_9, який діє в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_10 і ОСОБА_11, третя
особа на стороні відповідачів, яка не
заявляє самостійних вимог, Київська
районна у м. Донецьку рада, про визнання
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням - задовольнити в
повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5,
ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право
користування жилим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1.

На рішення позивачем може бути подана
апеляційна скарга в Апеляційний суд
Донецької області через
Будьоннівський районний суд м.
Донецька протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Рішення набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо таку
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Відповідач, який не з'явився у судове
засідання, може подати до
Будьоннівського районного суду м.
Донецька заяву про перегляд заочного
рішення протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Головуючий :