АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1780/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 5, 42 Скляренко В.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
Пономаренко В. В. РІШЕННЯ
09 липня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоПономаренка В.
В.суддівГончар Н. І. , Ювшина В. І. при
секретаріБражнюк О.В. за участю:
представника позивача Касянчук О.В.
представника відповідача ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_8 на рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 23 травня 2014 року по справі
за позовом ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит"
до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх ОСОБА_11, ОСОБА_12, треті
особи: Служба у справах дітей
Черкаської міської ради,
Придніпровський РВ у м. Черкаси
Управління державної міграційної
служби України в Черкаській області,
про усунення перешкод в користуванні
майном шляхом виселення, -
в с т а н о в и л а :
У квітні 2014 року ПАТ "Банк "Фінанси та
Кредит" звернулось до суду з вказаним
позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що
рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 27.09.2009 року
розірвано кредитний договір № 1114-ЧД
від 28.09.2007 року та додаткову угоду від
30.05.2008 року, укладені між ВАТ "Банк
"Фінанси та Кредит" і ОСОБА_8; стягнуто
солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на
користь ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит"
заборгованість за вказаним кредитним
договором в розмірі 1 269 264 грн. 82 коп.

В якості забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором між
ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_8
28.09.2007 року було укладено іпотечний
договір № 1114-ЧД, за умовами якого було
передано в заставу Банку квартиру
АДРЕСА_1.

За вказаним рішенням суду про
стягнення заборгованості було
відкрито виконавче провадження. З
метою реального виконання рішення суду
державним виконавцем було накладено
арешт на заставлену квартиру та
проведено прилюдні торги з її
реалізації. Однак, оскільки прилюдні
торги не відбулись у зв'язку з
відсутністю купівельного попиту,
квартиру було передано стягувачу - ПАТ
"Банк "Фінанси та Кредит", яке 20.09.2013 року
отримало свідоцтво про право власності
на квартиру.

У спірній квартирі на даний час
зареєстровані та проживають
відповідачі, тому позивач просив суд
усунути перешкоди в користуванні
квартирою шляхом із неї виселення
відповідачів.

Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 23 травня 2014 року
позов задоволено та усунуто перешкоди
в користуванні квартирою АДРЕСА_1
шляхом виселення ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_12.

Вирішено питання щодо стягнення
судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_8
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати рішення суду першої
інстанції та постановити нове рішення,
яким відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, судова колегія приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення повинно бути законним і
обгрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка
правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене
судове рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Задовольняючи позовні вимоги позивача
суд першої інстанції виходив з того, що
рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 27.09.2009 року
розірвано кредитний договір № 1114-ЧД
від 28.09.2007 року та додаткову угоду від
30.05.2008 року, укладені між ВАТ "Банк
"Фінанси та Кредит" і ОСОБА_8; стягнуто
солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на
користь ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит"
заборгованість за вказаним кредитним
договором в розмірі 1 269 264 грн. 82 коп.
(а.с. 13-14).

В якості забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором між
ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_8
28.09.2007 року було укладено іпотечний
договір № 1114-ЧД, за умовами якого було
передано в заставу Банку квартиру
АДРЕСА_1 (11-12).

За вказаним рішенням суду про
стягнення заборгованості було
відкрито виконавче провадження. З
метою реального виконання рішення суду
державним виконавцем було накладено
арешт на заставлену квартиру та
проведено прилюдні торги з її
реалізації. Однак, оскільки прилюдні
торги не відбулись у зв'язку з
відсутністю купівельного попиту,
квартиру було передано стягувачу - ПАТ
"Банк "Фінанси та Кредит", яке 20.09.2013 року
отримало свідоцтво про право власності
на квартиру (а.с. 6-9).

Процедуру проведення прилюдних торгів
та дії державного виконавця під час
виконання вказаного вище рішення суду
відповідачі не оскаржували.

Відповідно до довідки ОСББ "Первісток"
№ 1 від 02.04.2012 року у спірній квартирі
зареєстровані та проживають
відповідачі: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12 (а.с. 10).

Суд першої інстанції застосував
положення ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України та
прийшов до висновку, що оскільки ПАТ
"Банк "Фінанси та Кредит" є власником
спірної квартири, воно має право
вимагати від відповідачів усунення
ними перешкод у користуванні та
розпорядженні квартирою.

Судом першої інстанції зазначено, що
відповідно до ст. 40 Закону України "Про
іпотеку" звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Виходячи із аналізу наведених правових
норм закону, примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо добровільно
мешканці не звільнять житловий будинок
або житлове приміщення, на яке звернуто
стягнення як на предмет іпотеки
протягом одного місяця з дня отримання
письмової вимоги іпотекодержателя або
нового власника, або в інший погоджений
сторонами строк.

Судом першої інстанції зазначено, що
позивачем 14.11.2013 року було направлено
на адресу відповідачів письмові вимоги
про добровільне звільнення спірної
квартири, однак дана вимога виконана не
була (а.с. 51-59).

Враховуючи наведене суд першої
інстанції прийшов до переконання, що
оскільки Банком виконано вимоги ч. 2 ст.
40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст.
109 ЖК щодо досудового врегулювання
питання про виселення, які
відповідачами не були виконані, такі
дії останніх свідчать про порушення
прав нового власника житлового
приміщення тому підлягають захисту у
судовому порядку і задовольнив позовні
вимоги позивача.

З даним висновком суду першої
інстанції не погоджується колегія
суддів виходячи з наступного.

Суд першої інстанції помилково
застосував до спірних правовідносин
положення статті 40 Закону України «Про
іпотеку» та частину 3 статті 109
Житлового кодексу УРСР.

Так, суд першої інстанції, як на правову
підставу для виселення, обгрунтував
своє рішення посиланням на статтю 40
Закону України «Про іпотеку».

Слід зазначити, що дана стаття,
визначає, що звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та чле нів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Після прийняття рішення про звернений
стягнення на передані в іпотеку
житловий бу динок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно зві льнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановле ний або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до статті 33 Закону України
«Про іпотеку» звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з дого
вором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Стаття 39 «Реалізація предмету іпотеки
за рішенням суду» встановлює, що у разі
задоволен ня судом позову про
звернення стягнення на предмет іпотеки
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд за
заявою іпотекодержателя виносить
рішення про виселення мешканців за
наявності підстав, передбачених
законом, якщо предметом іпотеки є
житловий буди нок або житлове
приміщення.

Таким чином, виселення з посиланням на
статтю 40 Закону України «Про іпотеку»,
можливе тільки у разі наявності
рішення суду про звернення стягнення
на предмет іпотеки, ухвалене
відповідно до статті 39 Закону України
«Про іпотеку». Як вбачається з
матеріалів справи таке рішення
відсутнє, але суд першої інстанції на
дану обставину уваги не зверну, та
застосував до спірних правовідносин
положен ня статті 40 Закону України «Про
іпотеку» які не підлягають до
застосування, оскільки жоден суд
ніколи не приймав рішення щодо
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

В обгрунтування свого рішення суд
також вказав на положення ч.3 статті 109
Житлового ко дексу УРСР.

Стаття 109 Житлового кодексу встановлює,
що виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судо
вому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих
приміщень, одночасно надається інше
постійне жиле приміщення, за винятком
виселення громадян при зверненні
стягнення на жилі приміщен ня, що були
придбані ними за рахунок кредиту
(позики) банку чи іншої особи,
повернення якого забезпечене іпотекою
відповідного жилого приміщення.
Постійне жиле приміщення, що нада сться
особі, яку виселяють, повинно бути
зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселен ня всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом.

Після прийняття кредитором рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житло вий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання па підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги, якщо сторонами не
погоджено більший строк. Якщо
громадяни не звільняють жиле при
міщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно. їх примусове висе лення
здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні
стягнення на жилі приміщення, що були
придбані ни ми за рахунок кредиту
(позики) банку чи іншої особи,
повернення якого забезпечене іпотекою
від повідного жилого приміщення, є
підставою для надання цим громадянам
жилих приміщень з фон дів житла для
тимчасового проживання відповідно до
статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність
жи лих приміщень з фондів житла для
тимчасового проживання або відмова у
їх наданні з підстав, встановлених
статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне
припинення виселення громадянина з
жилого приміщення, яке є предметом
іпотеки, у порядку, встановленому
частиною третьою цієї статті.

Таким чином, частина 3 статті 109
Житлового кодексу УРСР застосовується,
у разі звернення стягнення на предмет
іпотеки за рішенням суду та порядку
виселення мешканців врегульовано
відповідно ст.ст. 39 та 40 Закону України
"Про іпотеку". Рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки судом не
прийма лось.

Згідно ст. 47 Конституції України ніхто
не може бути примусово позбавлений
житла ін акше як на підставі закону за
рішенням суду. За правилами
конкуренції між норм, що мають різну
юридичну силу застосовуються норми
вищої юридичної сили, тобто в даній
ситуації норми Конституції України.

Враховуючи вищевикладене, положення
статей 40 Закону України "Про іпотеку»
та ча стини 3 статті 109 Житлового
кодексу УРСР застосовуються тільки у
разі прийняття су дом відповідного
рішення про примусове звернення
стягнення па предмет іпотеки, в порядку
встановленому статтею 39 Закону України
«Про іпотеку». Таких рішень суд не
приймав.

Крім того колегія суддів зазначає, що
виселення проводиться з підстав
визначних ЖК УРСР, на які позивач при
поданні позову до суду не зазначав.

З огляду на викладене, оскільки судом
першої інстанції при ухваленні
оскаржуваного рішення неповно
з'ясувано обставини, що мають значення
для справи, при недоведеності
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, з
неправильним застосування норм
матеріального права, колегія суддів
апеляційну скаргу задовольняє, а
рішення суду першої інстанції скасовує
з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
позивача.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 -
задовольнити.

Рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 23 травня 2014 року по
справі за позовом ПАТ "Банк "Фінанси та
Кредит" до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, яка
діє в своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх ОСОБА_11, ОСОБА_12, треті
особи: Служба у справах дітей
Черкаської міської ради,
Придніпровський РВ у м. Черкаси
Управління державної міграційної
служби України в Черкаській області,
про усунення перешкод в користуванні
майном шляхом виселення - скасувати та
ухвалити нове.

В задоволенні позову ПАТ "Банк "Фінанси
та Кредит" до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
яка діє в своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх ОСОБА_11, ОСОБА_12, треті
особи: Служба у справах дітей
Черкаської міської ради,
Придніпровський РВ у м. Черкаси
Управління державної міграційної
служби України в Черкаській області,
про усунення перешкод в користуванні
майном шляхом виселення - відмовити.

Рішення набирає чинності одразу після
проголошення але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :