У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів:
Амеліна В.І., Гончара В.П..

Парінової І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості та звернення
стягнення на предмет іпотеки, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» на рішення Садгірського
районного суду м. Чернівці від 8 жовтня
2013 року, ухвалу апеляційного суду
Чернівецької області від 20 листопада
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)
звернулось до суду з указаним позовом,
просило стягнути з ОСОБА_4 достроково
заборгованість за кредитним договором
від 7 листопада 2007 року у розмірі 84 804
грн 96 коп., у рахунок погашення
заборгованості звернути стягнення на
житловий будинок АДРЕСА_1 із
господарськими спорудами, шляхом його
продажу на прилюдних торгах за
початковою ціною, встановленою на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій.

Позовні вимоги мотивувало тим, що 7
листопада 2007 року між відкритим
акціонерним товариством «Райффайзен
Банк Аваль» (правонаступником якого є
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_4
укладено кредитний договір, за умовами
якого останньому надано кредит у
розмірі 102 000 грн до 6 листопада 2017 року
зі сплатою 13,5 річних.

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між банком та
ОСОБА_5 укладено договір іпотеки
будинку АДРЕСА_1 із господарськими
спорудами.

Станом на 15 лютого 2013 року розмір
заборгованості за кредитним договором
становить 84 804 грн 96 коп., на час
звернення до суду з позовом вимоги
кредитора, які було надіслано боржнику
та майновому поручителю, не задоволено,
що є підставою для стягнення із
боржника заборгованості за кредитним
договором та звернення стягнення на
предмет іпотеки в рахунок погашення
заборгованості.

Рішенням Садгірського районного суду
м. Чернівці від 8 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернівецької
області від 20 листопада 2013 року, позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4
на користь позивача заборгованість за
кредитним договором № 014/0021/82/43372 від 7
листопада 2007 року у розмірі 84 806 грн 96
коп., яка складається із заборгованості
за тілом кредиту - 69 769 грн 14 коп., за
процентами - 6 019 грн 58 коп., пені - 9 016 грн
24 коп. В іншій частині позову
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль» просить скасувати судові
рішення у справі в частині відмови в
позові, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та ухвалити в цій частині нове рішення
про задоволення позову.

Касаційна скарга не містить доводів
щодо незаконності судових рішень у
частині задоволення позову, тому
судові рішення в цій частині судом
касаційної інстанції не
переглядаються відповідно до положень
ч. 1 ст. 335 ЦПК України.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 7 листопада 2007
року між відкритим акціонерним
товариством «Райффайзен Банк Аваль»
(правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_4
укладено кредитний договір №
014/0021/82/43372, за умовами якого останньому
надано кредит у розмірі 102 000 грн до 6
листопада 2017 року зі сплатою 13,5 річних
(далі - Кредитний договір).

Того ж дня у забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_4 за Кредитним
договором між відкритим акціонерним
товариством «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_5 укладено договір № 011/0021/23062
іпотеки будинку АДРЕСА_1 із
господарськими спорудами, який
належить іпотекодавцю на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, виданого виконавчим
комітетом Чернівецької міської ради 12
травня 2004 року, та складається із
житлового будинку літ. «А», загальною
площею 255,1 кв.м., житловою площею 103,1
кв.м., криниці літ. «К», вигрібної ями
літ. «І», загальною вартістю 990 100 грн.

Станом на 15 лютого 2013 року
заборгованість ОСОБА_4 за Кредитним
договором становить 84 804 грн 96 коп., із
яких за кредитом - 69 769 грн 14 коп., за
процентами - 6 019 грн 58 коп., пеня - 9 016 грн
24 коп.

Відмовляючи у зверненні стягнення на
предмет іпотеки в рахунок погашення
заборгованості за Кредитним договором,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й апеляційний суд,
виходив із того, що розмір
заборгованості за кредитом не є
співмірним із вартістю іпотечного
майна.

Із висновками судів погодитись не
можна з огляду на таке.

Згідно із ст. ст. 215, 316 ЦПК України
судові рішення мають бути
мотивованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України
"Про іпотеку" (далі - Закон) у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Згідно із ч. 3 ст. 39 Закону суд вправі
відмовити у задоволенні позову
іпотекодержателя про дострокове
звернення стягнення на предмет
іпотеки, якщо допущене боржником або
іпотекодавцем, якщо він є відмінним від
боржника, порушення основного
зобов'язання чи іпотечного договору не
завдає збитків іпотекодержателю і не
змінює обсяг його прав.

Як роз'яснено у п. 41 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
випливають із кредитних відносин», при
вирішенні спору про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
дати оцінку співмірності суми
заборгованості за кредитом та вартості
іпотечного майна, якщо допущене
боржником або іпотекодавцем, якщо він є
відмінним від боржника, порушення
основного зобов'язання чи іпотечного
договору не завдає збитків
іпотекодержателю і не змінює обсяг
його прав. Оскільки вказане положення
закону є оціночним, то суд має належним
чином його мотивувати, співставити
обставини зі змістом цього поняття,
визначитись, чи не суперечить його
застосування загальному змісту та
призначенню права, яким урегульовано
конкретні відносини (зокрема про право
на першочергове задоволення вимог за
рахунок предмета застави), та врахувати
загальні засади цивільного
законодавства - справедливість,
добросовісність та розумність (пункт 6
частини першої статті 3 ЦК).

Суди обґрунтовано виходили із того, що
розмір боргу неспівмірний із вартістю
іпотечного майна. Проте суди не
звернули уваги на те, що чинним
законодавством не передбачено
можливості відмови у зверненні
стягнення на предмет іпотеки у зв'язку
з неспівмірністю заборгованості за
основним зобов'язанням та вартості
переданого в іпотеку на забезпечення
його виконання майна. Зазначене може
бути враховано лише за умови, що
порушенням зобов'язання
іпотекодержателю не завдано збитків.

Зазначаючи про необхідність
урахування співмірності
заборгованості за кредитним договором
із вартістю переданого в іпотеку майна
при вирішенні вимог про звернення
стягнення на нього, суди першої та
апеляційної інстанцій у порушення ст.
ст. 213, 214, 303, 315, 316 ЦПК України не
зазначили, якою нормою матеріального
права таке передбачено, а обмежились
посиланням на п. 41 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року; не
мотивували, чи завдало допущене
боржником чи іпотекодавцем порушення
основного зобов'язання чи іпотечного
договору збитків іпотекодержателю, чи
змінює обсяг його прав та дійшли
передчасного висновку про відмову в
позові у частині звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Допущені судами порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, тому
судові рішення у частині відмови в
позові про звернення стягнення на
предмет іпотеки необхідно скасувати та
направити справу в цій частині на новий
розгляд до суду першої інстанції
відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м.
Чернівці від 8 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Чернівецької
області від 20 листопада 2013 року у
частині відмови в позові про звернення
стягнення на предмет іпотеки скасувати
та направити справу в цій частині на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

В.П. Гончар

І.К. Парінова

В.О. Савченко