Провадження № 2/522/3184/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Івченка В.Б.,

при секретарі - Січінава М.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю
третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
приватного нотаріуса ОСОБА_5 про
визнання недійсними договорів
дарування та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом,
який уточнив в судовому засіданні
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю
третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
приватного нотаріуса ОСОБА_5 про
визнання недійсними договору
купівлі-продажу, договорів дарування
та визнання права власності, мотивуючи
свої вимоги тим, що 20.10.1987 року сторони
уклали шлюб. Спільних дітей у сторін
від шлюбу немає. 05.11.1996 року,
перебуваючи в зареєстрованому шлюбі за
спільні кошти подружжям була придбана
квартира АДРЕСА_1. Придбане майно було
зареєстроване на дружину та її сина від
першого шлюбу - ОСОБА_3, оскільки
відносини між подружжям були засновані
на довірі, сторони вели спільне
господарство позивач не заперечував
проти такого оформлення договору
купівлі-продажу. Однак, сумісне життя
із відповідачем не склалось, у зв'язку з
чим він звернувся до суду із позовом
про розірвання шлюбу, рішенням суду
шлюб між позивачкою та відповідачем
було розірвано та видано свідоцтво про
розірвання шлюбу від 14.10.2010 року. На
даний час відповідач відмовляється від
розподілу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності, за
взаємною згодою, не визнає його право
на це майно, у зв'язку з чим позивач
змушений був звернутись до суду з даним
позовом.

Представник позивача в судовому
засіданні уточнену позовну заяву
підтримала та просила задовольнити
уточнені позовні вимоги у повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник
визнали позов частково в частині
визнання недійсним договору дарування
від 06.01.2009 року, укладеного між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, крім того ОСОБА_2 не
заперечувала, що договір дарування ?
частини квартири, був укладений між
нею та ОСОБА_3 під час перебування у
шлюбі з позивачем. Згоду позивач на
укладання цього договору не надавав,
пояснити чому у нотаріуса вона
підписала заяву про те, що частина
квартири придбана поза шлюбом, на
власні кошти, є її особистою власністю,
ні з яким чоловіком однією сім'єю не
проживає пояснити не змогла. Вважає, що
це помилка. Проти визнання ? частини
квартири спільною сумісною власністю
подружжя, та визнання за позивачем
права на ? частину не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_3 та його
представник визнали позов частково в
частині визнання недійсним договору
дарування 06.01.2009 року, укладеного між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Вважає, що ОСОБА_4
ввела його в оману і він не мав наміру
укладати цю угоду. Крім того ОСОБА_3
також не заперечував, що договір
дарування ? частини квартири, був
укладений між ним та ОСОБА_2 під час
перебування її у шлюбі з позивачем.
Пояснити чому у нотаріуса він підписав
заяву, яку надала ОСОБА_2 нотаріусу не
зміг. Вважає, що це помилка. Проти
визнання ? частини квартири спільною
сумісною власністю подружжя, та
визнання за позивачем права на ?
частину не заперечували.

Відповідач ОСОБА_4 позов в частині
визнання недійсним договору дарування
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 06.01.2009
року, не визнала. Пояснила суду, що
познайомилась з відповідачем ОСОБА_3 у
2003 році, а у 2007 році почали спільно
мешкати. У 2009 році ОСОБА_3 подарував їй
квартиру. Потім стосунки між ними
погіршилися і вони розійшлися. Їй
відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були у
шлюбі. Стосовно заяви, про те що
квартиру ОСОБА_3 придбав за свої кошти і
позивач гроші на неї не надавав не
підтвердила, пояснивши, що підписала її
під тиском відповідачів.

Вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
уточнені позовні вимоги обґрунтовані
та підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 20.10.1989 року
відділом реєстрації актів
громадського стану Ленінського району
м. Одеси був зареєстрований шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_6

05.11.1996 року в період перебування у шлюбі
був укладений договір купівлі-продажу
нерухомого майна, згідно якого ОСОБА_7,
ОСОБА_8, діюча від свого імені та від
імені ОСОБА_9 за довіреністю,
посвідченого ОСОБА_10, приватним
нотаріусом, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1,
діючий зі згоди матері ОСОБА_8 продали,
а ОСОБА_3, ОСОБА_6 придбали в рівних
частках, кожний, квартиру АДРЕСА_1, яка
складається з двох житлових кімнат,
житловою площею - 23,2 кв.м., та підсобних
приміщень. Загальна площа квартири
складає - 37,9 кв.м.

Згідно договору дарування від 17.11.2004
року ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3
прийняв в дар ? частину квартири
АДРЕСА_1. Зазначена квартира належить
дарувальнику на підставі договору
купівлі-продажу нерухомого майна,
посвідченого ОСОБА_12, приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу від 05.11.1996 року.
Дарувальник свідчить про відсутність
прав третіх осіб на частину квартири.

Згідно договору дарування від 06.01.2009
року ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4
прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1.
Зазначена квартира належить
дарувальнику ? частина на підставі
договору купівлі-продажу нерухомого
майна, посвідченого ОСОБА_12, приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу від 05.11.1996 року; ?
частина на підставі договору
дарування, посвідченого Першої
одеською державною нотаріальною
конторою 17.11.2004 року.

14.01.2010 року шлюб між сторонами
розірвано, що підтверджується копією
свідоцтва про розірвання шлюбу серії
1-ЖД №085075, виданого Першим Малиновським
відділом реєстрації актів цивільного
стану Одеського міського управління
юстиції, актовий запис №11.

Сторони по справі припинили спільне
проживання та ведення спільного
господарства і не дійшли згоди щодо
поділу спільно нажитого майна, яке
складається з квартири АДРЕСА_1.

На момент придбання спірної квартири
майнові відносини подружжя
регулювались нормами Кодексу про шлюб
та сім'ю України (Закон ВР УРСР від
20.06.1969 р.).

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч.1 ст. 58 Конституції України) норми СК
України застосовуються до сімейних
правовідносин, які виникли після
набуття ним чинності, тобто з 01.01.2004
року.

Відповідно до п. 1 розділу VII
Прикінцевих положень СК України, цей
Кодекс набув чинності одночасно з
набранням чинності Цивільним Кодексом
України, тобто з 01 січня 2004 року та до
сімейних відносин, які вже існували на
зазначену дату, норми СК
застосовуються в частині лише тих прав
і обов'язків, що виникли після набуття
ним чинності. До відносин, що виникли до
набрання чинності СК України,
застосовуються положення КпШС (1969
року).

Тобто, суд приходить до висновку, що
питання поділу спірної квартири
регулюється нормами КпШС (1969 року),
оскільки її було придбано до 01.01.2004
року.

Відповідно до положень ст. 22 КпШС майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Відповідно до роз'яснень п. 9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України» №16
від 12.06.1998 року вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановити обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясувати джерело придбання
зазначеного майна. Аналогічну позицію
викладено в п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 11 від 21.12.2007 року.

Позивач, який на час укладання
відповідачем ОСОБА_2 договору
купівлі-продажу спірної квартири
перебував у шлюбі з відповідачем,
відповідно до вимог ст.22 КпШС України
вправі ставити питання про визнання
спірної квартири спільною сумісною
власністю подружжя.

В підтвердження того, що на період
укладання договору купівлі-продажу у
позивача були достатні доходи для
придбання спірної квартири ним надано
до суду документи, а саме копію
трудової книжки, копію листа
Адміністрації Чаунського
муніціпального району м. Певек
Чукотського автономного округу з яких
вбачається, що він з 1963 по 1992 роки
працював на Півночі і отримував значну
заробітну плату, крім того у травні 1992
року здав своє житло перед поверненням
до м. Одеси і отримав грошову
компенсацію. Після повернення з
Півночі разом з відповідачем ОСОБА_13
займалися підприємницькою діяльністю,
таким чином гроші на придбання
квартири у сторін були.

Як було заявлено ОСОБА_2, дана квартира
АДРЕСА_1 була придбана у період шлюбу із
позивачем, але вона заперечувала про
те, що квартира була придбана за кошти
подружжя. У своїх запереченнях
відповідач стверджує, що кошти на
придбання спірної квартири надав
відповідач ОСОБА_3, але при цьому не
надала до суду жодного документа в
підтвердження своєї заяви.

Відповідач ОСОБА_3, якому на час
придбання квартири було 18 років, також
не надав до суду доказів того, що
квартира була придбана за його
особисті кошти.

Отже, суд вважає, що відповідачі ОСОБА_2
та ОСОБА_3 не довели суду обставини, на
які вони посилалися, як на підставу
своїх заперечень.

Згідно ч.1 ст. 28 КпШС в разі поділу майна,
яке є спільною сумісною власністю
подружжя, їх частки визнаються рівними.
В окремих випадках суд може відступити
від начала рівності часток подружжя,
враховуючи інтереси неповнолітніх
дітей або інтереси одного з подружжя,
що заслуговують на увагу.

Судом встановлено, що в порушення
вимог ст.ст. 63, 65, 68 СК України та ст. 369 ЦК
України, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
без згоди позивача, на свій розсуд
уклали угоду купівлі-продажу та
здійснили відчуження належного
подружжю на праві сумісної власності
майна, чим завдали шкоди майновим
інтересам сім'ї. Відсутність згоди
позивача на відчуження спірної
квартири підтверджується заявою в
Першу Одеську державну нотаріальну
контору від 17.11.2004 року, підписаною
обома відповідачами, а тому такий
договір є недійсним.

Згідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу
України дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у
разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом. За рішенням суду частка
співвласника може бути збільшена або
зменшена з урахуванням обставин, які
мають істотне значення.

Відповідно до абзацу 2 п. 30 Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11 від 21.12.2007 року у випадку
коли при розгляді вимоги про поділ
спільного сумісного майна подружжя
буде встановлено, що один із них
здійснив його відчуження чи використав
його на свій розсуд проти волі іншого з
подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на
її потреби або приховав його, таке
майно або його вартість враховується
при поділі.

Положеннями ст.392 ЦК України визначено,
що для усування усіляких сумнівів щодо
існування права власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це оспорюється
або не визнається іншою стороною.

Таким чином, встановивши під час
розгляду справи невизнання
відповідачами права власності
позивача на квартиру АДРЕСА_1 суд
дійшов до висновку, що за ОСОБА_1
повинно бути визнано право власності
на ? частину спірної квартири.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до ст.ст.57-60
ЦПК України.

За загальним правилом, встановленим
ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 цього
кодексу.

Враховуючи те, що правовстановлюючий
документ, а саме договір
купівлі-продажу на спірну квартиру був
укладений з порушенням норм діючого на
момент його укладання законодавства,
договір дарування від 17.11.2004 року,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, а також
договір дарування від 06.01.2009 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також необхідно
визнати недійсними, оскільки як
встановлено судом, сторони не мали
права на укладання відповідних
договорів дарування.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує питання
про розподіл між сторонами судових
витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Керуючись ст.ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України,
ст.ст. 57, 60, 63, 65, 68, 69-71 СК України, ст.ст.
15, 16, 369, 372, 392 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11,
57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю
третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
приватного нотаріуса ОСОБА_5 про
визнання недійсними договорів
дарування та визнання права власності -
задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати договір дарування від 17.11.2004
року ? частини квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 -
недійсним.

Визнати договір дарування від 06.01.2009
року квартири АДРЕСА_1, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - недійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції, шляхом подачі апеляційної
скарги в 10-денний строк - з дня
проголошення рішення, а для осіб, які
брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення судового рішення - з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя Приморського

районного суду м. Одеси

Івченко В.Б.