АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4201/2014
Головуючий у 1 інстанції: Смирнова Є.П.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Калініній Я.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 04 березня 2004 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИЛА:

08 жовтня 2003 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просив
розірвати шлюб, зареєстрований між
ними 14 травня 1993 року Відділом ЗАГС
Деснянського районного управління
юстиції у м. Києві, актовий запис № 642.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
спільне життя з ОСОБА_1 не склалося,
шлюбні відносини припинилися з 2000 року,
спільне господарство не ведеться,
подальше збереження сім'ї неможливе.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 04 березня 2004 року позов
ОСОБА_3 задоволено, шлюб,
зареєстрований 14 травня 1993 року у
Відділі РАГС Деснянського РУЮ у м.
Києві, актовий запис № 642, між ОСОБА_3 і
ОСОБА_1 розірвано.

07 лютого 2014 року представник ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу на вказане рішення, у якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просив його скасувати та вирішити
справу по суті. В обґрунтування
заявлених вимог апелянт вказав, що
справу розглянуто без участі ОСОБА_1,
яка про день, час та місце розгляду
справи повідомлена не була, що призвело
до порушення принципу змагальності
сторін і права ОСОБА_1 на захист. Також
апелянт вказав, що на момент ухвалення
рішення, що оскаржується, у сторін був
неповнолітній син. На думку апелянта,
суд відповідно до ст. 111 СК України мав
вжити заходи щодо примирення подружжя,
однак цього не зробив.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник - адвокат ОСОБА_4
апеляційну скаргу підтримали і просили
суд її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник за
довіреністю - ОСОБА_5 апеляційну скаргу
просили відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення сторін та їх
представників, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів прийшла до
наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 14 травня 1993 року
Відділом реєстрації актів
громадянського стану Деснянського
районного управління юстиції у м. Києві
зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1,
про що зроблено актовий запис № 642 (а.с.
4).

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народився син - ОСОБА_6 (а.с. 6).

Також судом першої інстанції правильно
встановлено, що між сторонами часто
виникали конфлікти, зникло
взаєморозуміння, шлюбно-сімейні
відносини припинені з 2000 року, спільне
господарство не ведеться, подальше
спільне життя неможливе.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції керувався ст.ст. 110, 112 СК
України та виходив з того, що подальше
спільне життя сторін і збереження їх
сім'ї є неможливим, а тому шлюб підлягає
розірванню.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 56 СК України кожен з
подружжя має право припинити шлюбні
відносини.

На підставі ч. 2 ст. 112 СК України суд
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом першої інстанції, що
шлюбно-сімейні відносини між сторонами
при припинені з 2000 року, спільне
господарство не ведеться, сторони
проживають окремо, ОСОБА_3 проти
збереження шлюбу категорично
заперечував. Крім того, судом
апеляційної інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 у 2007 році звернулася до суду з
позовом до воронова Д.Ю. про розірвання
шлюбу, заочним рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 26 лютого 2007
року її позов задоволено і шлюб між
сторонами розірвано, однак надалі
вказане заочне рішення було скасовано
за заявою ОСОБА_3 та ухвалою
Деснянського районного суду м. Києва
від 21 січня 2014 року провадження у
справі закрито згідно п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК
України.

Враховуючи зазначене колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вірно
вважав, що подальше спільне життя
сторін і збереження сім'ї неможливі, а
тому дійшов до обґрунтованого висновку
про розірвання шлюбу.

Колегія суддів не приймає до уваги
посилання апелянта на те, що суд першої
інстанції зобов'язаний був вжити
заходи щодо примирення одруження,
однак цього не зробив, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 111 СК України суд
вживає заходів щодо примирення
подружжя, якщо це не суперечить
моральним засадам суспільства.

Зі змісту ч. 1 ст. 111 СК України випливає,
що надання подружжю строку для
примирення є правом, а не обов'язком
суду.

З матеріалів справи вбачається, що
розгляд справи судом першої інстанції
неодноразово відкладався у зв'язку з
неявкою ОСОБА_1 у судові засідання, про
день, час та місце проведення яких вона
була належним чином повідомлена,
зазначену неявку у судові засідання
суд першої інстанції розцінив як
небажання відповідача зберегти сім'ю.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 не
проживає за адресою, за якою їй
надсилались судові повістки, колегія
суддів до уваги не приймає, оскільки
згідно з повідомленнями про вручення
поштових відправлень судові повістки
отримувались нею особисто.

Враховуючи зазначене, посилання
апелянта на те, що суд першої інстанції
не вжив заходів для примирення
подружжя, а також порушив принцип
змагальності сторін і право ОСОБА_1 на
судовий захист не знаходять свого
підтвердження у матеріалах справи.

Наявність у сторін на день ухвалення
рішення, що оскаржується,
неповнолітнього сина не є перешкодою
для розірвання шлюбу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 04 березня 2004 року є законним і
обґрунтованим, а тому підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 04 березня 2004 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом 20 днів з дня набрання нею
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді