Справа № 131/855/14-ц Провадження №
22-ц/772/2473/2014Головуючий в суді першої
інстанції Димбіцький Ю. В.Категорія 47
Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2014 р. м. ВінницяКолегія
суддів судової палати з цивільних
справ апеляційного суду Вінницької
області в складі головуючого Сала Т.Б.,
суддів Денишенко Т.О., Зайцева А.Ю., при
секретарі Руденко О.М., за участю
представника ОСОБА_2, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Іллінецького районного суду
Вінницької області від 15 липня 2014 року
ухвалене у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та
ОСОБА_10, третя особа: Головне
управління Державного агентства
земельних ресурсів України у
Вінницькій області, про визнання
недійсним рішення у формі протоколу
зборів від 11 грудня 2013 року з розподілу
земельних ділянок
сільськогосподарського призначення,
які відводяться у власність
працівникам соціальної сфери,

встановила:

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з вказаною вище позовною заявою в
якій просила визнати недійсним
повністю протокол зборів з розподілу
земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
(рілля), які відводяться у власність
працівникам соціальної сфери сіл Білки
і Привільне та пенсіонерам з їх числа,
для ведення особистого селянського
господарства із земель резервного
фонду Білківської сільської ради,
розташованих за межами населеного
пункту с. Привільне, Іллінецького
району Вінницької області від 11 грудня
2013 року.

Мотивуючи позовні вимоги, ОСОБА_2
зазначила, що рішенням Білківської
сільської ради Іллінецького району
Вінницької області від 09 квітня 2008 року
їй, як пенсіонеру з числа працівників
соціальної сфери, було погоджено
надання дозволу на безоплатну
передачу у власність земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
загальною орієнтованою площею 67,3 га із
земель резервного фонду сільської
ради, розташованих за межами сіл Білки
і Привільне, для ведення особистого
селянського господарства.

Протоколом зборів осіб - працівників
соціальної сфери з розподілу земельних
ділянок сільськогосподарського
призначення (рілля), від 11 грудня 2013
року було розподілено земельні ділянки
за складеним в алфавітному порядку
списком прізвищ претендентів. Однак,
при цьому, земельну ділянку за НОМЕР_1
згідно плану земельного масиву було
надано ОСОБА_3, а інші - претендентам,
які мають намір передати свої земельні
ділянки в оренду ОСОБА_11

Таке рішення зборів у формі протоколу
розподілу земельних ділянок позивач
вважає недійсним, оскільки збори
виходили із бажання усіх, за
виключенням її бажання. Збори не
врахували, що саме вона впродовж
останніх десяти років до прийняття
рішення обробляла земельну ділянку
НОМЕР_1, яка розташована безпосередньо
навпроти її домоволодіння, окультурила
її, тому обґрунтовано бажала отримати
її у власність. Збори проігнорували
також загальновідомі усім обставини,
що вона та її чоловік хворіють, мають
намір самостійно обробляти свою
земельну ділянку, при цьому не мають
фізичної змоги робити це відносно
віддаленої землі.

Виділивши земельну ділянку
НОМЕР_1 ОСОБА_3, збори порушили
визначений ними порядок розподілу
земельних ділянок за алфавітним
розташуванням прізвищ претендентів,
адже, в разі його дотримання, вказана
земельна ділянка мала б бути виділена
саме їй.

Позивач вважає, що фактичний розподіл
земельних ділянок був проведений
несправедливо по відношенню до неї та з
недотриманням вимог закону.

Рішенням Іллінецького районного суду
Вінницької області від 15 липня 2014 року
у задоволені позову відмовлено.

З таким рішенням суду позивач не
погодилась і оскаржила його в
апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги позивач зазначає, що судом
першої інстанції не прийнято до уваги
те, що оспорюване рішення у вигляді
протоколу прийняте з порушенням вимог
статей 21, 22, 23, 24 Конституції України в
частині рівності прав громадян перед
законом. В даному випадку порушено
принцип рівності сторін та принцип
справедливості оскаржуваного рішення.

Перевіривши обґрунтованість вимог
апеляційної скарги, а також законність
і обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів прийшла до
наступного висновку.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції обставини у
справі не встановлювались.

Колегією суддів встановлено, що у
витягу з Додатку 4 до рішення № 100 16
сесії Білківської сільської ради від
14.03.2012 року міститься відкоригований
загальний список працівників
соціальної сфери та пенсіонерів з їх
числа, яких необхідно забезпечити
земельними ділянками с/г призначення. В
даному списку позивач ОСОБА_2
знаходиться під № 4.

Рішенням Білківської сільської ради
Іллінецького району Вінницької
області від 09.04.2008 року погоджено
надання дозволу працівникам
соціальної сфери та пенсіонерам з їх
числа на безоплатну передачу у
власність земельних ділянок с/г
призначення (рілля), загальною
орієнтовною площею 67,3 га, із земель
резервного фонду Білківської
сільської ради, розташованих за межами
населених пунктів сіл Білки і
Привільне.

Цим же рішенням надано дозвіл на
виготовлення проекту із землеустрою
щодо відведення цих земельних ділянок
у власність для ведення особистого
господарства (а. с. 14).

Працівники соціальної сфери
зазначених сіл та пенсіонери з їх
числа, замовили проект землеустрою
щодо відведення земельних ділянок.

Частина виділеного земельного масиву
загальною площею 4,7529 га була розділена
на дев'ять рівних частин, що
відображено в проекті землеустрою (а. с.
18).

З матеріалів справи видно, що дані
дев'ять часток масиву сільська рада
мала намір передати у власність
відповідачам, як працівникам
соціальної сфери та ОСОБА_2, як
пенсіонеру з їх числа.

Ніхто із сторін даний факт не
заперечував, хоча відповідного рішення
компетентного органу про надання цих
земель саме позивачу та відповідачам в
матеріалах справи не має.

11 грудня 2013 року відбулись збори
дев'яти осіб (позивача та відповідачів),
як претендентів на ці дев'ять земельних
ділянок. На зборах були присутні вісім
з дев'яти осіб.

Збори були присвячені розподілу
вказаних дев'яти земельних ділянок с/г
призначення серед претендентів на ці
земельні ділянки.

Відповідно до Протоколу, ці збори
проводились з метою завершення
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення у власність земельних
ділянок, та у зв'язку з необхідністю
проведення розподілу земельних
ділянок між учасниками зборів та
складання відповідного Акту (а. с.16).

На зборах виступила ОСОБА_2, яка
попросила земельну ділянку під НОМЕР_1
закріпити за нею, оскільки ця земля
знаходиться біля її будинку і нею
оброблялась.

Після виступу учасника зборів, ОСОБА_3,
яка заперечувала проти пропозиції
ОСОБА_2 та запропонувала земельну
ділянку НОМЕР_1 залишити за нею, ОСОБА_2
покинула збори.

З метою уникнення конфліктної
ситуації, головою зборів була внесена
пропозиція щодо порядку розподілу
земельних ділянок між учасниками
зборів за наступними методами: або за
списками, складеними із прізвищ
претендентів на набуття земельних
ділянок в алфавітному порядку, або
методом жеребкування.

Оскільки законодавчо не визначено
порядок розподілу земельних ділянок
між претендентами на отримання у
безоплатну власність земельних
ділянок, голова зборів, пропонуючи
такий розподіл, керувався Законом
України «Про порядок виділення в
натурі земельних ділянок власникам
земельних часток (паїв)» та Постановою
КМУ «Про організацію робіт та методику
розподілу земельних ділянок між
власниками земельних часток (паїв)».

В подальшому, зборами, у відсутність
ОСОБА_2, було прийнято рішення про
розподіл земельних ділянок між
претендентами за списком, складеним і з
претендентів в алфавітному порядку,
при цьому земельну ділянку під НОМЕР_1
надати ОСОБА_3

Даним рішенням зборів за ОСОБА_2
закріпили земельну ділянку НОМЕР_2

По результатам зборів, був складений
Акт розподілу земельних ділянок від
11.12.2013 року, в якому значаться прізвища
претендентів та номери земельних
ділянок закріплені за ними (а. с. 15). В
даному Акті відсутнє прізвище ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що правовідносини, які склались між
сторонами не врегульовані чинним
законодавством України, а тому
застосував аналогію закону, та
керувався Законом України «Про порядок
виділення в натурі земельних ділянок
власникам земельних часток (паїв)» та
Порядком організації робіт та методики
розподілу земельних ділянок між
власниками земельних часток (паїв).

Також, суд першої інстанції
обґрунтував збори претендентів на
отримання у власність земельних
ділянок та порядок їх проведення, як
необхідну дію для подальшого отримання
вказаними особами у власність
зазначених земельних ділянок.

З даними висновками колегія суддів не
погоджується, оскільки суд першої
інстанції неправильно застосував
норму матеріального права, та вважає,
що спірні правовідносини
регламентуються іншими нормами
чинного законодавства.

Як встановлено, виділений земельний
масив призначався для подальшої
безоплатної передачі у власність
відповідачам та ОСОБА_2

Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування (ч. 2.ст. 116 ЗК України).

Безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян провадиться у
разі, крім інших випадків, одержання
земельних ділянок із земель державної
і комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації (в ч. 3 ст. 116 ЗК
України).

Ця підстава відповідає обставинам
даної справи.

В частині шостій статті 118 ЗК України,
яка регламентує порядок безоплатної
приватизації земельних ділянок
громадянам, зазначено, що громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для ведення особистого селянського
господарства у межах норм безоплатної
приватизації, подають клопотання до
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування,
який передає земельні ділянки
державної чи комунальної власності у
власність відповідно до повноважень,
визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове
призначення земельної ділянки та її
орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні
матеріали, на яких зазначено бажане
місце розташування земельної ділянки,
погодження землекористувача.

Верховній Раді Автономної Республіки
Крим, Раді міністрів Автономної
Республіки Крим, органам виконавчої
влади або органам місцевого
самоврядування, які передають земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, забороняється вимагати
додаткові матеріали та документи, не
передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст.118 ЗК України
відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні.

Системний аналіз наведених норм права
дає підстави вважати, що ними
встановлені підстави, порядок, строки
передачі земельної ділянки у власність
громадян та органи, уповноважені
розглядати ці питання. Вони
передбачають, зокрема, що для передачі
земельної ділянки у власність
зацікавлена особа звертається до
відповідних органів із заявами для
отримання дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки та для надання її у
власність, за результатами розгляду
яких, визначені в статті 118 ЗК, органи
приймають одне з відповідних рішень.
Отримання дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки не означає позитивного рішення
про надання її у власність.

Проект землеустрою щодо відведення
земельних ділянок усіх категорій та
форм власності підлягає обов'язковому
погодженню з територіальним органом
центрального органу виконавчої влади,
що здійснює реалізацію державної
політики у сфері земельних відносин (ч.
1 ст. 186-1 ЗК України).

В частині сьомій ст. 186-1 ЗК України
вказано, що органам, зазначеним у
частинах першій цієї статті, при
погодженні проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
забороняється вимагати додаткові
матеріали та документи, не включені до
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки відповідно до статті
50 Закону України "Про землеустрій".

Аналіз положень Земельного кодексу
України, які регулюють питання
передачі земельної ділянки громадянам
у власність у межах норм безоплатної
приватизації, свідчить про те, що
чинним законодавством не передбачено
будь-яких вимог щодо проведення зборів
претендентів на земельні ділянки з
прийняттям відповідного рішення, як
умови передачі земельної ділянки у
власність в межах того чи іншого
населеного пункту.

Також, статтею 50 Закону України «Про
землеустрій» не передбачено надання
органам, які розробляють проект
землеустрою, протоколу зборів осіб,
яким мають намір надати безоплатно у
власність земельні ділянки, з
відповідним рішенням та актом про
розподіл земельних ділянок між собою
на предмет кому яка земельна ділянка
буде належати в подальшому.

Отже, підстав для застосовування
аналогії закону у суду першої
інстанції не було, оскільки Законом
України «Про порядок виділення в
натурі земельних ділянок власникам
земельних часток (паїв)» та Постановою
КМУ «Про організацію робіт та методику
розподілу земельних ділянок між
власниками земельних часток (паїв)»,
регулюються земельні відносини між
власниками земельних паїв. Даним
Законом передбачено такого роду збори
(порядок скликання та проведення), і
відповідні наслідки.

Правовідносини, які ж склались в даному
випадку, регламентуються іншими
нормами права, які зазначені вище.

Колегія суддів прийшла до висновку, що
не може бути скасоване рішення у виді
протоколу зборів, оскільки
обов'язковість проведення такого роду
зборів для подальшого прийняття
рішення щодо безоплатної передачі
земельних ділянок, не передбачений
Законом, а отже не відповідає вимогам
ст. 16 ЦК України.

Разом з тим, дані збори, колегія суддів
вважає правочином, який можливо
розглядати на предмет його дійсності.

В статті 202 ЦК України, розкривається
поняття правочину - дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч. 5 ст.202 ЦУ України).

Хоча такий право чин, як збори
громадян, не передбачений
законодавством при вирішення даного
спору, приймаючи до уваги те, що дані
збори були проведенні за ініціативою
спеціаліста-землевпорядника
Білківської сільської ради, суд вважає,
що рішення прийняте на зборах може в
подальшому вплинути на прийняття
сільською радою рішення кому із
претендентів буде належати та чи інша
земельна ділянка, що в свою чергу
потягне реальні наслідки.

Правочини можуть бути односторонніми
та дво - чи багатосторонніми (договори)
(ч.2 ст. 202 ЦК України).

Згідно з ч.4 ст.202 ЦК України
двостороннім правочином є погоджена
дія двох сторін.

Багатостороннім правочинам притаманна
наявність взаємоузгодженого
волевиявлення двох осіб, спрямованого
на виникнення єдиного правового
результату, покликаного забезпечити
реалізацію обопільної чи самостійної
мети кожної з цих осіб.

Воля особи має бути спрямована на
досягнення відповідного юридичного
наслідку.

Правочин є правомірним, а отже дійсним,
коли він має відповідати вимогам,
встановленим законом.

Правомірність правочину означає, що
він не містить порушень відповідних
вимог закону, загальних та спеціальних
законодавчих заборон.

У ст. 203 ЦК перераховані загальні вимоги
до чинності правочину, що стосуються
правомірності його змісту,
дієздатності сторін, волевиявлення
сторін, форми укладеного правочину,
реальності передбачуваних правових
наслідків.

Вимогами, передбаченими частиною 3
статті 203 Цивільного кодексу України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Як встановлено судом, Білківською
сільською радою було визначено дев'ять
осіб, працівники соціальної сфери, яким
буде передаватись у власність
земельний масив. Даний земельний масив
відповідними органами був поділений на
дев'ять земельних ділянок, кожна з яких
має свій порядковий номер - від 1 до 9.

З метою розподілити між собою ці
земельні ділянки, були скликані збори
претендентів, які фактично в
добровільному порядку мали намір
визначитись кому з них буде належати та
чи інша земельна ділянка.

По результатам зборів прийняли
відповідне рішення та склали Акт.

Дані документи учасники зборів мали
намір використати, для прийняття в
подальшому сільською радою рішення про
закріплення конкретних земельних
ділянок за конкретними особами з
подальшою передачею їм у власність.

Ці дії були спрямовані на настання
реального наслідку, а отже, їх збори
можна вважати певним правочином.

Однак, колегія суддів вважає, що даний
правочин, не виражає волю ОСОБА_2, а від
так, в силу ч. 3 ст. 203 ЦК України, повинен
бути визнаний недійсним.

Суд першої інстанції неправильно
застосував норму матеріального права,
а саме застосував закон, який не
поширюється на ці правовідносини, і як
наслідок, його висновки є
необґрунтованими.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Іллінецького районного суду
Вінницької області від 15 липня 2014 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним протокол зборів від
11.12.2013 року з розподілу земельних
ділянок сільськогосподарського
призначення (рілля), які відводяться у
власність працівникам соціальної
сфери сіл Білки і Привільне та
пенсіонерам з їх числа, для ведення
особистого селянського господарства
із земель резервного фонду Білківської
сільської ради, розташованих за межами
населеного пункту с. Привільне,
Іллінецького району Вінницької
області.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9
та ОСОБА_10 сплачений позивачем судовий
збір в розмірі 243, 60 грн. за подання
позовної заяви та 121, 80 грн. за подання
апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
/підпис/

Судді:
/підписи/

Згідно з оригіналом: