22-ц/775/1273/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції:
Доповідач: Мальцева Є.Є.
10 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
головуючого судді Мальцевої Є.Є.,
суддів Ткаченко Т.Б., Баркова В.М.,
при секретарі Брежнєві Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
сум індексації заробітної плати та
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
відшкодуванні моральної шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Іллічівського районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 01
21 листопада 2013 року позивач звернувся
до суду з даним позовом, зазначивши, що
з 30 березня 1992 року по 21 грудня 2010 року
він перебував у трудових відносинах з
відповідачем, який при виплаті
заробітної плати не проводив
передбачену діючим законодавством
індексацію заробітної плати,
внаслідок чого порушені його права на
оплату праці, які мають бути відновлені
шляхом стягнення з відповідача суми
індексації. Просив стягнути з ПАТ «ММК
ім. Ілліча» суму індексації в розмірі
правову допомогу в розмірі 300 грн..
В ході розгляду справи року позивач
неодноразово уточнював позовні вимоги
та остаточно просив стягнути з
відповідача на його користь
заборговану індексацію за період з
березня 2003 року по 21 грудня 2010 року в
розмірі 1070,60 грн., а також середній
заробіток за час затримки виплати суми
індексації за період з 22 грудня 2010 року
по 01 липня 2014 року в сумі 174790,40 грн.,
моральну шкоду в сумі 5000 грн. та витрати
на правову допомогу в розмірі 300 грн..
Рішенням Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
01 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1
задоволено частково. Стягнуто з ПАТ
"ММК ім.Ілліча" на користь ОСОБА_1 суму
індексації заробітної плати і
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати за період з березня 2003 року
по липень 2006 року в розмірі 1070,60 грн. з
утриманням ПАТ «ММК ім. Ілліча» з цієї
суми передбачених законом податків та
обов'язкових платежів при її виплаті,
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні в розмірі
2500 гривень і 200 гривень на
відшкодування моральної шкоди. З
відповідача на користь позивача
стягнуто судові витрати 458,8 грн..

Не погодившись з рішенням суду, позивач
ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить змінити рішення суду в
частині часткового задаволення позову
про стягнення суми середнього
заробітку за час затрнимки розрахунку,
винести рішення щодо стягнення з
відповідача витрат, які ним понесені на
правову допомогу в розмері 300 гривень,
скасувати рішення та постановити нове,
яким задовольнити його позовні вимоги
в повному обсязі.

У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК
України апеляційний суд розглядає
справу у відсутності позивача ОСОБА_1,
належним чином повідомленого про час
та місце розгляду справи, який до суду
не з'явився, надав заяву про розгляд
справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника позивача
ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_3, яка просила
скаргу задовольнити, заперечення
представників відповідача ПАТ «ММК
ім.Ілліча» Новгородської В.В.,
Романенка А.В., які заперечували проти
задоволення апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи у межах
апеляційного оскарження і доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що позивач з 30
березня 1992 року по 21 грудня 2010 рік
перебував у трудових відносинах із ПАТ
«ММК ім.Ілліча» (а.с 6). За цей період
йому нараховувалась і виплачувалась
заробітна плата, що відповідно до ст. 1
Закону України «Про оплату праці» є
винагородою у грошовому виразі, яку за
трудовим договором власник або
уповноважений ним орган виплачує
працівникові за виконану роботу.

Задовольняючи частково позов,
суд виходив з того, що при перевищенні
порогу інфляції, який встановлюється в
розмірі 101 відсотка, заробітна плата
позивача за вказаний період не
індексувалася. Загальна сума
індексації заробітної плати та
компенсації складає 1070 гривень 60
копійок, що підтверджується довідкою
підприємства, та не оспорюється
позивачем, тому саме ця сума підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитися, оскільки ці обставини
підтверджуються довідкою підприємства
про розрахунок суми індексації та
компенсації, що підлягає сплаті
позивачу, наданою ПАТ «ММК ім. Ілліча»
на вимогу суду під час розгляду справи
(а.с.41).

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведеності
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень..

Згідно зі ст.116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Зі справи вбачається, що в день
звільнення ОСОБА_1 працював, що
підтверджується наданим відповідачем
табелем робочого часу, і тому
підприємство повинно було провести з
ним повний розрахунок. Проте,
індексація заробітної плати та
компенсація за несвоєчасно виплачену
заробітну плату в сумі 1070,60 грн. в день
звільнення позивачу виплачені на були.

Згідно зі статтею 117 КЗпП
України у разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст.116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
(далі - постанова Пленуму ВСУ),
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі,- наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню в
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу.

Проте лише при частковому задоволенні
позову працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Як вбачається зі справи,
позивач остаточно просив стягнути з
підприємства заборгованість по
індексації заробітної плати з
компенсацією за період з 1 березня 2003
року по 21 грудня 2010 року в сумі 1070,60
грн, і рішенням суду на його користь
стягнута саме 1070,60 грн, але за період з
березня 2003 року по липень 2006 року.
Позивач також просив стягнути з
підприємства середній заробіток за
час затримки виплати індексації за
період з 22 грудня 2010 року по день
ухвалення рішення 01 липня 2014 року в
сумі 174790,40 грн, виходячи із розрахунку
по 198,40 грн за один робочій день (а.с.61).

Ухвалюючи рішення про стягнення
з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь
ОСОБА_1 суми середнього заробітку за
час затримки розрахунку, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачу
підлягала б виплаті заробітна плата за
затримку розрахунку при звільненні за
період з 22 грудня 2010 року по день
ухвалення оскаржуваного рішення 01.07.2014
року в сумі 174790,40 грн з урахуванням
кількості 881 робочого дня.

Як правильно було встановлено судом,
позивач був звільнений 21 грудня 2010
року, цей день був для нього останнім
робочим (не вихідним) днем, а тому
відповідач мав з позивачем провести
розрахунок в день звільнення, але не
виконав вимоги закону в цій частині. З
22 грудня 2010 року по день ухвалення
рішення припадає 881 робочий день. 3
довідки головної бухгалтерії відділу
обліку заробітної плати № 2/70333 також
вбачається, що середньоденна заробітна
плата ОСОБА_1 за останні два місяці
роботи становить 198,40 грн. (а.с. 58).Таким
чином, розмір середнього заробітку з
дня звільнення на день постановлення
рішення складає 174790,40 грн (881 день х
198,40грн).

Задовольняючи частково позов в
частині стягнення на користь позивача
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні в розмірі 2500
грн, суд першої інстанції керувався
роз'ясненнями п. 20 постанови Пленуму
ВСУ від 24 грудня 1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці», яким
визначено, що вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню в
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції правильно вирішив
позовні вимоги, врахувавши тривалість
часу, протягом якого позивач не
переймався невиплатою належних йому
при звільненні сум, що фактично
потягнуло значний розмір суми
середнього заробітку, яку вимагає
позивач, врахував інші обставини,
передбачені законом, і у відповідності
до вимог закону дійшов обґрунтованого
висновку про часткове задоволення
таких вимог в розмірі 2500 грн. Таким
чином, суд першої інстанції в рішенні
обґрунтував висновок, до кого дійшов в
результаті розгляду справи. Тому
неможливо погодитись із твердженнями
апелянта, що суд незаконно не
задовольнив його вимоги про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку в повному обсязі.

Не заслуговують уваги і доводи
апеляційної скарги позивача щодо
незаконності рішення суду в частині
визначення розміру моральної шкоди,
оскільки суд першої інстанції
правильно застосував закон, виходив з
принципів розумності і справедливості,
і також обґрунтовано визначив розмір
такого відшкодування в сумі 200 грн.,
частково задовольнивши позов.

Таким чином, вищенаведені
доводи апеляційної скарги і зміст
оскаржуваного судового рішення не
дають підстав для висновку про те, що
судом при вирішенні цих вимог допущено
порушення норм процесуального або
неправильне застосування норм
матеріального права, яке призвело до
неправильного вирішення справи.

Між тим, колегія суддів не може
погодитись із висновком суду першої
інстанції щодо відсутності підстав для
відшкодування позивачу витрат на
правову допомогу.

Зі справи вбачається, що позивач
оплатив адвокату 300 грн за правову
допомогу, яка складалася з підготовки
та складення позовної заяви,
консультацій (а.с. 7)

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог про стягнення витрат на
правову допомогу, суд першої станції
виходив з того, що позивачем не надано
суду даних, які свідчать про обсяг і
вартість наданої правової допомоги,
розрахунки на підтвердження надання
таких послуг.

Відповідно до ст.79 ЦПК України до
витрат, пов'язаних з розглядом справи,
відносяться, зокрема, витрати на
правову допомогу.

Згідно з ч.1 ст.84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

З матеріалів справи вбачається,
що при зверненні до суду позивач
оплатив адвокату ОСОБА_2 300 грн за
правову допомогу, яка складалася з
підготовки та складення позовної
заяви, консультацій, що
підтверджується квитанцією (а.с. 7).

Відповідно до п.14.1226 ст.14 ПК
України, самозайнята особа - платник
податку, який є фізичною особою -
підприємцем або провадить незалежну
професійну діяльність за умови, що така
особа не є працівником в межах такої
підприємницької чи незалежної
професійної діяльності.

Адвокат, що надавав правову допомогу
позивачу, не є підприємцем, а
розглядається як фізична особа в
цивільних правовідносинах, отже, на неї
при здійсненні її професійної
діяльності поширюється дія норм ЦК
України.

Матеріали справи складається з
позовної заяви, уточнень до позовної
заяви, та інших документів, складених
адвокатом.

За таких обставин, квитанція від 21.11.2013
року є належним та допустимим доказом,
який підтверджує оплату позивачем
послуг адвоката, пов'язаних із
наданням правової допомоги.

Суд першої інстанції всупереч вимогам
ст.. 212-214 ЦПК України зазначене не
врахував, не застосував норми
законодавства, які підлягали
застосуванню та прийшов до
передчасного висновку про
неналежність доказів сплати витрат на
правову допомогу.

Відтак, рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
стягненні витрат на правову допомогу
не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст.309 ЦПК України є підставою для
скасування ухваленого рішення з
ухваленням нового рішення про
задоволення таких вимог.

У зв'язку із частковим задоволенням
судом вимог позивача, у відповідності
до вимог ст.88 ЦПК України, з урахуванням
пропорційності заявлених і
задоволених вимог, з відповідача на
користь позивача у відшкодування
витрат на правову допомогу слід
стягнути 18 грн 76 копійок.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
01 липня 2014 року скасувати в частині
відмови у відшкодуванні витрат на
правову допомогу.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча»
на користь ОСОБА_1 витрати на правову
допомогу в розмірі 18 грн 76 коп..

В решті залишити рішення без змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене протягом двадцяти днів з
дня набрання чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді