Справа № 369/478/14-ц
провадження 2/369/878/14
РІШЕННЯ

Іменем України

13.03.2014 року Києво - Святошинський
районний суд Київської області в
складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в :

У січні 2014 року позивачка звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2 Свої вимоги
мотивувала тим, що 02 липня 2012 року
сталась дорожньо-транспортна пригода з
вини відповідача. В результаті ДТП вона
отримала тілесні ушкодження середньої
тяжкості. Вироком районного суду
ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні
кримінального правопорушення.
Відповідач по справі своїми
неправомірними діями заподіяв
матеріальну та моральну шкоду. Вказала,
що вона є людиною похилого віку, що
стало великим стресом для неї.
Внаслідок чого в неї погіршився стан
здоров'я, почала хворіти та проходити
курси лікування та реабілітації в
лікарнях. Вона не може повноцінно жити
та нормально працювати, порушені
нормальні життєві зв'язки. Відповідач в
добровільному порядку не відшкодував
ні моральної, яку вона оцінює в розмірі
6 000 грн., ні матеріальної шкоди, які
складаються з витрат на лікування в
розмірі 8 317 грн.

Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на
відшкодування матеріальної шкоди 8778
грн. та на відшкодування моральної
шкоди 6 000 грн.; судові витрати покласти
також на відповідача.

При розгляді справи позивачка уточнила
позовні вимоги. Вказала, що на
лікування вона витратила 9 595 грн., тому
відповідач має відшкодувати дані
витрати. Остаточно просила суд
стягнути з ОСОБА_2 на відшкодування
матеріальної шкоди 9 595 грн. та на
відшкодування моральної шкоди 6 000 грн.;
судові витрати покласти також на
відповідача.

У судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали.
Просили суд задоволити позов.

У судовому засіданні ОСОБА_2 проти
позову заперечував. Суду пояснив, що
так дійсно він скоїв наїзд на ОСОБА_1,
але остання не отримала тілесних
ушкоджень. Всі витрати на лікування
вона витрачає через свій похилий вік.
Він також є інвалідом другої групи,
отримує незначну пенсію, має на
утриманні неповнолітню дитину. Просив
суд відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку про часткове
задоволення позовних вимог, виходячи з
наступного.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено,
що 02 липня 2012 року близько 09 год. водій
ОСОБА_2, керуючи власним
технічно-справним автомобілем марки
Honda Shuttle, державний номерний знак
НОМЕР_1, та маючи намір виїхати з
стоянки для автомобілів, що
знаходиться поблизу залізничного
переїзду в с. Тарасівка
Києво-Святошинського району Київської
області поблизу вул. Шевченка. У
порушення вимог п.п.1.3, 1.5 ПДР України не
діяв таким чином, щоб не створити
небезпеку чи перешкоду руху,
загрожувати життю або здоров'ю
громадян, завдати матеріальних
збитків. У порушення п.2.3 ПДР України
був неуважним, не стежив за дорожньою
обстановкою та під час виїзду з стоянки
на вищевказаному автомобілі. У
порушення вимог п.10.1 ПДР України перед
початком руху не переконався, що це
буде безпечним і не створить перешкод
або небезпеки іншим учасникам руху. А
також у порушення вимог п. 10.2 ПДР
України, виїжджаючи на дорогу з
житлової зони, дворів, місць стоянки,
автозаправних станцій та інших
прилеглих територій, водій повинен
перед проїзною частиною чи тротуаром
дати дорогу пішоходам і транспортним
засобом, що рухаються по ній. В
результаті чого ОСОБА_2 здійснив наїзд
на пішохода ОСОБА_1, яка рухалась з
права на ліво відносно напрямку руху
автомобіля.

В результаті ДТП пішохід ОСОБА_1 згідно
висновку судово-медичного експерта
№442/д від 11 грудня 2012 року отримала
тілесні ушкодження у вигляді
компресійного перелому тіла 12-грудного
хребця, дане ушкодження відноситься до
ушкоджень середньої тяжкості, як таке,
що викликало довготривалий розлад
здоров'я.

Вироком Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 19
грудня 2013 року ОСОБА_2 визнаний винним у
вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286
КК України.

Ухвалою колегії суддів Апеляційного
суду Київської області від 04 березня 2014
року вирок Києво-Святошинського
районного суду залишено без змін.

Відповідно до положень ч.2 ст.1187 ЦК
України, яка регулює спірні
правовідносини, шкода, завдана
джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року № 6 "Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" роз'яснено, шкода,
заподіяна особі і майну громадянина
або заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи, а коли це було
наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, незалежно від наявності
вини.

Відповідно до ч. 4 п.4 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №4 від 01 березня 2013 «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» відсутність
складу злочину, наприклад, у разі
відмови у порушенні кримінальної
справи, закриття кримінальної справи
за правилами
Кримінально-процесуального кодексу
України 1960 року чи закриття
кримінального провадження за
правилами Кримінального
процесуального кодексу України 2012 року
не означає відсутність вини для
цивільно-правової відповідальності.
При цьому постанова (ухвала) слідчого,
прокурора, суду про відмову в порушенні
кримінальної справи або її закриття,
закриття кримінального провадження є
доказом, який повинен досліджуватися
та оцінюватися судом у цивільній
справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Відповідно до ч.ч. 2,5 ст.1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку. Особа, яка
здійснює діяльність, що є джерелом
підвищеної небезпеки, відповідає за
завдану шкоду, якщо вона не доведе, що
шкоди було завдано внаслідок
непереборної сили або умислу
потерпілого.

Згідно ст.1195 ЦК України особа, яка
завдала шкоди каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, зобов'язана
відшкодувати потерпілому додаткові
витрати, викликані необхідністю
придбання ліків.

Оцінюючи всі докази в їх сукупності суд
вважає доведеною ту, обставину, що ДТП
сталася внаслідок винних дій
відповідача ОСОБА_2, який керуючи
автомобілем, порушив Правила
дорожнього руху. Порушення ним ПДР
знаходиться в причинному зв'язку із
заподіянням позивачу шкоди.

В силу ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Так, на підтвердження витрат на
лікування, позивачем надано копії
лікарських рецептів, виписки з історії
хвороби, квитанцій до прибуткового
касового ордеру, товарні чеки та копії
видаткових накладних на загальну суму 9
595 грн..

Згідно із ч.1 ст.1168 ЦК України моральна
шкода, завдана каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, може бути
відшкодована одноразово або шляхом
здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав, що полягає у душевних стражданнях
яких фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів, у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна.
Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в іншій спосіб,
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 9 постанови Пленум Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року № 4
„Про судову практику в справах про
відшкодування моральної( немайнової)
шкоди" передбачено, що розмір
відшкодування моральної шкоди суд
визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу
заподіяних страждань (фізичних,
душевних, психічних тощо), яких зазнав
позивач, характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.

Також позивачу спричинені й моральні
страждання, а саме внаслідок ДТП
позивач пережив моральні страждання та
хвилювання, змушений був витрачати час
та кошти на лікування, що призвело до
негативних змін упорядкованого
життєвого ритму позивача. При
встановленні розміру відшкодування
моральної шкоди суд також враховує
обставини справи та докази в їх
сукупності, характер і тривалість
страждань, стан здоров'я позивача,
тяжкість завданої травми та наслідки,
особу відповідача, який є інвалідом
другої групи та має на утриманні
неповнолітню дитину. Тому до стягненню
з відповідача ОСОБА_2 - 3 000 грн.

Відповідно до приписів ст.88 ЦПК України
суд покладає на відповідачів судові
витрати пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Якщо
обидві сторони звільнені від сплати
судових витрат, вони компенсуються за
рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_3, на
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди - 12 595 грн. (дванадцять
тисяч п'ятсот дев'яносто п'ять грн.) .

У решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Н.С. Пінкевич