У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року м. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної
О.О.Суддів:Касьяна О.П.,Коротуна В.М.,
Мостової Г.І., Штелик С.П.розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, до приватного акціонерного
товариства «Українська транспортна
страхова компанія» про відшкодування
шкоди, завданої смертю, за касаційною
скаргою приватного акціонерного
товариства «Українська транспортна
страхова компанія» на рішення
Костопільського районного суду
Рівненської області від 26 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 15 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, звернувся до суду із позовом до
приватного акціонерного товариства
«Українська транспортна страхова
компанія» (далі - ПАТ «Українська
транспортна страхова компанія») про
відшкодування шкоди, завданої смертю.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 17 жовтня 2012
року ОСОБА_6, керуючи автомобілем Volkswagen
LT, д.н.з. НОМЕР_1, не впорався з
керуванням, в результаті чого сталася
дорожньо-транспортна пригода (далі -
ДТП). За наслідками вказаної ДТП
загинула його дружина та мати
неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 -
ОСОБА_9. Вироком Сарненського районного
суду Рівненської області від 10 січня 2013
року ОСОБА_6 було визнано винним у
вчиненні злочину, передбаченого
частиною 2 статті 286 КК України.

Посилаючись на те, що цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_6 була
застрахована, а неповнолітнім ОСОБА_7
та ОСОБА_8 смертю потерпілої було
завдано шкоди, як особам, які
знаходились на її утриманні, ОСОБА_6,
який діє в інтересах неповнолітніх,
просив суд задовольнити позов та
стягнути на користь останніх суму
страхового відшкодування шкоди, яка
завдана внаслідок смерті потерпілої в
результаті ДТП.

Рішенням Костопільського районного
суду Рівненської області від 26
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 15 квітня 2014 року, позов
задоволено частково.

Визнано подію, що мала місце 17 жовтня 2013
року страховим випадком відповідно до
полісу № АВ/1266794.

Стягнено з приватного акціонерного
товариства «Українська транспортна
страхова компанія» на користь ОСОБА_6,
який діє в інтересах ОСОБА_7 одноразово
страхове відшкодування в розмірі 34099,00
грн та пеню за прострочення виплати
страхового відшкодування в розмірі 630,49
грн, а всього стягнено 34729,49 грн.

Стягнено з приватного акціонерного
товариства «Українська транспортна
страхова компанія» на користь ОСОБА_6,
який діє в інтересах ОСОБА_8 одноразово
страхове відшкодування в розмірі 53664,00
грн та пеню за прострочення виплати
страхового відшкодування в розмірі 992,25
грн, а всього стягнено 54656,25 грн.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення
Костопільського районного суду
Рівненської області від 26 грудня 2013
року та ухвали апеляційного суду
Рівненської області від 15 квітня 2014
року і ухвалення нового рішення про
відмову у позові, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково на таких підставах.

Судами встановлено, що 17 жовтня 2012 року
ОСОБА_6, керуючи автомобілем Volkswagen LT,
д.н.з. НОМЕР_1, не впорався з керуванням,
в результаті чого сталася ДТП, за
наслідками якої загинула його дружина
ОСОБА_9.

ОСОБА_9 була матір'ю неповнолітніх
ОСОБА_7 та ОСОБА_8. ОСОБА_6 є батьком та
законним представником неповнолітніх
у справі.

Вироком Сарненського районного суду
Рівненської області від 10 січня 2013 року
ОСОБА_6 було визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого частиною 2
статті 286 КК України.

Відповідальність ОСОБА_6 за подію
внаслідок якої завдана шкода третім
особам під час ДТП, яка сталася за
участю забезпеченого транспортного
засобу - автомобіля Volkswagen LT, д.н.з.
НОМЕР_1, застрахована, що вбачається з
поліса № АВ/1266794 обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів.

Як вбачається із заяви на виплату
страхового відшкодування від 05
березня 2013 року ОСОБА_6 просив
страховика виплатити йому страхове
відшкодування згідно з чинним
законодавством на відповідний
розрахунковий рахунок, у зв'язку із ДТП,
яка сталась 17 жовтня 2012 року.

Відповідно до листа ПАТ «Українська
транспортна страхова компанія» на ім'я
ОСОБА_6 страховик повідомив останнього,
що підстави для виплати йому
страхового відшкодування відсутні,
оскільки він є особою, яка спричинила
шкоду та одночасно особою, якій
спричинено шкоду в результаті загибелі
ОСОБА_9.

При цьому, страховик послався на
положення пункту 32.1 статті 32 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» відповідно до якого,
страховик або МТСБУ не відшкодовує,
зокрема, шкоду, заподіяну при
експлуатації забезпеченого
транспортного засобу, але за
спричинення якої не виникає
цивільно-правової відповідальності
відповідно до закону.

Також, судами встановлено, що
неповнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_8
перебували на утриманні померлої
ОСОБА_9.

При цьому, з матеріалів справи
вбачається, що на момент смерті ОСОБА_9
не працювала. Матеріали справи не
містять доказів отримання померлою
будь-яких доходів, пенсій, соціальної
допомоги тощо.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що внаслідок ДТП, яка
сталась 17 жовтня 2012 року, померла мати
неповнолітніх, яка була годувальником
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, однак оскільки
законодавством не передбачено
процедури визначення доходів
померлого годувальника, який не мав
офіційних доходів, суди вважали за
можливе застосувати до спірних
правовідносин аналогію закону, а саме
положення частини 2 статті 1195 ЦК
України та з урахуванням цих положень
вирахували розмір одноразового
відшкодування позивачам у зв'язку зі
смертю годувальника. При цьому, суди
вказали, що у справі, яка розглядається
відсутні підстави для стягнення з
відповідача на користь позивачів
моральної шкоди.

Проте, з такими висновками судів
повністю погодитись не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідає з огляду на наступне.

ОСОБА_6 звернувся до суду із даним
позовом як законний представник
неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та,
діючи в їх інтересах, просив суд
стягнути на їх користь зі страхової
компанії страхове відшкодування
шкоди, яка завдана неповнолітнім в
результаті загибелі у ДТП їх матері -
ОСОБА_9, яка була особою, у якої позивачі
перебували на утриманні.

Загальні положення про відшкодування
шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК
України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК
України шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Вироком Сарненського районного суду
Рівненської області від 10 січня 2013 року
встановлено, що 17 жовтня 2012 року ОСОБА_6,
керуючи автомобілем Volkswagen LT, д.н.з.
НОМЕР_1, не впорався з керуванням, в
результаті чого сталася ДТП, за
наслідками якої загинула його дружина
та мати неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8
- ОСОБА_9.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» на території України
забороняється експлуатація
транспортного засобу без поліса
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього
Закону, зобов'язані застрахувати ризик
своєї цивільної відповідальності, яка
може настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів.

Цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_6 за шкоду, завдану автомобілем
Volkswagen LT, д.н.з. НОМЕР_1, застрахована
відповідно до поліса № АВ/1266794
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів.

Також, Законом України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» регулюється,
зокрема, порядок здійснення страхового
відшкодування на території України.

Так, відповідно до положень статті 22
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» при настанні
страхового випадку страховик
відповідно до лімітів
відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.
Потерпілому відшкодовується також
моральна шкода, передбачена пунктами 1,
2 частини другої статті 23 Цивільного
кодексу України. Така шкода
відшкодовується у встановленому судом
розмірі відповідно до вимог статті 23
Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» шкодою, заподіяною життю та
здоров'ю потерпілого у результаті
дорожньо-транспортної пригоди, є шкода
(в тому числі моральна шкода), пов'язана,
зокрема, із смертю потерпілого.

Відповідно до пунктів 27.1, 27.2, 27.4 статті
27 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» право на
отримання відшкодування за шкоду,
пов'язану із смертю потерпілого, мають
особи, які знаходилися на утриманні
потерпілого, та особи, які взяли на себе
витрати з поховання.

У зв'язку із смертю годувальника в
результаті дорожньо-транспортної
пригоди право на страхове
відшкодування мають: діти (в тому числі
усиновлені) - до досягнення ними
повноліття; непрацездатна вдова
(вдовець), непрацездатні батьки - до
відновлення ними працездатності, а
також працездатна вдова (вдовець), якщо
у сім'ї є діти віком до восьми років;
інші члени сім'ї, які знаходилися на
утриманні потерпілого.

У зв'язку із смертю годувальника
відшкодовується частина неотриманих
доходів потерпілого, яка кожному
утриманцю належала б при його житті, за
вирахуванням пенсій, наданих
утриманцям внаслідок втрати
годувальника. Порядок вирахування
відшкодування утриманцям визначає
Кабінет Міністрів України.

Порядок проведення розрахунку розміру
страхового відшкодування

утриманцям у зв'язку із смертю
годувальника внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди (далі -
Порядок) затверджений постановою
Кабінету Міністрів України № 1776 від 31
грудня 2004 року.

Відповідно до пункту 1 Порядку
розрахунок розміру страхового
відшкодування, що виплачується
утриманцям у зв'язку із смертю
годувальника внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,
проводиться у межах визначеного
законодавством ліміту
відповідальності страховика за шкоду,
заподіяну життю та здоров'ю потерпілих,
який діяв на дату укладення договору
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів.

Частина неотриманих доходів померлого
годувальника, яка за його життя
належала б кожному утриманцю,
визначається із середньомісячного
доходу померлого, який включає виплати,
що підлягають обкладенню податком з
доходів фізичних осіб, пенсії, державну
соціальну допомогу та щомісячні
виплати за загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням, за
останній календарний рік (за
відрахуванням частки, яка припадала на
померлого і працездатних осіб, та суми
пенсій, виплачених утриманцям
внаслідок втрати годувальника) шляхом
ділення частини неотриманих доходів
померлого годувальника, що припадає на
зазначених осіб, на кількість цих осіб
(пункт 2 Порядку).

Тобто, за наявності нормативно
закріпленої процедури розрахунку
відшкодування утриманцям шкоди у
зв'язку із смертю годувальника
внаслідок ДТП, яка передбачена
відповідним Порядком, суди першої та
апеляційної інстанції безпідставно
застосували до спірних правовідносин
аналогію закону (положення частини 2
статті 1195 ЦК України).

Також, суд апеляційної інстанції,
залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції, виходив із того, що на момент
ДТП діяли положення Закону України
«Про внесення змін до деяких законів
України щодо обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» від 05 липня 2012 року, дія яких
поширювалась на правовідносини з
відшкодування цивільно-правової
відповідальності ОСОБА_6 за полісом
обов'язкового страхування № АВ/1266794 від
10 лютого 2012 року.

Однак, суд апеляційної інстанції не
звернув уваги на те, що відповідно до
пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та
перехідні положення» вказаного Закону
він не застосовується до договорів
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, укладених до набрання
чинності цим Законом.

Таким чином, заслуговують на увагу
доводи касаційної скарги відносно
того, що суд апеляційної інстанції,
розглядаючи справу, керувався
законодавством дія якого не
поширювалась на спірні правовідносини.

Вирішуючи спір, суди першої та
апеляційної інстанцій у порушення
статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України на
зазначене уваги не звернули, не в
повній мірі визначились з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню,
безпідставно застосували до спірних
правовідносин положення частини 2
статті 1195 ЦК України за наявності
Порядку проведення розрахунку розміру
страхового відшкодування

утриманцям у зв'язку із смертю
годувальника внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом. У всіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

За таких обставин, рішення
Костопільського районного суду
Рівненської області від 26 грудня 2013
року та ухвала апеляційного суду
Рівненської області від 15 квітня 2014
року підлягають скасуванню з підстав,
передбачених статтею 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу приватного
акціонерного товариства «Українська
транспортна страхова компанія»
задовольнити частково.

Рішення Костопільського
районного суду Рівненської області від
26 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Рівненської області
від 15 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:О.П.
Касьян В.М. Коротун Г.І. Мостова С.П.
Штелик