У х в а л а

01 вересня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Гончара В.П.,
Журавель В.І.,

Карпенко С.О.,
Маляренка А.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 03 липня 2013 року
у справі за позовом Харківської
міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Управління Держкомзему у м. Харкові,
треті особи: Головне управління
Держкомзему у Харківській області,
ОСОБА_5, про визнання недійсними
державних актів на землю, договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
приведення у придатний для
використання стан, повернення
земельної ділянки територіальній
громаді; за зустрічним позовом ОСОБА_3
до Харківської міської ради, треті
особи: Головне управління Держкомзему
у Харківській області, ОСОБА_5, про
визнання рішень такими, що не
відповідають чинному законодавству,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року заступник прокурора м.
Харкова в інтересах Держави в особі
Харківської міської ради звернувся до
суду з позовом, в якому просив суд
визнати недійсним державний акт на
право власності ОСОБА_4 на земельну
ділянку площею 0,1179 га по АДРЕСА_1 від 07
листопада 2001 року за № 4240, договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
29 листопада 2001 року № 2-2034,
зареєстрований у ВК Харківської
міської ради від 19 грудня 2001 року за №
771, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
державний акт на право власності
ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,1179
га по АДРЕСА_1 від 10 грудня 2001 року № 4127;
зобов'язати ОСОБА_3 повернути земельну
ділянку, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, у власність територіальній
громаді м. Харкова.

18 січня 2012 року Харківська міська рада
звернулася до суду із зустрічним
позовом, який пізніше уточнила, і
просила визнати недійсним державний
акт на право власності ОСОБА_4 на
земельну ділянку площею 0,1179 га по
АДРЕСА_1 від 07 листопада 2001 року № 4240,
договір купівлі-продажу земельної
ділянки від 29 листопада 2001 року № 2-2034,
зареєстрований у ВК Харківської
міської ради від 19 грудня 2001 року за №
771, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
державний акт на право власності
ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,1179
га по АДРЕСА_1 від 10 грудня 2001 року № 4127;
державний акт від 05 грудня 1996 року
серія ХР-31-01-028607 на право приватної
власності на землю загальною площею
0,1189 га по АДРЕСА_2 для ведення
садівництва, виданого ОСОБА_3 та
зареєстрованого в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
приватної власності на землю за № 776;
рішення ВК Дзержинської районної ради
народних депутатів від 20 березня 1997
року № 54/6 про надання дозволу
громадянину ОСОБА_3 на будівництво
гаражу розміром 7х6 м на земельній
ділянці, наданій під садівництво по
АДРЕСА_2; свідоцтво про право власності
від 22 лютого 1999 року № 8, виданого ВК
Дзержинської районної ради ОСОБА_3 на
право приватної власності на гараж літ.
«А», площею 41,4 кв. м на приватній
садовій ділянці по

АДРЕСА_2 та повернути земельні ділянки

АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 з приведенням їх у
придатний для подальшого використання
стан.

25 січня 2012 року прокуратура м. Харкова
подала до суду заяву про відмову від
заявленого позову, в зв'язку з чим
Харківська міська рада самостійно
підтримала позовні вимоги.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним
позовом до Харківської міської ради
про визнання рішень такими, що не
відповідають чинному законодавству.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 30 березня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
18 березня 2013 року,позов Харківської
міської ради задоволено.

Визнано недійсним державний акт на
право власності ОСОБА_4 на земельну
ділянку площею 0,11792 га по АДРЕСА_1 від 07
листопада 2001 року № 4240.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки

від 29 листопада 2001 року № 2-1034,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
зареєстрований у ВК Харківської
міської ради від 19 грудня 2001 року за №
771.

Визнано недійсним державний акт на
право власності ОСОБА_3 на земельну
ділянку 0,11792 га по АДРЕСА_1 від 10 грудня
2001 року № 4127.

Визнано недійсним рішення ВК
Дзержинської районної ради народних
депутатів від 20 березня 1997 року № 54/6
про надання дозволу громадянину ОСОБА_3
на будівництво гаражу розміром 7x6 м на
земельній ділянці, наданій під
садівництво по АДРЕСА_2.

Визнано недійсним державний акт від 05
грудня 1996 року

серія ХР-31-01-028607 на право приватної
власності на землю, загальною площею
0,1189 га по АДРЕСА_2 для ведення
садівництва, зареєстрований в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право приватної власності на землю за
№ 776.

Визнано недійсним свідоцтво про право
власності від 22 лютого

1999 року № 8, виданого ВК Дзержинської
районної ради ОСОБА_3 на право
приватної власності на гараж літ. «А»,
площею 41,4 кв. м на приватній садовій
ділянці по АДРЕСА_2.

Повернуто земельні ділянки АДРЕСА_1,
загальною площею 0,11792 га, та по АДРЕСА_2,
загальною площею

0,1189 га у м. Харкові Харківській міській
раді з приведенням їх у придатний для
подальшого використання стан.

В задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 03 липня 2013 року касаційну скаргу
ОСОБА_6, до якої приєдналась ОСОБА_5,
відхилено. Рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 30 березня
2012 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 18 березня 2013
року залишено без змін.

03 липня 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_6 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 03 липня 2013 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, зокрема, ст. 41
Конституції України, ст. 140 ЗК України (
в редакції 2002 року), ст. ст. 257, 267 ЦК
України.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник надав
наступні судові рішення:

- ухвалу колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 28 травня 2014 року про визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельні ділянки;

- ухвалу колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 12 березня 2014 року у справі про
визнання недійсним державного акта;

- ухвалу колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 12 лютого 2014 року про визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку;

- ухвалу колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 11 вересня 2013 року про визнання
права власності в порядку поділу
спільного майна подружжя;

- рішення колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 17 жовтня 2012 року про визнання
незаконними та скасування
розпоряджень, визнання недійсними
державних актів на право власності на
земельну ділянку, договорів
купівлі-продажу земельних ділянок,
визнання права власності, повернення
землі;

- ухвалу колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 14 грудня 2011 року про визнання
недійсним державного акта на право
приватної власності на земельну
ділянку;

- постанову Вищого господарського суду
України від 22 листопада 2006 року про
припинення права власності на земельну
ділянку.

Перевіривши матеріали провадження за
заявою ОСОБА_3 про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 03 липня 2013 року, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
справа підлягає допуску до провадження
Верховного Суду України з наступних
підстав.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Згідно з п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» під судовими рішеннями у
подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Відповідно до ст. 140 Земельного кодексу
України підставами припинення права
власності на земельну ділянку є:

а) добровільна відмова власника від
права на земельну ділянку;

б) смерть власника земельної ділянки за
відсутності спадкоємця;

в) відчуження земельної ділянки за
рішенням власника;

г) звернення стягнення на земельну
ділянку на вимогу кредитора;

ґ) відчуження земельної ділянки з
мотивів суспільної необхідності та для
суспільних потреб;

д) конфіскація за рішенням суду;

е) невідчуження земельної ділянки
іноземними особами та особами без
громадянства у встановлений строк у
випадках, визначених цим Кодексом.

Залишаючи без змін рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 30 березня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 18 березня 2013 року, суд касаційної
інстанції погодився із висновками
судів попередніх інстанцій про те, що
при наданні земель ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у
постійне користування для ведення
садівництва і в наступному у власність
з цільовим призначенням для
садівництва, були порушені вимоги
земельного законодавства, а саме,
орган, який ухвалив рішення про
передачу земельних ділянок у
користування не мав відповідних для
цього повноважень, не була виготовлена
технічна документація для передачі
земельних ділянок у користування,
землі знаходилися в охоронній зоні
високовольтної лінії, на час укладення
договору купівлі-продажу
законодавством було заборонено
відчуження земельних ділянок, земельна
ділянка в межах міста
використовувалась не за цільовим
призначенням, та дійшов вірного
висновку про наявність підстав для
визнання недійсними зазначених
державних актів на право власності на
земельну ділянку.

Заявник зазначає, що суд касаційної
інстанції під час розгляду аналогічних
справ за подібних предмета спору,
підстав позову, змісту позовних вимог,
установлених фактичних обставин справ
і однакового вимог, установлених
фактичних обставин справ і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов
неоднакових правових висновків.

Так, у доданих до заяви ОСОБА_3 ухвалах
та рішенні, суд касаційної інстанції,
переглядаючи судові рішення, дійшов
висновку про те, що підстави припинення
права власності на земельну ділянку
передбачені ст. 140
Земельного Кодексу України, але
наявність порушень з боку органу
публічної влади при укладенні договору
щодо майна не може бути підставою для
позбавлення цього майна іншої особи,
яка жодних порушень не вчинила.

Отже, існує неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, а саме:
ст. 140 Земельного Кодексу України, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

З огляду на те, що наведені заявником
доводи містять ознаки, які згідно з
вимогами вищевказаної норми є
підставою для перегляду судових
рішень, справу необхідно допустити до
провадження Верховного Суду України.

Керуючись ст.ст. 353, 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Допустити до провадження Верховного
Суду України справу за позовом
Харківської міської ради до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Управління Держкомзему у м.
Харкові, треті особи: Головне
управління Держкомзему у Харківській
області, ОСОБА_5, про визнання
недійсними державних актів на землю,
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, приведення у придатний для
використання стан, повернення
земельної ділянки територіальній
громаді; за зустрічним позовом ОСОБА_3
до Харківської міської ради, треті
особи: Головне управління Держкомзему
у Харківській області, ОСОБА_5, про
визнання рішень такими, що не
відповідають чинному законодавству, за
заявою ОСОБА_3 про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 03 липня 2013 року.

Ухвалу про допуск справи до
провадження разом із заявою про
перегляд судового рішення та доданими
до неї матеріалами надіслати до
Верховного Суду України протягом п'яти
днів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: В.П. Гончар В.І. Журавель С.О.
Карпенко А.В. Маляренко