У х в а л а

іменем україни

11 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Дем'яносова М.В.,Ступак О.В.,Касьяна
О.П.,Штелик С.П.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 17 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 5 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про
відшкодування ОСОБА_7 56 161,68 грн
майнової шкоди, пов'язаної з
лікуванням, яка була завдана внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, що
сталася з його вини, а також про
компенсацію моральної шкоди у розмірі
50 тис. грн.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 17 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 5 лютого 2014 року, в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеними судовими
рішеннями, ОСОБА_6 звернулася до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з касаційною скаргою, в якій
просила скасувати оскаржувані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Положеннями частини 1 статті 335 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що 4 лютого 2011 року у
м. Миколаєві ОСОБА_7, керуючи належним
йому транспортним засобом ВАЗ-21102, д.н.з.
НОМЕР_1, порушив вимоги Правил
дорожнього руху і здійснив наїзд на
пішохода ОСОБА_6, у результаті чого їй
було заподіяно тяжкі тілесні
ушкодження.

Вироком Центрального районного суду м.
Миколаєва від 12 березня 2012 року
ОСОБА_7 було визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого частиною 1
статті 286 КК України. Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 5 лютого 2013 року вирок
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 12 березня 2012 року в
частині стягнення з ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_6 8 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди скасовано, справу в цій
частині направлено на новий судовий
розгляд у порядку цивільного
судочинства (а.с. 49-52).

Частиною 4 статті 61 ЦПК України
встановлено, що вирок у кримінальному
провадженні, що набрав законної сили,
обов'язковий для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено
вирок, з питань, чи мали місце ці дії та
чи вчинені вони цією особою.

Майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала (частина 1
статті 1166 ЦК України).

Згідно з частинами 2, 5 статті 1187 ЦК
України шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК
України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Згідно з частиною 2 статті 23 ЦК України
моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Відповідно до статті 979 ЦК України за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання страхового випадку виплатити
другій стороні (страхувальникові) або
іншій особі, визначеній у договорі,
грошову суму (страхову виплату), а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі та
виконувати інші умови договору.

Згідно з частиною 1 статті 981 ЦК України
договір страхування укладається в
письмовій формі. Договір страхування
може укладатись шляхом видачі
страховиком страхувальникові
страхового свідоцтва (поліса,
сертифіката).

Із полісу № ВЕ/5597673 від 7 вересня 2010 року
вбачається, що відповідач уклав з ПАТ
«Страхова компанія «Брокбізнес»
договір обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів.

Враховуючи норми статті 3 Закону
України «Про обов`язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та (або) майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди та захисту майнових інтересів
страхувальників.

Таким чином, метою цього Закону є
захист не лише права потерпілих на
відшкодування шкоди, але й захист
інтересів страхувальника - заподіювача
шкоди.

Нормою статті 1194 ЦК України визначено,
що особа, яка застрахувала свою
цивільну відповідальність, у разі
недостатності страхової виплати
(страхового відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Пунктом 22.3 статті 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у редакції, чинній на момент
дії договору страхування, потерпілому
відшкодовується також моральна шкода,
передбачена пунктами 1, 2 частини 2
статті 23 ЦК України. Така шкода
відшкодовується у встановленому судом
розмірі відповідно до вимог статті 23 ЦК
України. При цьому страховик
відшкодовує не більше ніж 5 відсотків
ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9
цього Закону. Різницю між сумою
відшкодування, визначеною судом, та
сумою, яка має бути відшкодована
страховиком, сплачує особа, яку визнано
винною у скоєнні дорожньо-транспортної
пригоди.

Враховуючи положення статей 1166, 1187, 1194
ЦК України, суд першої інстанції, з яким
погодився апеляційний суд, дійшов
правильного висновку про відмову в
задоволенні позову про відшкодування
майнової та моральної шкоди, оскільки
непред'явлення вимог до страховика за
наявності підстав для стягнення
завданої шкоди саме зі страховика є
підставою для відмови в позові до
заподіювача шкоди у відповідному
розмірі. При цьому суд обґрунтовано
вважав, що питання про відшкодування
шкоди самою особою, відповідальність
якої застрахована, вирішується залежно
від висловленої нею згоди на таке
відшкодування і виконання чи
невиконання нею обов'язку щодо
письмового надання страховику, з яким
укладено відповідний договір,
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого зразка.

Із матеріалів технічного запису та
журналу судового засідання вбачається,
що суд роз'яснював позивачу право
пред'явити вимоги про відшкодування
шкоди до ПАТ «Страхова компанія
«Брокбізнес», проте він таким правом не
скористався. Натомість відповідач
заперечував проти стягнення з нього
відшкодування майнової та моральної
шкоди, оскільки його цивільно-правову
відповідальність було застраховано
(а.с. 101-105).

Наведені у касаційній скарзі доводи
висновків судів також не спростовують
та не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

При цьому ОСОБА_6 роз'яснюється, що її не
позбавлено права звернутися до суду з
вимогами до ПАТ «Страхова компанія
«Брокбізнес» та ОСОБА_7 у порядку,
визначеному статтею 1194 ЦК України та
положеннями Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

За таких обставин суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу,
якщо визнає, що рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права (частина 1 статті
337 ЦПК України).

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 17 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 5 лютого
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаСудді:М.В.
Дем'яносов О.П. Касьян О.В. Ступак С.П.
Штелик