Номер провадження: 22-ц/785/364/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

при секретарі: Криворучці Ю.П.,
Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Одеської області
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 08 квітня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
угоди договором купівлі-продажу,
розділ в натурі майна подружжя
виділенням у власність,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2004 року ОСОБА_3 звернувся до
Приморського районного суду м. Одеси з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа:
ОСОБА_5 про визнання угоди недійсної.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 26 травня 2005 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 21 грудня 2005 року рішення суду
від 26 травня 2005 року скасовано за
нововиявленими обставинами.

02 лютого 2006 року позов за заявою ОСОБА_3
об'єднано в одне провадження з позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання
договору дарування недійсним.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 08 листопада 2007 року зазначені
позови об'єднані в одне провадження із
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про розподіл майна подружжя, для
спільного розгляду.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 14 травня 2010 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено, йому
виділена квартира АДРЕСА_1 та 221/1000
частини квартири АДРЕСА_2.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 20 жовтня 2010 року ухвала та
рішення районного суду залишені без
змін.

Ухвалою ВСС України від 23 лютого 2011
року судові рішення суду першої
інстанції та апеляційного суду
скасовані, справа направлена на новий
розгляд до суду першої інстанції.

На виконання ухвали ВСС України
позивач уточнив свої позовні вимоги
без зміни вимоги та обставин справи,
залишивши в якості відповідача тільки
ОСОБА_2 та просив суд визнати угоду
договором купівлі-продажу, розділити в
натурі майно подружжя з виділенням у
власність

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 08 квітня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено, визнано, що
12.09.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було
вчинено договір купівлі-продажу 221/1000
частини квартири АДРЕСА_2. Розділено в
натурі між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спільне
майно подружжя виділенням у власність
ОСОБА_3 - квартири АДРЕСА_1; - 221/1000
частини квартири АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права, просить скасувати
вищезазначене рішення, та ухвалити
нове рішення яким відмовити у
задоволені позовних вимог ОСОБА_3.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 10 липня 2013 року рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 08 квітня 2013 року - залишено без змін.

Ухвалою ВСС України від 13 листопада 2013
року касаційну скаргу ОСОБА_2 -
задоволено частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 10 липня 2013 року скасовано,
справу передано на новий розгляд до
апеляційного суду.

Заслухавши пояснення, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
підтверджені тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не можна
визнати законним та обґрунтованим,
виходячи з наступного.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 1993 року проживали
однією сім'єю, були повязані спільним
побутом, мали спільний бізнес,
здійснювали торгівельну діяльность
через власні магазини та торгівельні
точки, зокрема, на контейнерному
комплексі ТОВ «Промтоварний ринок», а 30
грудня 2000 року сторони зареєстрували
шлюб, який рішенням Приморського
районного суду м.Одеси від 30.12.2004 року
було розірвано.

За час проживання однією сімєю без
реєстрації шлюбу до 30 грудня 2000 року
сторонами було придбано майно у
вигляді квартири АДРЕСА_1, а також
контейнери на торговому місці № 1740
контейнерного комплексу ТОВ
«Промтоварний ринок». Після укладення
шлюбу було придбано 221/1000 квартири
АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_4.

Тому, суд першої інстанції дійшов
висновку, що зазначене майно є спільною
сумісною власністю, оскільки придбане
за спільні кошти , а тому має бути
враховано при поділі майна подружжя.

Проте, колегія суддів не може
погодитись з таким висновком суду
першої інстанції, оскільки судом
допущено невідповідність висновків
суду обставинам справи та порушено
норми матеріального та процесуального
права.

Так, відповідно п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня
1995 року № 20 «Про судову практику у
справах про захист права власності»
роз»яснено, що частка учасника
спільної сумісної власності
визначається при поділі майна, виділі
частки з спільного майна, зверненні
стягнення на майно учасника спільної
власності за його боргами, відкритті
після нього спадщини. Оскільки праця є
основою створення і примноження
власності громадян, розмір частки
учасника спільної сумісної власності
визначається ступенем його трудової
участі, якщо інше не випливає із
законодавства України. Розмір часток у
спільній сумісній власності подружжя
визначається за нормами Кодексу про
шлюб та сім»ю. При відсутності доказів
про те, що участь когось з учасників
спільної сумісної власності (крім
сумісної власності подружжя) у надбані
майна була більшою або меншою частки
визначаються рівними.

Суд першої інстанції не врахував
зазначене та визначив розмір частки у
спільній частковій власності по 1/2
частині лише внаслідок того, що сторони
проживали однією сім'єю, не з»ясувавши
при цьому, в порушення вимог ст. 214 ЦПК
України ступінь участі у спільній
діяльності кожної із сторін.

Враховуючи вартість контейнерів,
придбаних до укладення шлюбу та
проданих ОСОБА_2 без згодиОСОБА_3, суд
вважав, що відповідачка здійснила
відчуження вказаного майна, яке є
спільною частковою власністю, без
згоди позивача, а тому має
враховуватись при розподілі майна. При
цьому суд в порушення ст. ст. 212-214 ЦПК
України не з'ясував ступінь участі
ОСОБА_3 у їх придбанні, оскільки вони
придбані відповідачкою до укладення
шлюбу.

При цьому, судом були проігноровані
докази того, що сам ОСОБА_3 до укладення
шлюбу 09.04.2000 року, також, уклав
аналогічних два договори №3556 та №8556 на
розміщення та обслуговування двух
20-футових контейнерів, які не були
враховані в спільну часткову власність
.

Про вказане порушення закону вже було
зазначено Вищим спеціалізованим судом
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у судовому рішенні
від 23 лютого 2011 року при скасуванні
попередніх судових рішень, однак суд
першої інстанції вказівки суду
касаційної інстанції не виконав.

Судом встановлено, що 1 жовтня 2001 року,
знаходячись у шлюбі ОСОБА_2 уклала з
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_4. 18 вересня 2002 року
відповідачка уклала договір дарування
вказаної квартири на користь своєї
матері, ОСОБА_6

Суд вважав, що вказана квартира є
спільною сумісною власністю подружжя,
квартира відчужена без згоди іншого
співвласника, ОСОБА_3, то вказане
нерухоме майно має бути, також,
враховано при поділі майна подружжя.

Відповідно до договору дарування від 12
вересня 2002 року, ОСОБА_4 відчужила
ОСОБА_2 221/1000 частини квартири АДРЕСА_2
на безоплатній основі.

При цьому, суд вважав цей правочин
договором купівлі-продажу, оскільки
ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 172500 грн, які
є власністю ОСОБА_3, оскільки отримані
ним від НКО «Афганська община». Суд
всупереч ч. 4 ст. 60 ЦПК України зробив
припущення, що передані позивачу кошти
є даром та відповідно до ст. 24 КзПШ УРСР
входять до особистого майна ОСОБА_3

Такі висновки суду нічим не
обгрунтовані, оскільки позивачем, в
порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України
не доведено, що саме за отримані ним
кошти придбано вказану квартиру та,
крім того, не доведено сам факт
отримання ним цих грошових коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР, якщо
угода укладена з метою приховати іншу
угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі.

Встановивши, що угода укладена з метою
приховати іншу угоду, суд відповідно до
ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР визнає, що сторонами
укладена та угода, яку вони дійсно мали
на увазі. У тому разі, коли така угода
суперечить законові, суд постановляє
рішення про визнання недійсною
укладеної сторонами угоди із
застосування наслідків, передбачених
для недійсності угоди, яку вони мали на
увазі.

Положення цієї норми застосовуються у
тому разі, коли укладається саме
удавана угода, тому що разом з нею
укладається і реальна угода. При цьому,
скасовуючи удавану угоду, обидві
сторони діють умисно, усвідомлюючи, що
укладають саме таку угоду та виконують
умови реальної угоди.

Судом першої інстанції не прийнято до
уваги пояснення ОСОБА_4 щодо написання
нею розписки на прохання ОСОБА_3 , яка
йому потрібна була для здійснення
бізнес планів, через дев'ять місяців
після укладення правочину.

Крім того, суд першої інстанції
розглянув вказаний спір, в порушення
прав та інтересів самої ОСОБА_4, як
сторони договору без залучення
останньої в якості співвідповідача по
справі.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_3 стороною
спірного договору не був, за допомогою
належних та допустимих доказів,
передбачених ст..ст. 57-59 ЦПК України не
довів суду , що воля сторін договору
була направлена на приховування іншого
правочину, висновок суду про визнання
угоди договором купівлі-продажу є
хибним.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України ,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

За встановлених обставин, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому, підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволити.

Рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 08 квітня 2013 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання угоди договором
купівлі-продажу, розділ в натурі майна
подружжя виділенням у власність -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги до суду касаційної інстанції
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий
Т.В. Цюра

Судді:
С.О. Погорєлова

Є.С. Сєвєрова