Справа № 296/194/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2014 р.

м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира
в складі:

головуючого - судді Адамовича О.Й.

при секретарі Світко Т.І.

розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ФОП ОСОБА_2, третя особа Житомирський
міський центр зайнятості про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом
про стягнення з відповідача
заборгованості по заробітній платі,
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди. В
уточнення позовних вимог просила також
розірвати та зняти з реєстрації
безстроковий трудовий договір,
укладений 16.05.2013 року між ФОП ОСОБА_3 та
ОСОБА_1, зареєстрований 16.05.2013 року за
№0 у Житомирському міському
центрі зайнятості.

В обґрунтування позовних вимог
вказала, що вона працювала викладачем
англійської мови в центрі іноземних
мов «EZ Language» ФОП ОСОБА_2, проте
відповідач фактично не виконувала
своїх зобов'язань щодо виплати
заробітної плати, внаслідок чого
утворилась заборгованість в сумі 7629,00
грн. Просить розірвати безстроковий
трудовий договір, укладений 16.05.2013 року,
стягнути з відповідача 7629,00 грн.
заборгованості по заробітній платі,
5735,00грн. середній заробіток згідно ст.
117 КЗпП України та 5000,00 грн. моральної
шкоди.

Позивач в судовому засіданні позов
підтримала та просила задовольнити з
підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позов
визнала частково, в частині розірвання
безстрокового трудового договору,
виплати заборгованості по заробітній
платі та заробітку за час вимушеного
прогулу. В частині стягнення моральної
шкоди просила відмовити за
безпідставністю.

Представник третьої особи
Житомирського міського центру
зайнятості в дане судове засідання не
з'явився. Будучи присутнім в судовому
засіданні 24.02.14р., 18.03.14р., 08.04.2014р. вказав
на необхідності задоволення позову в т.
щодо розірвання трудового договору.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
відповідача, дослідивши матеріали
справи, доходить висновку що позов
підлягає частковому задоволення з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.10.2012 року ОСОБА_1
влаштувалась на роботу до ФОП ОСОБА_2 на
посаду викладача англійської мови в
центрі іноземних мов «EZ Language». Проте, в
письмовій формі трудовий договір між
сторонами був укладений лише 16.05.2013
року та був зареєстрований в
Житомирському міському центрі
зайнятості (а.с.4).

Відповідно до умов укладеного
договору, ОСОБА_1, як найманий
працівник, виконувала обов'язки
викладача англійської мови, а
відповідач, як фізична особа, що
використовує найману працю, повинна
була сплачувати заробітну плату.

Однак, відповідач не виконувала своїх
зобов'язань передбачених даним
трудовим договором та законодавством
України щодо виплати позивачу належної
заробітної плати, внаслідок чого, ФОП
ОСОБА_2 заборгувала ОСОБА_1 7629,00 гривень,
що підтверджується довідкою №2550,
виданою 09.09.2013 року територіальною
державною інспекцією з питань праці в
Житомирській області (а.с.7).

12 липня 2013 року, у зв'язку з виниклою
заборгованістю по заробітній платі,
позивач в порядку ч.3 ст. 38 КЗпП України,
подала на ім'я відповідача заяву з
проханням звільнити її з посади за
власним бажанням з 24.07.2013 року (а.с.6).

Згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, працівник
має право у визначений ним строк
розірвати трудовий договір за власним
бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

В статті 116 КЗпП України зазначено, що
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Лист-вимогу про розрахунок позивач
подала до ОСОБА_2 24.07.2013 року (а.с.5).

Таким чином, виходячи з дати визначеної
в заяві про звільнення, відповідач
зобов'язана була 24.07.2014р. повністю
виплати належну позивачу суму
заробітної плати, чого зроблено не
було.

Захищаючи свої права ОСОБА_1 зверталась
до прокуратури м. Житомира, в Державну
територіальну інспекцію з питань праці
у Житомирській області, в Державну
податкову інспекцію, в Пенсійний фонд
України та Житомирський міський центр
зайнятості.

В результаті перевірок стало відомо, що
відповідачем не сплачувались за
найманого працівника, а саме ОСОБА_1
страхові внески (а.с.8).

Також стало відомо, що станом ще на
22.11.2013 року відповідачем не було
вчинено жодних дій, щодо зняття
трудового договору з реєстрації в
Житомирському міському центрі
зайнятості, хоча фактичне звільнення
відбулося ще 24.07.2013 року.

Даними діями ФОП ОСОБА_2 порушила норми
наказу № 260 Міністерства праці та
соціальної політики України від 08.06.2001
року "Про затвердження Форми трудового
договору між працівником і фізичною
особою, яка використовує найману працю,
та Порядку реєстрації трудового
договору між працівником і фізичною
особою" (далі за текстом - Наказ).

Зокрема, в пункті 8 Наказу зазначено, що
у разі закінчення строку трудового
договору або припинення його дії
достроково в трудовому договорі
фізична особа робить запис про
підстави його припинення з посиланням
на відповідні статті Кодексу законів
про працю України, про що сторони
сповіщають центр зайнятості, який
зареєстрував трудовий договір.

При цьому, з положень п. 9 Наказу
вбачається, що дата звільнення
працівника не пов'язується з датою
зняття договору реєстрації в центрі
зайнятості.

В судовому засіданні відповідач
визнала, що отримувала заяву позивачу
про звільнення, а також заяву про
виплату заборгованості по заробітній
платі.

Враховуючи дані обставини та виходячи
з положень ч. 3 ст. 38 КЗпП України,
трудовий договір від 16.05.2013р. фактично
був розірваний і трудові
правовідносини були припинені 24.07.2013р. -
в день вказаний позивачем у заяві про
звільнення. Таким чином, відсутні
правові підстави для розірвання
трудового договору.

Крім того, виходячи зі змісту ст. 232 КЗпП
України, якою визначено види спорів,
які розглядаються в районних, районних
у місті, міських чи міськрайонних
судах, позов про розірвання трудового
договору не відповідає передбаченим
законодавством про працю України
способам захисту трудових прав та
інтересів.

Таким чином, позовна вимога про
розірвання трудового договору
задоволенню не підлягає, оскільки не
відповідає передбаченим
законодавством про працю України
способам захисту трудових прав та
інтересів.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що
у разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
при відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно п. 32 постанови № 9 винесеної
пленумом Верховного суду України від
06.11.1992 року, а саме про практику
розгляду судами трудових спорів,
передбачено що, у випадках стягнення на
користь працівника середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
зв'язку з незаконним звільненням або
переведенням, відстороненням від
роботи невиконанням рішення про
поновлення на роботі, затримкою видачі
трудової книжки або затримкою
розрахунку він визначається
загальними правилами обчислення
середнього заробітку, виходячи з
заробітку за останні два календарні
місяці роботи.

Фактичне звільнення ОСОБА_1 відбулося
24.07.2013 року, що підтверджується заявою
про звільнення за власним бажанням
(а.с.6), однак відповідач розрахунок по
заробітній платі не провела.

Таким чином, виходячи з того, що суд
розглядає справи межах заявлених
позовних вимог, вимога позивача про
стягнення з відповідача середнього
заробітку, який згідно розрахунку
позивача за п'ять місяців становить
5735грн. (1147грн. * 5 місяців), є
обґрунтованою.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги щодо
стягнення заборгованості по
заробітній платі в розмірі 7629,00 грн. та
заробітку за час вимушеного прогулу в
розмірі 5735,00 є обґрунтованими, а тому
підлягають задоволенню.

Обґрунтованими також вважає суд вимоги
позивача щодо зняття трудового
договору від 16.05.2013р. з реєстрації у
центрі зайнятості, оскільки, після
фактичного його розірвання та
припинення трудових правовідносин між
сторонами, відповідач не вжила заходів
щодо цього, які передбачені наказом №
260 Міністерства праці та соціальної
політики України від 08.06.2001 року "Про
затвердження Форми трудового договору
між працівником і фізичною особою, яка
використовує найману працю, та Порядку
реєстрації трудового договору між
працівником і фізичною особою".

Відповідно до ст. 237-1 ЦПК України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" розмір відшкодування моральної
шкоди суд визначає в межах заявлених
вимог залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві фізичних і
моральних страждань, з урахуваннями у
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховуються характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, наслідки тілесних
ушкоджень, істотних вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках.

Оскільки факт порушення законних прав
позивача на своєчасну та регулярну
оплату праці у встановлені ст. 115 КЗпП
України строки доведений, це призвело
до моральних страждань позивача, тому є
підстави для відшкодування моральної
шкоди. Однак, суд вважає визначений
позивачем грошовий розмір моральної
шкоди значно завищеним та з
урахуванням всіх зазначених позивачем
обставин визначає його у розмірі 400,00
гривень.

Крім того, у відповідності до вимог ст.
88 ЦПК України з урахуванням звільнення
позивача від сплати судового збору на
підставі п. 1 ст. 5 Закону України "Про
судовий збір", з відповідача на користь
держави підлягає стягненню судовий
збір у розмірі 229, 40 грн.

Заява відповідача про розстрочення
виконання рішення суду задоволенню не
підлягає, оскільки не вказано розмір
платежів та період на який позивач
просить розстрочити виконання рішення
суду. Відповідна заява може бути подана
позивачем на стадії виконання рішення
суду.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 38, 116, 118, 232 КЗпП України, ст. ст. 3,
10, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2
задовольнити частково.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 заборгованість по
виплаті заробітної плати в сумі 7629,00
грн., середній заробіток в сумі 5735,00
грн. та 400грн. у відшкодування моральної
шкоди.

Безстроковий трудовий договір,
укладений 16.05.2013 року між ФОП ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, зареєстрований 16.05.2013 року за
№0 у Житомирському міському
центрі зайнятості - зняти з реєстрації.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на
користь держави судовий збір в сумі 229,40
грн.

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Житомирської
області через Корольовський районний
суд м. Житомира на протязі 10 днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О. Й. Адамович