УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого

спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі

суддів: Гончара В.П.,

Амеліна
В.І.,

Наумчука
М.І., -

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, треті особи: Головне управління
юстиції у Вінницькій області, Головне
управління юстиції м. Києва, ОСОБА_5, про
визнання недійсними заповіту та
свідоцтва про право на спадщину,
припинення права власності на спадкове
майно та визнання права власності на 1/3
частини майна, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Погребищенського
районного суду Вінницької області від
11 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Вінницької області від 11 квітня 2014
року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з вищевказаним позовом, в
обґрунтування вимог посилаючись на те,
що 19 січня 1998 року її баба - ОСОБА_6
склала заповіт, посвідчений секретарем
виконавчого комітету Бабинецької
сільської Ради народних депутатів
Погребищенського району Вінницької
області ОСОБА_7, за реєстровим № 4, за
яким заповідала все своє майно матері
позивача - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_6 померла. 14 квітня 2003 року ОСОБА_8
отримала свідоцтво про право на
спадщину за заповітом.

Позивач вважала, що заповіт від 19 січня
1998 року та свідоцтво про прийняття
спадщини за заповітом від 14 квітня 2003
року є недійсними, посилаючись на
наступне. Відповідно до Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
посадовими особами виконавчих
комітетів сільських, селищних, міських
Рад народних депутатів України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 25 серпня 1994 року №
22/5, всі нотаріальні дії, які вчиняються
посадовими особами виконавчих
комітетів, реєструються в реєстрах для
реєстрації нотаріальних дій. Згідно з
п. 38 вказаної Інструкції заповіти,
посвідчені посадовими особами
виконавчих комітетів, записуються до
алфавітної книги обліку заповітів.
Заповіт ОСОБА_6 від 19 січня 1998 року не
зареєстрований у книзі реєстрації
нотаріальних дій. Крім того, позивач
посилалась на те, що підпис у заповіті
від імені ОСОБА_6 здійснено іншою
особою.

Також позивач зазначала про те, що
ОСОБА_8 не зверталась до
Погребищенської державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини після померлої
ОСОБА_6, а з такою заявою звернувся
ОСОБА_4 на підставі довіреності,
виданої ОСОБА_8 Позивачка вважала, що
ОСОБА_4 всупереч згоди спадкоємця,
обманним шляхом звернувся до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, з метою отримання
частки спадкового майна в подальшому,
оскільки ОСОБА_8 не вчиняла жодних дій,
які б свідчили про її намір особисто
прийняти спадщину за заповітом після
померлої ОСОБА_6, що відповідно до ч. 2
ст. 553 ЦК Української РСР є відмовою від
спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_8 Після
померлої ОСОБА_8 спадщину в рівних
частках прийняли позивачка, відповідач
та третя особа - ОСОБА_5

Враховуючи викладене, позивач просила
визнати недійсними заповіт від 19 січня
1998 року та свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 14 квітня 2003
року, припинити право власності ОСОБА_4
на спадкове майно та визнати за нею
право власності на 1/3 частини
спадкового майна.

Рішенням Погребищенського районного
суду Вінницької області від 11 лютого
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 11 квітня 2014 року, в позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати вказані рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
і направити справу на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на невідповідність
висновків судів обставинам справи,
неправильне застосування судами норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
позивач звернулась до суду з позовом
про визнання недійсними заповіту від 19
січня 1998 року та свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 14 квітня 2003
року у вересні 2013 року, відповідач
заявив клопотання про відмовити в
позові з підстав пропуску строку
позовної давності, тому дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
позові на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що рішення суду
першої інстанції та ухвала
апеляційного суду ухвалені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

ухвалил:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити,
рішення Погребищенського районного
суду Вінницької області від 11 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 11 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

В.П. Гончар

В.І. Амелін

М.І. Наумчук