АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-5335/14
Головуючий у 1 інстанції: Бартащук Л.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Невідомої Т.О.,
Саліхова В.В.

при секретарі: Меєчко Д.П.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 яка діє в
інтересах ОСОБА_2 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 11 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до відділу державної
виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції у м.
Києві, ОСОБА_3, приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5,
реєстраційна служба Головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання недійсним та скасування акта
про передачу майна стягувачу в рахунок
боргу та свідоцтва про право власності
на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А

ОСОБА_2 в серпні 2013 року звернулася із
позовом в суд до Відділу державної
виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції у м. Києві
(ВДВС), ОСОБА_3, приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу (КМНО) ОСОБА_6 про визнання
недійсним та скасування Акта про
передачу майна стягувачу в рахунок
боргу та Свідоцтва про право власності
на нерухоме майно, посилаючись на
наступні обставини, посилаючись на те,
що 13 серпня 2013 року приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_8 було видано
Свідоцтво про право власності на
нерухоме майно ОСОБА_3 на підставі Акту
від 17 липня 2013 року про передачу майна
стягувачеві в рахунок погашення боргу,
затвердженого начальником ВДВС
Дніпровського РУЮ м. Києва.

За Актом від 17 липня 2013 року про
передачу майна стягувачеві, ОСОБА_3 в
рахунок погашення боргу ОСОБА_5 було
передано земельну ділянку загальною
площею 0,0611 га, яка розташована на
АДРЕСА_1, кадастровий номер
-:66:662:0003, цільове призначення
земельної ділянки - ведення
садівництва, з наявними поліпшеннями у
вигляді незавершеного будівництва
садового будинку та господарських
споруд, із зазначенням про те, що вона
належать ОСОБА_5.

Проте, ще 26 жовтня 2007 року ОСОБА_5
подарував вказану земельну ділянку
позивачці, на підставі Договору
дарування земельної ділянки,
укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2,
посвідченого приватним нотаріусом
КМНО ОСОБА_9, реєстровий запис № 2943
від 26 жовтня 2007 року, проте він не
був внесений до Єдииого
державного реєстру правочинів.

Отже, позивач на час складання Акту від
17 липня 2013 року була власником
земельної ділянки і боржник у
виконавчому провадженні - ОСОБА_5 не мав
жодного відношення ні до спірної
земельної ділянки, ні до незавершеного
будівництвом садового будинку і
господарських споруд на час складання
Акту від 17 липня 2013 року, на підставі
якого в подальшому ОСОБА_3 було видане
Свідоцтво про право власності на
нерухоме майно від 13 серпня 2013 року,

Прилюдні торги за своєю юридичною
природою це продаж майна, на яке
звернено стягнення, і яке підлягає
реалізації. Визнання такої угоди
недійсною можливо з підстав,
передбачених ЦК України. Правочин
купівлі-продажу з публічних торгів
належної позивачці нерухомості
вчинено із порушенням ст.. 19
Конституції України, Закоун України
«Про виконавче провадження»,
Інструкції про проведення виконавчих
дій, затв. Наказом Мінюста України № 745
від 15.12.1999 р., Тимчасового положення про
порядок проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, затв. Наказом Мінюста України №
682 від 27.10.1999 р.

Визнання недійсними прилюдних торгів
тягне за собою також визнання
недійсними Акту про продаж на
прилюдних торгах нерухомості від
25.07.2013 р. Оскільки, згідно п. 1 ст. 216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов*язані з його недійсністю, підлягає
визнанню недійсним і Свідоцтво про
право власності на нерухоме майно,
видане на ім*я ОСОБА_3

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 11 лютого 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 до Відділу
ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві,
ОСОБА_3, приватного нотаріуса
Київського МНО ОСОБА_4, треті особи:
ОСОБА_5 реєстраційна служба ГУЮ у м.
Києві про визнання недійсним та
скасування акта про передачу майна
стягувачу в рахунок боргу та свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2
звернулася до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального
права.

В суді апеляційної інстанції
представники апелянта підтримали
подану скаргу, із викладених в ній
підстав, представники відповідача
ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної
скарги заперечували, просили залишити
рішення суду першої інстанції без змін,
інші учасники процесу в судове
засідання не з*явилися, будучи
повідомленими належним чином про час і
місце слухання справи.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи пред*явлений позов суд
першої інстанції виходив із того, що
договір купівлі-продажу земельної
ділянки в силу ст. 657 ЦК України (у
редакції, яка була чинною (станом на
дату укладення договору дарування)
підлягав і нотаріальному посвідченню,
і державній реєстрації.

Момент вчинення правочину відповідно
до статей 210 та 640 ЦК України (у редакції,
яка була чинною станом на дату
укладення договору дарування)
пов'язується з державною реєстрацією
цього правочину, а тому нотаріально
посвідчений, проте, не зареєстрований
договір дарування земельної ділянки,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, не
створював для третіх осіб - у даній
справі - для державного виконавця
жодних обов'язків щодо ОСОБА_2

Наявний в матеріалах справи технічний
паспорт, замовлений ОСОБА_2 на садовий
будинок, не підтверджує її право
власності ні на земельну ділянку, ні на
незавершений будівництвом садовий
будинок, відповідно не є належним
доказом порушення її права власності
державним виконавцем та стягувачем у
виконавчому провадженні ОСОБА_3 при
прийнятті майна ОСОБА_10 у власності в
рахунок погашення боргу.

Але погодитися із такими висновками в
повній мірі не можна.

Як вбачається з матеріалів справи на
виконанні ВДВС Деснянського РУЮ у м.
Києві знаходилося виконавче
провадження № 30907554 з виконання
виконавчого документа №2-6346, виданого
Деснянським районним судом м. Києва про
стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
завданих збитків в розмірі 1 301 165,00 гри.

Постановою про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 14.06.2012 року старшим державним
виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м.
Києві Панченко І.I. на підставі
відповіді Головного управління
земельних ресурсів від 14.06.2012 р. про
наявність у власності боржника - ОСОБА_5
земельної ділянки під кадастровим
номером :66:662:0003, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, був накладений арешт
та внесена заборона відчуження
вказаної земельної ділянки.

Право власності ОСОБА_5 на земельну
ділянку виникло на підставі
Державного акту про право власності на
земельну ділянку серії КВ № 133567,
виданого Головним управлінням
земельних ресурсів виконавчого органу
Київради (Київської міської державної
адміністрації) 11.08.2005 р. згідно договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
09.08.2004 р. № 5887 (ВВК № 555042) та
зареєстрованого в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю за № 09-7-0258.

На підставі заяви стягувача ОСОБА_3
щодо направлення виконавчого
документа за місцем знаходження майна
боржника - земельної ділянки,
постановою державного виконавця
Панченко 1.1. ВДВС Деснянського РУЮ у м.
Києві від 21.06.2012 р. виконавче
провадження № 30907554 було закінчене.

16.07.2012 р. за заявою стягувача ОСОБА_3,
ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві було
відкрито виконавче провадження № 33406388
з виконання виконавчого документа №
2-6346, виданого Деснянським районним
судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_3 завданих збитків у
розмірі 1 301 165, 00 грн., яке перебуває на
виконанні ВДВС Дніпровського РУЮ у м.
Києві.

01.08.2012 р. державним виконавцем ВДВС
Дніпровського РУЮ у м. Києві Макаренко
C.B. була винесена постанова про арешт
майна боржника - ОСОБА_5 і того ж дня
складено акт опису й арешту, яким
описана спірна земельна ділянка, що
належать боржнику, і передано на
відповідальне зберігання позивачу -
ОСОБА_2, яка була попереджено про
кримінальну або матеріальну
відповідальність за відчуження,
приховування, підміну описаного майна
тощо, про що вона особисто розписалася
в акті опису й арешту.

18.09.2012 р. та 04.10.2012 р. обтяження усього
нерухомого майна, належного ОСОБА_5,
були зареєстровані ДП "Інформаційний
центр" Міністерства юстиції України, що
підтверджується витягом з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна.

У зв*язку із відмовою боржника виконати
добровільно рішення суду, 22.11.2012 р.
держаним виконавцем було підготовлено
та направлено пакет документів до ВДВС
ГУЮ для проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна.

Прилюдні торги з реалізації
арештованого нерухомого майна
боржника - земельної ділянки,
призначені на 15.03.2013 р., 20.05.2013 р., 01.07.2013 р.
не відбулися з причин відсутності
зареєстрованих покупців.

Після чого стягувач у виконавчому
провадженні - ОСОБА_3, в порядку,
передбаченому ст. 62 Закону України «Про
виконавче провадження», подала заяву
від 08.07.2013 р., про бажання прийняти
нереалізоване майно за початковою
ціною в рахунок погашення боргу за
виконавчим документом, різниця між
початковою вартістю нереалізованого
майна та грошовими коштами, що
підлягають стягненню на користь
стягувача в розмірі 48 367, 00 грн. були нею
своєчасно і в повному обсязі сплачені
на депозитний рахунок ВДВС
Дніпровського РУЮ у м. Києві.

17.07.201З р. державним виконавцем був
складений Акт про передачу спірної
земельна ділянки з наявними
поліпшеннями у вигляді незавершеного
будівництва садового будинку та
господарськими спорудами у власність
стягувача ОСОБА_3.

На підставі Акту від 17 липня 2013 року,
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_13,
ОСОБА_3 видане Свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 13
серпня 2013 року, яке складається з
земельної ділянки площею 0,0611 га у
межах, згідно з планом, розташована на
АДРЕСА_1), кадастровий номер земельної
ділянки - :66:662:0003, цільове
призначення - ведення садівництва, з
наявними поліпшеннями у вигляді
незавершеного будівництва садового
будинку та господарських споруд.

Колегія суддів визнає помилковим
висновки суду першої інстанції, який,
задовольняючи позов, посилався на
правові норми - статі 210 і 640 ЦК України,
які визначали порядок державної
реєстрації правочинів і момент
укладання договору в редакції, які є
чинним на час ухвалення рішення, але
були викладені в інших редакціях на час
підписання договору дарування спірної
земельної ділянки 26.10.2007 р. між ОСОБА_5
та ОСОБА_2, і не пов*язували набуття
права власності у особи на земельну
ділянку, зокрема на підставі договору
дарування, із державною реєстрацією
такого правочину.

Враховуючи наведене, рішення суду є
таким, що не відповідає нормам
матеріального і процесуального права і
підлягає скасуванню.

При вирішенні спору по суті, колегія
суддів виходила із наступного.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власної є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права
чи обмежений у його здійснені.

Особа, може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійснені лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Згідно статей 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов*язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК).

Способи захисту цивільних прав та
інтересів встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК
України, суд також може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений законом або
договором.

З наведеного випливає, що звернення до
суду особи із позовом на захист свого
порушеного права у спосіб, не
встановлений законом або договором, а
також у спосіб, який не підлягає
застосуванню до спірних правовідносин
(невірно обраний спосіб захисту права),
може бути самостійною підставою для
відмови у задоволенні позову.

Звертаючись до суду із даним позов,
ОСОБА_2 вказує на те, що спірне майно,
яке в дійсності не належало боржнику
ОСОБА_5, а є її власністю згідно
договору дарування від 26.10.2007 р.,
перейшло у власність ОСОБА_3 в
результаті проведення прилюдних
торгів, які є за своєю юридичною
природою правочином, і тому вони
можуть бути визнані недійсними на
загальних підставах, передбачених
статтями 203 і 215 ЦК України, із
застосуванням насідків недійсності
правочинів.

З цього приводу колегія суддів
зазначає, що обраний позивачем спосіб
захисту свого порушеного права міг
бути застосований у разі, якщо б спірне
майно було продане (реалізоване) в
результаті проведення прилюдних
торгів.

Але, в даному випадку виставлене на
продаж майно не було реалізоване на
прилюдних торгах.

Оскільки торги визнані такими, що не
відбулися, то згідно Розділу 7
Тимчасового положення про порядок
проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, і в порядку, передбаченому ст. 62
Закону України «Про виконавче
провадження», майно передане стягувачу
ОСОБА_3 за її заявою, на підставі Акту
від 17 липня 2013 року.

За встановлених обставин колегія
судів приходить до висновку, що для
захисту свого порушеного цивільного
права позивач обрала спосіб, який не
може бути застосований до спірних
правовідносин.

Разом із тим, колегія суддів звертає
увагу на те, що позивач, вважаючи себе
власником майна, яке було передане
ВДВС Дніпровського РУЮ на реалізацію в
процесі примусового виконання рішення
Деснянського райсуду м. Києва від 22
грудня 2011 року, вправі звернутися із
позовом про виключення майна з акту
опису та арешту, що і було нею зроблено,
але як вбачається з матеріалів справи,
за особистою заявою позивачки,
вказаний позов було залишено без
розгляду згідно ухвали Дніпровського
райсуду м. Києва від 02.04.2013 р. (т. 1 а.с. - 87,
121, 142).

Тобто позивачка мала можливість
захистити своє порушене право власника
у передбачений законом спосіб, але не
реалізувала його з власної ініціативи.

Щодо доводів апелянта про порушення
ВДВС Дніпровського РУЮ встановленої
процедури проведення виконавчих дій, і
зокрема тих, які пов*язані із
реалізацією нерухомого майна в ході
примусового виконання рішення суду, то
колегія суддів зазначає, що належність
спірної земельної ділянки боржнику
ОСОБА_5, на яку був накладений арешт, і
яке було передане для реалізації на
прилюдні торги, встановлено на
підставі Державного акту про право
власності на земельну ділянку та
відомостей, викладених у відповіді
Головного управління земельних
ресурсів КМДА від 11.06.2012 р. з посиланням
на дані автоматизованої системи ПК
"Кадастр" (т.1 а.с. - 140, 144).

Крім того, станом на час підписання
Акту передачі майна 17 липня 2013 року і
видачі ОСОБА_3 13 серпня 2013 року
Свідоцтва про право власності на
земельну ділянку, виставлена на продаж
земельна ділянка належала боржнику
ОСОБА_5, згідно даних у Державної
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції в м. Києві.

Посилання апелянта на постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.02.2014 р.,
якою визнані дії державного
реєстратора Малишева М.С. про визнання
недійсною реєстрацію права власності
на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2
протиправними, не мають правового
значення для правильного вирішення
даного спору, оскільки наявність права
власності на спірну земельну ділянку
позивач пов*язує не з стільки з фактом
реєстрації її права в Державною
реєстрі прав у 2013 році, а з фактом
укладання договору дарування спірної
земельної ділянки 26.10.2007 р.

Підстави набуття позивачкою права
власності на спірну земельну ділянку
не є предметом даного позову,
заявляючи свої вимоги вона вважала цей
факт встановленим, а обставинами щодо
державної реєстрації прав власності,
які були предметом розгляду у
адміністративних судах, позивач
мотивувала безпідставність набуття
права власності на спірну земельну
ділянку саме за ОСОБА_3

Але як зазначалося вище, колегія суддів
прийшла до висновку про
необгрунтованість пред*явленого
позову у зв*язку із невірно обраним
позивачкою способу захисту свого
порушеного права.

Враховуючи наведене, колегія судів
вважає пред*явлений позов
необгрунтованим і безпідставним, та
ухвалює нове рішення у справі про
відмову у його задоволенні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 313-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 яка діє в
інтересах ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 11 лютого 2014 року скасувати
і ухвалити нове такого змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до відділу
державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві, ОСОБА_3, приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, треті
особи: ОСОБА_5, реєстраційна служба
Головного управління юстиції у м. Києві
про визнання недійсним та скасування
акта про передачу майна стягувачу в
рахунок боргу та свідоцтва про право
власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: