Номер провадження: 22-ц/785/5800/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Счастлівцевій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3, - ОСОБА_4, на заочне рішення
Комінтернівського районного суду
Одеської області від 24 березня 2014 року
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
визнання договору найму (оренди) житла
недійсним, скасування реєстрації та
виселення,

в с т а
н о в и л а:

18 березня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що на їй на праві власності
належить житловий будинок АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу від
24 грудня 2001 року. 10 серпня 2010 року між
нею та відповідачем ОСОБА_5 укладений
договір найма житла, за умовами якого
наймодавець ОСОБА_3 надала наймачу
ОСОБА_5 у безстрокове користування одну
кімнату в будинку. Договір
зареєстрований в Сичавської сільської
раді. При укладенні договору не були
зазначені істотні умови - строк
договору та розмір орендної плати,
передбачені ст. 810 ЦК України, що є
підставою для визнання договору найма
недійсним. Після реєстрації за цією
адресою відповідач став порушувати її
права як власника будинку.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 1, 15, 203, 215, 638, 810 ЦК України, позивачка
просила суд позов задовольнити (а.с.
2-3).

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явився.

Заочним рішенням суду першої інстанції
у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено (а.с. 61).

В апеляційній скарзі представник
позивачки ОСОБА_3, - ОСОБА_4, просить
заочне рішення суду першої інстанції
скасувати і постановити нове рішення
про задоволення позову, мотивуючи тим,
що судом порушені норми матеріального
та процесуального права (а.с. 105-107).

Сторони у справі в судове засідання не
з'явилися, про розгляд справи сповіщені
належним чином.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми процесуальними
правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України у даному випадку їх неявка в
суд не перешкоджає розглядові справи і
не порушує право на доступ до суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги представника
позивача ОСОБА_3, - ОСОБА_4, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість заочне рішення суду в
межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
представника позивачки задоволенню не
підлягає, оскільки рішення суду першої
інстанції постановлено з дотримання
норми матеріального та процесуального
права за таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 810 ЦК України за
договором найму (оренди) житла одна
сторона - власник житла (наймодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (наймачеві) житло для
проживання у ньому на певний строк за
плату.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 ст.
203 цього Кодексу.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа
має право на захист свого особистого
немайнового або майнового права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, яке реалізується шляхом
звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК
України.

З огляду на положення статей 215, 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування на слідків його
недійсності може бути заявлена як
однією зі сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненим правочином.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачці ОСОБА_3 на праві власності
належить житловий будинок АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу від
24 грудня 2001 року (а.с. 9, 10-16).

Відповідач ОСОБА_5 є колишнім чоловіком
позивачки, шлюб розірвано 25 листопада
1992 року.

10 серпня 2010 року між сторонами у справі
в простій письмовій формі укладений
типовий договір найма житла № 14, за
умовами якого наймодавець ОСОБА_3
надала наймачу ОСОБА_5 у безстрокове
користування одну кімнату в цьому
будинку (а.с. 5-7), договір
зареєстрований в Сичавської сільської
раді (а.с. 7зв.).

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що договір найма житла
укладений у відповідності до вимог
діючого законодавства й в судовому
засіданні не доведено порушення прав
позивачки ОСОБА_3 при укладенні
оспорюваного договору найму житла,
тому у відповідності до ст. ст. 15,16 ЦК
України її вимоги не підлягають
захисту судом.

Таким чином, перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно із законом.

Посилання представника позивачки
ОСОБА_3, ОСОБА_4, в апеляційній скарзі на
те, що рішення суду першої інстанції є
незаконним, оскільки суд не врахував,
що договір найма житла укладений з
порушенням закону, без визначення
істотних умов: орендної плата та строку
дії договору, не приймаються до уваги
за таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 820 ЦК України, розмір
плати за користування житлом
встановлюється у договорі найму житла.
Якщо законом встановлений
максимальний розмір плати за
користування житлом, плата,
встановлена у договорі, не може
перевищувати цього розміру.

Пунктом 1.3.3 договору найму житла
визначено, що наймач (відповідач
ОСОБА_5.) зобов'язується у встановлені
терміни сплачувати квартирну плату і
плату за комунальні послуги (а.с. 6).

У частині 1 ст. 821 ЦК України договір
найму житла укладається на строк,
встановлений договором. Якщо у
договорі строк не встановлений,
договір вважається укладеним на п'ять
років.

У п. 1.1. договору найму житла зазначено,
що наймодач (позивачка ОСОБА_3.)
передала наймачу кімнату у будинку в
безстрокове користування (а.с. 5).

За змістом глави 59 ЦК України орендна
плата передбачена при укладенні
договору оренди житла з викупом.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено,
що відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК
України).

Договором може бути встановлено, що
його окремі умови визначаються
відповідно до типових умов договорів
певного виду, оприлюднених у
встановленому порядку. Якщо у договорі
не міститься посилання на типові умови,
такі типові умови можуть
застосовуватись як звичай ділового
обороту, якщо вони відповідають
вимогам статті 7 цього Кодексу (ст. 630 ЦК
України).

У частині 1 ст. 12 ЦК України зазначено,
що особа здійснює свої цивільні права
вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Аналізуючи зазначенні положення
закону, враховуючи вказані обстави та
оцінюючи приведені докази, колегія
суддів вважає, що сторони у справі
вільно на власний розсуд уклали
типовий договір найма житла, тому
договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України), а саме по
собі факт відсутності умов договору
щодо оплати орендної плати та строку
дії договору не може служити підставою
для визнання договору недійсним
відповідно до закону, оскільки в
судовому зсіданні позивачем не
доведено, що відсутністю вказаних умов
договору дійсно порушені її права. У
даному випадку використання типової
форми договору найму житла в будинку
державного та комунального фонду не є
підставою для визнання його недійсним.

Вказаний висновок узгоджується з
правовими висновками, висловленими
Верховним Судом України у постанові
від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-69цс13, у
постановах від 02 липня 2014 року у
справах № 6-78цс14, № 6-86цс14, №6-88цс14, які у
відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України
є обов'язковими для всіх судів України.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування
заочного рішення суду першої інстанції
й ухвалення нового рішення про
задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_3, - ОСОБА_4, відхилити, заочне
рішення Комінтернівського районного
суду Одеської області від 24 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної силу з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з
моменту набрання законної сили
ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік