АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 606/2295/13-ц Головуючий у 1-й
інстанції Малярчук В.В. Провадження №
22-ц/789/751/14 Доповідач - Щавурська
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2014 р. Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючої - Щавурської Н.Б.

суддів - Гурзель І. В., Ходоровський М.
В.,

при секретарі - Парандюк Ю.Б., Панькевич
Т.І.

з участю сторін - представника
апелянта ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2,
представника ПАТ КБ "Приватбанк"
Гнатишака О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Теребовлянського районного суду
Тернопільської області від 14 січня 2014
року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року позивач ПАТ КБ
"Приват Банк" звернулося до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором. Позовні вимоги
обґрунтовувало тим, що 23 грудня 2005 року
позивач та ОСОБА_1 уклали кредитний
договір б/н, згідно якого відповідач
отримав кредит у виді кредитного
ліміту на платіжну картку в розмірі 4700
грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 36%
річних, на суму залишку заборгованості
за кредитом, з кінцевим строком
повернення, що відповідає строку дії
кредитної картки. Відповідач ОСОБА_1
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконав, внаслідок
чого станом на 31 травня 2013 року
утворилася заборгованість за кредитом
у розмірі 22070 грн. 98 коп., з яких: 4202 грн. 11
коп. - заборгованість за кредитом, 16341
грн. 68 коп. - заборгованість по
відсотках за користування кредитом, а
також 500 грн. - штраф (фіксована частина),
1027 грн. 19 коп. - штраф (процентна
складова), яка й підлягає стягненню у
судовому порядку.

Рішенням Теребовлянського районного
суду Тернопільської області від 14
січня 2014 року позов публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ
"Приватбанк" заборгованість за
кредитним договором № б/н від 23 грудня
2005 року у розмірі 22070 грн. 98 коп., з яких:
4202 грн. 11 коп. - заборгованість за
кредитом, 16341 грн. 68 коп. -
заборгованість по відсотках за
користуванням кредитом, 500 грн. - штраф
(фіксована частина), 1027 грн. 19 коп. -
штраф (процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ
"Приватбанк" судовий збір в розмірі 229
грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким у позові відмовити в повному
обсязі, посилаючись на його
незаконність, необгрунтованість,
неправильне застосування
матеріального та порушення норм
процесуального права.

На думку апелянта, при ухваленні
рішення суд не звернув уваги на те, що
за умовами договору кінцевий строк
повернення кредиту відповідає строку
дії кредитної картки, який закінчився у
січні 2007 року, а відтак - судом
безпідставно не застосовано до спірних
правовідносин наслідки спливу строку
позовної давності, передбачені ст.261 ЦК
України, про що заявлено ним в суді
першої інстанції у письмових
запереченнях відносно позову. При
цьому, не враховано позицію Вищого
спеціалізованого суду України,
висловлену в листі № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013
року "Про окремі питання застосування
строків позовної давності", у разі, якщо
відповідач подав заперечення проти
позову, пославшись на сплив позовної
давності, та зазначена заява є
підтвердженням того, що відповідач
зробив заяву про застосування позовної
давності.

Представник відповідача ОСОБА_1 -
адвокат ОСОБА_2 у судовому засіданні
апеляційну скаргу свого довірителя
підтримав, просить її задовольнити.

Представник позивача ПАТ КБ
"Приватбанк" Гнатишак О.В. апеляційної
скарги не визнав, вважає рішення суду
законним і обгрунтованим, таким, що
скасуванню не підлягає.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення учасників
апеляційного розгляду, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, ознайомившись з
матеріалами справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення,
виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про
задоволення позову банку, суд першої
інстанції виходив з доведеності факту
порушення відповідачем зобов'язання за
кредитним договором і відсутності
підстав для застосування наслідків
спливу строку позовної давності у
зв'язку з автоматичною лонгацією
договору через відсутність
повідомлення сторін про припинення дії
такого.

З даними висновками суду першої
інстанції колегія суддів повністю
погодитись не може, оскільки вони не в
повній мірі відповідають обставинам
справи, зроблені з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ч.1 ст.214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
зобов'язаний вирішити наступні
питання: чи мали місце обставини, якими
обгрунтовувалися вимоги і заперечення
та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте зазначені вимоги закону
залишилися поза увагою суду першої
інстанції.

Так, судом встановлено, що 23
грудня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_1 укладено договір б/н, за яким
відповідач отримав кредит у розмірі 4700
грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36% на рік на суму
залишку заборгованості (а.с.8).

Зобов'язання щодо повернення
банку вказаного кредиту ОСОБА_1
належним чином не виконав.

За розрахунком Банку, станом на 31
травня 2013 року у відповідача виникла
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 22070 грн. 98 коп., з яких: 4202 грн. 11
коп. - заборгованість за кредитом, 16341
грн. 68 коп. - заборгованість по
відсотках за користування кредитом, а
також 500 грн. - штраф (фіксована частина),
1027 грн. 19 коп. - штраф (процентна
складова) (а.с.5-7).

Відповідно до ч.1, 2 ст.1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За змістом ст.ст.610, 612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Встановивши факт несвоєчасного
повернення відповідачем кредитних
коштів за умовами договору та
припинення внесення щомісячних
платежів, у зв'язку з чим виникла
заборгованість, суд першої інстанції,
на думку колегії суддів, прийшов до
вірного висновку про порушення ОСОБА_1
прав позивача ПАТ "Приватбанк".

Разом з тим, висновки суду про
відсутність підстав для застосування
наслідків спливу строку позовної
давності у зв'язку з автоматичною
лонгацією договору через відсутність
повідомлення сторін про припинення дії
такого договору, на думку колегії
суддів не відповідають обставинам
справи, зроблені з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст.257 ч.1 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України
позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Строк виконання зобов'язання,
визначений місяцями з врахуванням
вимог ч.3 ст.254 ЦК України спливає у
відповідне число останнього місяця
строку.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей
конкретних правовідносин початок
перебігу позовної давності пов'язаний
з певними юридичними фактами та їх
оцінкою управомоченою особою.

Згідно вимог ч.1 ст.264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч.4 ст.267 ЦК України).

Як вбачається з п.3 Правил
користування карткою, строк дії картки
вказаний на лицевій стороні (місяць і
рік). Картка дійсна до останнього
календарного дня вказаного місяця. По
закінченню строку дії картка
продовжується банком на новий строк
шляхом надання клієнту картки з новим
строком дії.

Як вбачається з матеріалів справи
- заяви ОСОБА_1 на видачу кредитної
картки (а.с.8), строк дії кредитного
ліміту відповідає строку дії картки,
порядок погашення заборгованості
встановлений щомісячними платежами у
розмірі 7% від суми заборгованості.

Крім цього, з пояснень
представників сторін у ході
апеляційного розгляду справи
встановлено, що картка ОСОБА_1 за
умовами укладеного договору була
видана строком на два роки з січня 2005
року по січень 2007 року.

Будь-яких доказів видачі
відповідачу по закінченню строку дії
кредитної картки іншої картки з новим
строком стороною банку суду не надано.

У відповідності до п.5.3 Правил
(а.с.12 на звор.) строк погашення по
Кредиту по платіжних картках зі
встановленим мінімальним обов'язковим
платежем (що в даному випадку складає 7%
від суми заборгованості) наведений в
Пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною
частиною договору. Платіж передбачає
плату за користування кредитом,
передбачену Тарифами і частину
заборгованості по кредиту.

Не зважаючи на те, що в матеріалах
справи відсутня Пам'ятка, однак сам
позивач у позовній заяві зазначає, що
кінцевий термін повернення кредиту
відповідає строку дії картки. Даний
факт відповідачем не оспорюється. І в
заяві на видачу кредиту, підписаній
відповідачем (а.с.8 на звор.) зазначено,
що строк дії кредитного ліміту
відповідає строку дії картки.

Таким чином, з врахуванням того,
що кредитна картка згідно укладеного
договору відповідачу видавалась на два
роки з січня 2005 року по січень 2007 року,
докази про видачу іншої картки по
закінченню строку дії попередньої
стороною банку суду не надані, колегія
суддів приходить до висновку про
припинення дії кредитного договору та
виникнення з 01.02.2007 року у банку права
на звернення до суду за захистом
порушеного права про стягнення
існуючої заборгованості (згідно
представленого розрахунку (а.с.6)
заборгованість по кредиту станом на
31.01.2007 року складала 194 грн. 28 коп., а по
процентах за користування кредитом 259
грн. 12 коп.).

Однак, як вбачається з розрахунку
заборгованості, останнє повернення
відповідачем банку кредитних коштів за
умовами договору від 23.12.2005 року мало
місце 20.04.2007 року в сумі 130 грн.34 коп.
(а.с.6), чим строк позовної давності було
перервано.

А, починаючи з травня 2007 року і по
даний час відповідачем обов'язкові
мінімальні платежі згідно умов
договору на рахунок банку не вносились,
будь-які операції з кредитними коштами
не здійснювались.

Беручи до уваги те, що внаслідок
невидачі ОСОБА_1 банком кредитної
картки з новим строком та припинення
дії договору, прострочена
заборгованість за кредитом в ОСОБА_1
виникла 20.04.2007 року і з цього часу будь -
які операції по картковому рахунку не
проводились, за винятком нарахування
банком процентів за користування
кредитним лімітом та штрафів, колегія
суддів приходить до висновку, що у ПАТ
КБ "ПриватБанк" виникло право на
звернення з позовом до суду про
стягнення заборгованості за договором
(в тому числі й за останнім
простроченим платежем) 01.05.2010 року.

До суду позивач звернувся лише
09.07.2013 року.

Отже, на час звернення позивача до
суду за захистом порушеного права
закінчився трирічний строк позовної
давності, передбачений діючим
законодавством для даного виду вимог.

Про застосування строку позовної
давності відповідач наголошував у
своїх запереченнях при розгляді справи
судом першої інстанції.

Однак, в порушення вимог ст.213 ЦПК
України, ст.ст.256, 257, 261, 261, 264, 266, 267 ЦК
України, суд першої інстанції вказаних
обставин до уваги не взяв, у зв'язку з
чим прийшов до помилкового висновку
про відсутність підстав для
застосування строку позовної давності
за заявою сторони у спорі, висловленою
у письмових запереченнях ОСОБА_1
(а.с.41-43).

Заперечення представника
позивача відносно доводів апеляційної
скарги в частині виготовлення ОСОБА_1
кредитної картки з новим строком,
колегія суддів до уваги не приймає, як
такі, що не підтверджені належними та
допустимими доказами.

Необгрунтованими, на думку колегії
суддів, є й твердження представника
банку про відсутність підстав для
застосування строку позовної давності,
оскільки можливість користування
кредитною карткою відповідачем не
втрачена, про що, на його думку свідчить
п.9.12 Умов і правил надання банківських
послуг, який передбачає автоматичну
щорічну лонгацію договору з підстав
відсутності повідомлення будь-якої зі
сторін договору про припинення його
дії. Дані твердження спростовуються
матеріалами справи: по-перше, змістом
заяви на видачу кредиту, підписаної
відповідачем, де зазначено, що строк
дії кредитного ліміту відповідає
строку дії картки, по-друге, текстом
позовної заяви, в якій зазначено, що
кінцевий термін повернення кредиту
відповідає строку дії картки, по третє,
відсутністю належних і допустимих
доказів про видачу відповідачу картки
з новим строком, і по-четверте самим
змістом вищезгаданого пункту, який
безпосередньо можливості користування
карткою по закінченню терміну її дії не
передбачає.

Твердження представника банку, що
розділ ІІ вищезгаданих Умов і правил в
частині строку користування карткою не
стосується кредитної картки, виданої
відповідачу, а стосується лише
платіжних карток, якою, зокрема, може
вважатися зарплатна, колегія суддів
вважає надуманими, оскільки, по-перше,
кредитна картка, є платіжною в силу як
свого призначення, так і визначення
поняття "платіжної картки", даного п.2
Умов надання банківських послуг (а.с.10),
а по-друге, що найголовніше, сам позивач
у своїй позовній заяві посилається на
те, що заява позичальника разом з
Умовами і Правилами банку складають
кредитний договір. Розділ ІІ, який як
стверджує представник позивача, не
поширюється на кредитні картки якраз і
є тими Правилами, що разом з Умовами і
заявою позичальника складають
кредитний договір.

Таким чином, не зважаючи на те, що
в даному випадку має місце порушення
прав позивача з боку відповідача, однак
позивачем пропущено передбачений
законом строк на звернення до суду за
захистом порушеного права, про що
заявлено ОСОБА_1 в ході розгляду справи
судом першої інстанції, і доказів
поважності причин пропуску вказаного
строку суду не надано, колегія суддів
приходить до висновку, що позов ПАТ КБ
"ПриватБанк" про стягнення з ОСОБА_1
заборгованості за кредитом, що включає
в себе й штрафи за прострочені платежі,
поза межами строку позовної давності,
не ґрунтується на вимогах закону.

Вірно встановивши факт наявності
порушення позичальником ОСОБА_1
кредитного зобов'язання, суд першої
інстанції не врахував вищенаведених
норм матеріального права, які
передбачають, що в зв'язку з пропуском
строку позовної давності для звернення
до суду за захистом свого цивільного
права - стягнення заборгованості за
договором кредиту, слід було відмовити
у задоволенні пред'явленого позивачем
ПАТ КБ "Приватбанк" позову.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.309
Цивільного процесуального кодексу
України підставами для скасування
апеляційним судом рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення є
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
невірне застосування норм
матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення Теребовлянського районного
суду Тернопільської області від 14
січня 2014 року про задоволення позову
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк"
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
в сумі 22 070 грн. 98 коп. за договором
кредиту б/н від 23.12.2005 року у зв'язку з
пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.10 ч.3, 60 ч.ч.1, 4; 303 ч.1,
307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.2, 3, 4; 313; 314 ч.2, 316 ч.1; 317 ч.1;
319 ч.1; 324 ч.1 п.1; 325 ч.1 Цивільного
процесуального кодексу України,
ст.ст.254 ч.3, 256 ч.1, 257 ч.1, 261 ч.ч.1,5; 264 ч.1, 267
ч.ч.3, 4; 526 ч.1, 610, 612, 1054 Цивільного кодексу
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Теребовлянського районного
суду Тернопільської області від 14
січня 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у
позові Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
"ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості в сумі 22 070 грн. 98 коп. за
кредитним договором б/н від 23.12.2005 року -
відмовити за пропуском строку позовної
давності.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Н.Б. Щавурська