Номер провадження № 22-ц/785/3096/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2014 року
м. Одеса

Колегія судів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Варикаші О.Д.

- Ступакова О.А.

при секретарі - Стадніченко
А.І.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
грошових коштів за порушення грошового
зобов'язання, за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Київського районного
суду м. Одеси від 16 січня 2014 року, -

встановила:

До Київського районного суду м. Одеси
звернувся ОСОБА_3 із позовними вимогами
про стягнення з ОСОБА_4 на його користь
грошову суму у загальному розмірі 34450,50
грн., з яких 12372,50 грн., інфляційні
витрати та 22078 грн.. 3% річних від
простроченої суми.

Свої вимоги позивач, та його
представник у судовому засіданні,
обґрунтовували тим, що 14 липня 2005 року
апеляційним судом Одеської області по
справі №22-3658/2005 було стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 борг за договором
позики у розмірі 252 500 гривень, що
еквівалентно 50 000 доларам США. У зв'язку
з тим, що відповідач вищевказане
рішення суду не виконав належним чином
і в повному обсязі, відповідно вимог до
ст. 625 ЦК України, за прострочення
виконання грошового зобов'язання,
кредитор вимагає стягнути грошову суму
з урахуванням індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

Відповідачка у судовому засіданні,
заперечувала проти позовних вимог,
посилаючись на наявність судових
рішень, якими раніше було відмовлено у
задоволенні аналогічних вимог ОСОБА_3,
а також тим, що відносно позивача, саме
у зв'язку із діями пов'язаними із
заволодінням жилого приміщення
відповідачки, порушена кримінальна
справа.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 16 січня 2014 року відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів
за порушення грошового зобов'язання у
розмірі 34450гривень, з яких 12372,50 грн.,
інфляційні втрати за період з 01.12.2010
року по 01.11.2013 року та 22078 грн., в якості 3%
річних від простроченої суми за період
з 01.12.2010 року по 01.11.2013 року.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення, яким позовні
вимоги задовольнити частково стягнути
з відповідачки грошову суму у
загальному розмірі 34 182 грн. 86 коп., з
яких 12 275, 08 грн. інфляційні витрати за
період з 01 грудня 2010 року по 01 листопада
2013 року та 21 907,78 грн. 3 % річних від
простроченої суми за той же час.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах заявлених вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Судом встановлено, що згідно рішення
апеляційного суду Одеської області від
14 липня 2005 року з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 стягнуто 252 500 грн., що
еквівалентно 50 000 доларам США.

Цим рішенням також встановлено, що
комерційне замовлення та розписки від
16 січня 2003 року, а також договори найму
спірного будинку від 01 лютого 2003 року
та 01 лютого 2004 року були укладені між
сторонами по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з
метою приховати іншу угоду. Фактично
між сторонами виникли правовідносини,
пов'язані з договором позики з виплатою
відсотків та договором застави, які
регулюються ст. 374 ЦК УРСР (в редакції 1963
року) та ст.ст. 1.4 Закону України «Про
заставу» та встановлено, що ОСОБА_4
добросовісно виконувала зобов'язання
по договору, двічі збиралася повернути
борг у розмірі 50 000 доларів США, але
позикодавець ухилявся від прийняття
виконання.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси по справі № 2-554/2010 від 24 грудня 2010
року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення 3% річних та індексу інфляції
від простроченої суми, яка була
встановлена рішенням апеляційного
суду Одеської області від 14 липня 2005
року, було відмовлено у задоволенні
позову. У рішенні зазначено, що
правовідносини, які виникли між
сторонами договору позика ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, врегульовані ЦК УРСР (в
редакції 1963 року).

Відповідно до ст. 215 ЦК УРСР кредитор
вважається таким, що прострочив, якщо
він відмовився прийняти належне
виконання, запропоноване боржником. По
грошовому зобов'язанню боржник не
повинен платити проценти за час
прострочки кредитора. Рішенням
апеляційного суду Одеської області по
справі № 22ц-1590/865/12р від 27 лютого 2012
року, рішення Київського районного
суду м. Одеси від 24.12.2010 року, в частині
відмови ОСОБА_3 у стягненні 3% річних та
індексу інфляції з простроченої суми
залишено без змін.

ОСОБА_3, вже звертався із заявою про
перегляд рішення Київського районного
суду м. Одеси від 24.12.2010 року, але у
задоволенні вказаної заяви було
відмовлено.

На підставі наведеного суд першої
інстанції вважав, що оскільки
вказаними рішеннями встановлено, що
відповідачка добросовісно виконувала
зобов'язання по договору, двічі
збиралася повернути борг у розмірі 50 000
доларів США, але позикодавець ухилявся
від прийняття виконання та зазначені
доводи позивача про можливість
отримання 3% річних та індексу інфляції
від суми заборгованості, судом були
визнані безпідставними, то позовні
вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Предметом розгляду в цивільних справах
по яким ухвалене рішення суддів, на які
посилався суд першої інстанції були
вимоги ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та
індексу інфляції від суми
заборгованості за період з 01 лютого по
25 травня 2010 року (а.с. 64-66, 74-75)

У позовній заяві ОСОБА_3 просив
стягнути на його користь грошові кошти
за порушення грошового зобов'язання у
розмірі 34 450 гривень, з яких 12372,50 грн.,
інфляційні втрати за період з 01.12.2010
року по 01.11.2013 року та 22078 грн., в якості 3%
річних від простроченої суми за період
з 01.12.2010 року по 01.11.2013 року.

Тобто зазначені позовні вимоги були
предметом розгляду тільки по даній
цивільній справи.

В матеріалах справи відсутні дані, що
відповідачка в період з 01.12.2010 року по
01.11.2013 року намагалася повернути кошти
в розмірі 252 500 грн., які з неї були
стягнуті вступившим в законну силу
рішенням суду.

Також в матеріалах справи відсутні
докази того, що в цей період ОСОБА_3
ухилявся від прийняття зазначеного
виконання.

Не надані такі докази і суду
апеляційної інстанції.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Крім випадків
встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Між тим з матеріалів справи та змісту
позовної заяви вбачається, що у
Київському відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції знаходиться на
виконанні виконавчий лист за № 2-117/05,
щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 грошові суми у розмірі 252 500 грн.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4
стверджувала, що з неї державною
виконавчою службою стягувалися певні
кошти на виконання зазначеного
виконавчого листа.

Державна виконавча служба не була
залучена до участі у справі, а тому суд
був позбавлений можливості з'ясувати
обставини, які мають суттєве значення
для вирішення справи, а саме: чи мало
місце прострочення виконання
грошового зобов'язання з боку ОСОБА_4;
чи були стягнуті з ОСОБА_4 кошти на
погашення грошової суми у розмірі 252 500
грн. на виконання виконавчого листа за
№ 2-117/05; чому до цього часу не виконано
рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 грошової суми у розмірі
252 500 грн.; якщо є прострочення, то з чиєї
вини воно виникло(ухилення ОСОБА_4 від
виконання зобов'язання або неналежне
виконання держвиконавцем своїх
посадових обов'язків).

Таким чином без з'ясування зазначених
обставин у суду нема законних підстав
для задоволення позовних вимог та
стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів за
порушення грошового зобов'язання у
розмірі 34 450 гривень.

На підставі наведеного, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність зміни
мотивувальної частини рішення суду
першої інстанції, а в іншій частині
рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

В рішенні Київського районного суду м.
Одеси від 16 січня 2014 року за позовною
заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
грошових коштів за порушення грошового
зобов'язання змінити мотивувальну
частину рішення.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом 20 днів з дня
набрання рішенням суду законної сили.

Головуючий :
В.А.
Станкевич

Судді
О.Д.
Варикаша

О.А.
Ступаков