Справа № 671/2292/13-цПровадження № 2/671/45/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року
Волочиський районний суд

Хмельницької області в складі:

головуючої - судді
Бабій О.М.,

при секретарі
Щербініній І.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Волочиську цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в
якому просить визнати недійсним
внаслідок фіктивності договір
дарування будинковолодіння АДРЕСА_1,
укладений в м. Києві 09 жовтня 2013 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_3

В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилається на те, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 є рідними сестрою та братом, він-
ОСОБА_1 не є стороною договору, однак,
оскільки оспорюваний договір зачіпає
його- позивача права та інтереси, тому
він і звертається до суду за їх
захистом.

Як вказує позивач, з 07 листопада
1974 року він перебував в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Шлюб
було розірвано за ініціативою ОСОБА_2
рішенням Волочиського районного суду
Хмельницької області від 29 січня 2013
року. Зі слів позивача, сторони
проживали разом в належній їм
трикімнатній квартирі, а в подальшому
після продажу квартири- в
будинковолодінні матері ОСОБА_2 (з 04
жовтня 2004 року - в будинковолодінні
ОСОБА_2) АДРЕСА_1. В зазначеному
будинковолодінні проживають і на даний
час.

На думку позивача, укладення 09
жовтня 2013 року договору дарування його
колишньою дружиною- ОСОБА_2 на користь
її брата було здійснено для
забезпечення правової можливості
виселення позивача з її
будинковолодіння, оскільки в силу ч. 4
ст. 156 ЖК України як колишній член сім'ї
власника будинку позивач зберігав
право на користування ним після
припинення сімейних стосунків з ОСОБА_2

ОСОБА_1 вказує, що рішенням
Волочиського районного суду
Хмельницької області від 24 вересня 2013
року у справі № 671/1893/13-ц було
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2
про виселення ОСОБА_1, після чого вона
замовила оцінку будинковолодіння, яка
07 жовтня 2013 року була виконана
оцінювачем. Відповідно після укладення
оспорюваного договору дарування
ОСОБА_1, з його слів, вже не є колишнім
членом сім'ї нового власника
будинковолодіння і може бути виселений
за його бажанням.

Як вказує позивач, про таке
бажання ОСОБА_3 заявив через тиждень
після дарування будинковолодіння,
подавши 17 жовтня 2013 року позов до суду
про виселення ОСОБА_1

Позивач вважає, що зацікавленість
ОСОБА_2 укладенням договору відчуження
позбавити ОСОБА_1 статусу колишнього
члена сім'ї власника житла доводиться й
тим, що договір дарування був укладений
за місцезнаходженням (місцем
реєстрації) ОСОБА_3, який проживає в м.
Києві.

В позовній заяві зазначено, що
після укладення договору в
будинковолодінні, і взагалі у м.
Волочиську, ОСОБА_3 не з'являвся,
реально будинковолодіння від
дарувальника не приймав та ним не
користується. Будинковолодінням
користується ОСОБА_2, а ОСОБА_3 постійно
проживає та працює в м. Києві та не має
зацікавленості у виконанні обов'язків
власника будинковолодіння. ОСОБА_2
іншого житла не має, укладення договору
дарування використовується для
позбавлення позивача права
користування будинковолодінням,
договір не породив правових наслідків,
щодо яких укладався.

Таким чином, на думку позивача,
оспорюваний договір дарування є
фіктивним, оскільки умисел сторін
правочину не був спрямований на
створення правових наслідків, які
обумовлювались цим правочином.

В судовому засіданні позивач та
його представник ОСОБА_4 підтримали
заявлені вимоги з викладених у позові
підстав.

Представник відповідача ОСОБА_3-
ОСОБА_5 в судовому засіданні проти
позову заперечив, вважає його
безпідставним та необґрунтованим.
Послався на те, що намір сторін був
спрямований на настання правових
наслідків, передбачених договором
дарування, про що йому відомо зі слів
ОСОБА_3 Щодо фактичної передачі
предмету договору дарування пояснив,
що така передача відбулась, що
підтверджується змістом самого
договору дарування та актом
приймання-передачі. Щодо користування
будинковолодінням пояснив, що це право
власника, який розпоряджається ним на
власний розсуд. Зважаючи на наведене,
вважає доводи позову необґрунтованими.

Відповідач ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явилась, подавши суду
заяву, в якій просила справу слухати у
її відсутності, проти позову
заперечила. У своїй заяві вказала, що
укладений договір дарування не є
фіктивним, право власності на ім'я
нового власника- ОСОБА_3 після
укладення договору було зареєстроване
та майно йому передане, тому, на думку
ОСОБА_2, позов є безпідставним та
задоволенню не підлягає.

Заслухавши учасників судового процесу,
дослідивши матеріали справи, суд
знаходить позов таким, що задоволенню
не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України
передбачені способи захисту цивільних
прав та інтересів: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема, частиною п'ятою вказаної
статті передбачено, що правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Фіктивний правочин
характеризується тим, що сторони
вчиняють його лише для вигляду, без
наміру його виконання. Для визнання
судом правочину фіктивним ознака
вчинення його лише для вигляду має бути
з обох сторін правочину.

Пунктом 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 з 07 листопада 1974 року перебували
в зареєстрованому шлюбі, який
розірвано рішенням Волочиського
районного суду Хмельницької області
від 29 січня 2013 року.

Рішенням Волочиського районного
суду Хмельницької області від 24
вересня 2013 року, яке набрало законної
сили 05 листопада 2013 року, відмовлено
ОСОБА_2 в задоволенні її позову до
ОСОБА_1, третя особа- ОСОБА_11, про
усунення перешкод в користуванні жилим
приміщенням та виселення з будинку
АДРЕСА_1.

09 жовтня 2013 року ОСОБА_2 з однієї
сторони та ОСОБА_3 з другої сторони
уклали договір дарування
будинковолодіння АДРЕСА_1, за яким
ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняв в дар
вказане нерухоме майно. Договір був
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі
за № 1951.

На підставі вказаного договору
дарування за ОСОБА_3 зареєстровано
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1, що підтверджується даними
витягу з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності № 10559466 від 09 жовтня 2013
року (а.с. 84).

Відповідно до ч. 1 ст. 719 ЦК України
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

В силу ч.ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України,
право власності обдаровуваного на
дарунок виникає з моменту його
прийняття. Прийняття обдаровуваним
документів, які посвідчують право
власності на річ, інших документів, які
посвідчують належність дарувальникові
предмета договору, або символів речі
(ключів, макетів тощо) є прийняттям
дарунка.

В пункті 8 оспорюваного договору
дарування зазначено, що в присутності
нотаріуса дарувальник (ОСОБА_2) передав
обдаровуваному (ОСОБА_3) ключі та всі
належні документи на вказане нерухоме
майно.

Отже, виходячи з наведених обставин та
аналізу вказаних правових норм,
державна реєстрація права власності на
нерухоме майно за ОСОБА_3 здійснена та
дарунок за оспорюваним договором
дарування ним прийнято, що випливає зі
змісту ст. 722 ЦК України та п. 8 договору
дарування.

Ці обставини спростовують посилання
позивача та його представника на те, що
фактичного прийняття дарунка з боку
ОСОБА_3 не було.

Крім цього, факт прийняття
дарунка ОСОБА_3 не спростовується
посиланням позивача та його
представника на те, що останній не
проживає у АДРЕСА_1 та не користується
ним, оскільки згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд і має право вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону.

Встановлено, що в житловому
будинку АДРЕСА_1 фактично проживають:
ОСОБА_2, ОСОБА_1, їх син- ОСОБА_11,
невістка- ОСОБА_12 та онук- ОСОБА_13, що
підтверджується актом обстеження
фактичного проживання (а.с. 67) та не
заперечується сторонами та їх
представниками у справі.

Відповідач ОСОБА_3 в подарованому
йому будинку не проживає, що не
заперечили в судовому засіданні
сторони.

Однак, сам по собі факт не
проживання ОСОБА_3 в подарованому
житловому будинку не свідчить про
відсутність у нього наміру створення
правових наслідків, які обумовлювались
оспорюваним договором дарування.

Також, на думку суду, факт
проживання відповідача ОСОБА_2 у
житловому будинку за спірною адресою
після переходу права власності до
відповідача ОСОБА_3 та відсутність у
неї іншого нерухомого майна не є
підтвердженням того, що між нею та
ОСОБА_3 укладено фіктивний правочин та
не свідчить про відсутність у неї
наміру, спрямованого на настання
правових наслідків договору.

Показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суд до уваги не бере,
оскільки вказаним свідкам не відомо
про спрямування умислу сторін
оспорюваного договору дарування, як не
відомо і про будь-які обставини
укладення цього договору, зазначені
свідки лише підтвердили в судовому
засіданні наявність конфліктів та
неприязних відносин між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, що не є прямим доказом
спрямованості умислу сторони договору
при його укладенні.

Таким чином, суд дійшов висновку,
що позивачем та його представником не
надано та судом не здобуто доказів на
підтвердження умислу відповідачів на
укладення договору дарування без
наміру створення правових наслідків,
які ним обумовлювались.

При цьому наявність конфліктних
ситуацій між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, а також
наявність інших судових спорів між
позивачем та відповідачами саме по
собі не впливає на визначення
фіктивності договору дарування та не
може бути перешкодою для реалізації
власником- ОСОБА_3 правомочностей щодо
своєї власності.

Враховуючи викладене, в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
дарування будинковолодіння АДРЕСА_1,
укладеного 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_3, слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 59, 60, 212-215 ЦПК України;
ст. ст. 16, 203, 215, 234, 319, 719, 722 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання договору дарування
недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Хмельницької області через
Волочиський районний суд Хмельницької
області шляхом подання в десятиденний
строк з дня його проголошення
апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні в судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
О.М. Бабій