Справа №592/1026/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Кондратенко М. В.Номер
провадження 22-ц/788/790/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 26
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

16 квітня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Сибільової Л. О.,

суддів - Лузан Л. В., Маслова В. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційними
скаргами публічного акціонерного
товариства «Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе», відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Суми

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 26 лютого 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе», відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Суми, про
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої професійним
захворюванням,

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 26 лютого 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Суми на
користь ОСОБА_3 4 000 грн. в рахунок
відшкодування моральної шкоди, яка
спричинена йому професійними
захворюваннями.

Стягнуто з ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе» на користь ОСОБА_3 9 000 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди,
яка спричинена йому професійними
захворюваннями.

Стягнуто з ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе» на користь держави судовий
збір у сумі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ПАТ «Сумське МНВО
ім. М.В.Фрунзе», посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог. Вказує, що судом
неналежно оцінені та не враховані
характер та обсяг моральних та
фізичних страждань, стан здоров'я
позивача, недостатньо обґрунтовано
розмір відшкодування моральної шкоди,
невірно розраховано розмір моральної
шкоди. Крім того, судом безпідставно не
застосовано строки позовної давності.

В апеляційній скарзі відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Суми (далі -
відділення Фонду), посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
скасувати в частині задоволення
позовних вимог щодо відділення Фонду
та відмовити у задоволенні позовних
вимог в цій частині. Вказує, що суд
першої інстанції недостатньо оцінив та
не врахував наявність, характер, обсяг
моральних та фізичних страждань
позивача.

Зазначає, зокрема, що п.3 ст. 34 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
передбачено, що однією з суттєвих умов
відшкодування моральної шкоди є
подання відповідного висновку
медичних органів. Позивач таких
доказів не надав. Судом безпідставно не
застосовано позовну давність до
спірних правовідносин.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представників відповідачів,
які підтримали свої скарги з мотивів, в
ний викладених, представника позивача,
яка заперечує проти скарг та
погоджується з рішенням суду,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги не підлягають
задоволенню.

ОСОБА_3 в особі свого представника 31
січня 2014 року звернувся до суду з
вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим,
що він з 6 вересня 1973 року по 22 серпня 1978
року та з 22 січня 1980 року по 21 жовтня 2008
року перебував у трудових відносинах з
ВАТ (нині ПАТ) «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе», звільнений за власним
бажанням в зв'язку з виходом на пенсію
по інвалідності.

Згідно акту розслідування хронічного
професійного захворювання №13 від 07
лютого 2003 року, йому були встановлені
професійні захворювання:
Нейросенсорна туговухість ІІІ-IV ст.
професійного характеру. Основний
діагноз. РОХП з вегетативно-трофічними
порушеннями на кистях, двобічний плече
- лопатковий периартроз та остеоартроз
ліктьових суглобів з помірним
обмеженням в/к і хребта з больовим
синдромом. Ішемічна хвороба серця,
атеросклеротичний кардіосклероз, СН І
ст. Аутоімунний тиреоидит. Супутній
діагноз.

Згідно акту розслідування хронічного
професійного захворювання №64 від 01
жовтня 2007 року йому були встановлені
такі професійні захворювання: ХОЗЛ І
ст. у стадії токсико-пилової етиології
у фазі нестійкої ремісії. Емфізема
легень І ст. Легенева недостатність І
ст. Захворювання професійне.

Вібраційна хвороба від дії локальної
вібрації ІІ ст. (Вегетативно-сенсорна
поліневропатія верхніх кінцівок з
ангіоплазмами пальців рук і
вегетативно-трофічними порушеннями на
кистях, міофіброз м'язів передпліч та
плечового пояса, двосторонній
епікондильоз плеча, деформуючий
остеоартроз ліктьових та
променево-зап'ястних суглобів зі
стійким больовим синдромом та
обмеженням функції верхніх кінцівок).

Нейросенсорна туговухість зі значним
ступенем (ІІІ-IV ст.) зниження слуху
професійного характеру. Основний
діагноз.

Ішемічна хвороба серця,
атеросклеротичний кардіосклероз.
Гіпертонічна хвороба ІІ ст. СН І ст.
Хронічний гастродуоденит у фазі
нестійкої ремісії. Атеросклеротична
дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з
лікворно-венозною дисциркуляцією і
астено-невротичним синдромом. РОХП,
люмбалгія. Супутній діагноз.

Відповідно до вказаних актів,
професійні захворювання виникли через
недосконалість технологій,
неефективність захисту органів слуху,
використання засобів індивідуального
захисту.

Відповідно до довідки МСЕК м. Суми від 27
листопада 2013 року йому встановлено 80%
втрати професійної працездатності
внаслідок професійного захворювання
та ІІ групу інвалідності внаслідок
професійного захворювання
безтерміново.

Просив в рахунок відшкодування
моральної шкоди стягнути на його
користь з ПАТ «Сумське МНВО ім.
М.В.Фрунзе» 11 000 грн., з відділення Фонду
- 5 000 грн.

Вирішуючи спір та частково
задовольняючи позов до ПАТ «Сумське
МНВО ім. М.В.Фрунзе», суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
порушив право позивача на безпечні
умови праці; у зв'язку з отриманням за
час роботи у відповідача професійного
захворювання позивач частково втратив
професійну працездатність, в
результаті чого зазнав моральних
страждань.

Стягуючи моральну шкоду з відділення
Фонду, суд виходив з того, що вперше
ОСОБА_3 встановлено 20% втрати
працездатності ще у 2003 році, коли діяли
норми Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків та професійних захворювань,
що спричинили втрату працездатності»,
які передбачали відшкодування
спричиненої моральної шкоди за рахунок
Фонду соціального страхування.

Такі висновки суду узгоджуються з
обставинами справи, вірно
встановленими судом, та відповідають
вимогам матеріального та
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що з 22
січня 1980 року по 21 жовтня 2008 року
позивач працював, в тому числі,
слюсарем механозбиральних робіт у ВАТ
(нині ПАТ) «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе»
(а.с.6-8).

Згідно акту розслідування
професійного захворювання №13 від 07
лютого 2003 року за формою П-4,
складеного на підставі повідомлення
Харківського НДІ гігієни праці та
професійних захворювань від 3 лютого 2003
року, ОСОБА_3 встановлені такі
професійні захворювання:
Нейросенсорна туговухість ІІІ-IV ст.
професійного характеру. Основний
діагноз. РОХП з вегетативно-трофічними
порушеннями на кистях, двобічний плече
- лопатковий периартроз та остеоартроз
ліктьових суглобів з помірним
обмеженням рухів в/к і хребта з
больовим синдромом. Ішемічна хвороба
серця, атеросклеротичний
кардіосклероз, СН І ст. Аутоімунний
тиреоидит (а.с.9).

Відповідно акту МСЕК Зарічного району
м. Суми №563 від 18 березня 2003 року
ОСОБА_3 встановлено 20% втрати
професійної працездатності первинно
(а.с.25-26).

При повторному обстеженні відповідно
до акту МСЕК Зарічного району м. Суми
за №1031 від 25 травня 2005 року ОСОБА_3
підтверджено 20% втрати професійної
працездатності (а.с.27-28).

Згідно акту розслідування хронічного
професійного захворювання №64 за
формою П-4 від 01 жовтня 2007 року,
складеного на підставі повідомлення
вищезазначеного лікувального закладу
від 19 вересня 2007 року, позивачу
встановлені наступні професійні
захворювання: ХОЗЛ І ст. у стадії
токсико-пилової етиології у фазі
нестійкої ремісії. Емфізема легень І
ст. Легенева недостатність І ст.
Захворювання професійне. Вібраційна
хвороба від дії локальної вібрації ІІ
ст. (Вегетативно-сенсорна
поліневропатія верхніх кінцівок з
ангіоплазмами пальців рук і
вегетативно-трофічними порушеннями на
кистях, міофіброз м'язів передпліч та
плечового пояса, двосторонній
епікондильоз плеча, деформуючий
остеоартроз ліктьових та
променево-зап'ястних суглобів зі
стійким больовим синдромом та
обмеженням функції верхніх кінцівок.
Захворювання професійне.

Нейросенсорна туговухість з значним
ступенем порушення слуху (IV ст.)
професійного характеру.

Ішемічна хвороба серця,
атеросклеротичний кардіосклероз.
Гіпертонічна хвороба ІІ ст. СН І ст.
Хронічний гастродуоденит у фазі
нестійкої ремісії. Атеросклеротична
дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з
лікворно-венозною дисциркуляцією і
астено-невротичним синдромом. РОХП,
люмбалгія. Супутній діагноз (а.с.10).

Актом огляду МСЕК за №947 від 21
листопада 2007 року позивачу встановлено
60% втрати професійної працездатності, в
тому числі первинно: вібраційна
хвороба - 25%, хронічне обструктивне
захворювання легень - 15%, повторно:
туговухість - 20% (а.с.29-30).

Актом огляду МСЕК №975 від 27 листопада
2013 року, згідно довідки про результати
визначення ступеня втрати професійної
працездатності №594460, ОСОБА_3
встановлено 80% втрати професійної
працездатності, в тому числі по 25% - по
вібраційній хворобі та захворюванню
легень, 30% - по туговухості, і
встановлена ІІ група інвалідності
безтерміново (а.с.11, 31-32).

Згідно карт умов праці, актів
розслідування хронічного професійного
захворювання, професійні захворювання
виникли за обставин: недосконалість
технологій, неефективний захист
органів слуху засобами
індивідуального захисту, причиною
професійних захворювань стало
проведення робіт в умовах впливу
інтенсивного виробничого шуму та
підвищеного рівня пилу (а.с.9-10, 22-24).

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Ст. 173 КЗпП України передбачає, що шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України
передбачається відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом працівникові моральної шкоди у
разі, якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

З названої норми права вбачається, що
моральна шкода відшкодовується
працівникові безпосередньо
роботодавцем за таких умов: наявності
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; у разі виникнення у
працівника моральних страждань або
втрати нормальних життєвих зв'язків,
або виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв'язку між попередніми
умовами.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31 березня 1995
року (зі змінами, внесеними постановою
Пленуму Верховного Суду України від 25
травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1
КЗпП України за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин, зокрема виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я
умовах, яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
охорону праці» відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я, здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 вперше було встановлено 20%
втрати працездатності у 2003 році, що
вбачається з акту МСЕК Зарічного
району м. Суми за №563 від 18 березня 2003
року.

Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» в редакції, що діяла на
час виникнення у позивача права на
відшкодування моральної шкоди в 2003
році, на Фонд соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України
покладався обов'язок відшкодування
моральної шкоди застрахованим особам,
яким був ОСОБА_3

Законом України від 23 лютого 2007 року
«Про внесення змін до Закону України №
1105-XIV «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
який набрав чинності з 30 березня 2007
року, виключена ч. 3 ст. 34 вказаного
Закону, тобто скасовано право
потерпілих на виробництві громадян на
відшкодування їм моральної
(немайнової) шкоди за рахунок Фонду, а
тому Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України не
відповідає за завдану моральну шкоду,
право на відшкодування якої виникло
після набрання чинності вказаним
Законом.

Посилання відділення Фонду в
апеляційній скарзі на те, що на час
винесення оскаржуваного рішення закон
не містить обов'язку Фонду по
здійсненню страхових виплат по
відшкодуванню моральної шкоди, і
рішення грунтується на нормах
матеріального права, дія яких
скасована, не заслуговують на увагу і є
безпідставними, оскільки спірні
правовідносини виникли з моменту
встановлення факту стійкої втрати
працездатності, тобто при первинному
огляді позивача МСЕК в 2003 році.

Відповідно до положень ст. 13 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
право у позивача на відшкодування
виникло після встановлення вперше
МСЕК в 2003 році ступеню втрати
професійної працездатності, пов'язаної
з професійним захворюванням.

Закон України від 23 лютого 2007 року,
яким виключено з Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» норми, які передбачали
відшкодування моральної шкоди, набрав
чинності після виникнення спірних
правовідносин і не має зворотної сили.
Встановлення позивачу 20% втрати
професійної працездатності відбулось
у 2003 році, тобто ще до набрання
чинності Законом, на який посилається
відповідач.

Тому місцевий суд правильно застосував
ст. 21 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", яка діяла на момент
виникнення правовідносин при огляді
позивача МСЕК в 2003 році, згідно якої у
разі настання страхового випадку Фонд
соцстрахування зобов"язаний у
встановленому законодавством порядку
своєчасно та в повному обсязі
відшкодувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров"я, виплачуючи йому грошову
суму за моральну шкоду за наявності
факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому.

Таким чином, місцевий суд правильно
керувався вищезазначеними положеннями
Закону та ст. 237-1 КЗпП України та
задовольнив частково позов про
стягнення як з відділення Фонду, так і
з ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе»
коштів на відшкодування моральної
шкоди.

Посилання ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе» в скарзі на те, що позивач був
обізнаний про шкідливі умови праці і
свідомо в них працював, не
звільняючись з роботи, усвідомлюючи
шкідливі наслідки для свого здоров'я, а
тому це є підставою для застосування
солідарного ступеню вини обох сторін в
трудових правовідносинах за настання
шкідливих для її здоров'я наслідків, не
грунтуються на законі.

ПАТ «СМНВО ім. М.В.Фрунзе» посилається в
скарзі на декларативність положень ст.
153 КЗпП України та неможливість повного
втілення її вимог в життя з об'єктивних
причин, на те, що законодавчо
встановлені гранично допустимі рівні
виробничого фактору та характеру праці
з врахуванням положень Закону України
«Про охорону праці» щодо обов'язку
роботодавця створити на робочому місці
умови праці відповідно до нормативних
актів, вказують на можливість
існування потенційно шкідливого
виробництва за умови забезпечення
роботодавцем функціонування системи
управління охороною праці.

В той же час відповідач не довів у
справі, що вжив вичерпно всіх
передбачених вимогами закону заходів
щодо створення безпечних умов праці
для позивача відповідно до умов
трудового договору та існуючих
нормативів.

Незважаючи на гарантоване державою
право вільного вибору виду діяльності,
передбачене ч. 1 ст. 43 Конституції
України та абзацом 2 ст. 5-1 КЗпП України,
відповідач в силу ст. 43 Конституції
України, ст. ст. 153, 157 КЗпП України, ст.
ст. 6, 13 Закону України «Про охорону
праці» зобов'язаний створити
працівнику безпечні умови праці, які б
відповідали санітарно-гігієнічним
нормам та іншим нормам охорони праці.

Колегія суддів вважає, що, враховуючи
характер і обсяг моральних страждань,
яких зазнав позивач внаслідок
отриманих професійних захворювань,
стан його здоров'я, а також виходячи з
роз'яснень постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», засад розумності,
виваженості та справедливості, у суду
першої інстанції були підстави для
стягнення з відповідачів на користь
позивача визначених судом сум в
рахунок відшкодування заподіяної йому
моральної шкоди.

Місцевий суд, вирішуючи спір, вірно
виходив з того, що позивач надав докази
завдання йому моральної шкоди в
результаті ушкодження здоров'я, довів
певний її розмір. У позовній заяві
містяться посилання на те, у чому саме
полягає завдання моральної шкоди
позивачу, якими доказами це
підтверджується, з яких міркувань
виходив позивач, визначаючи розмір
моральної шкоди. Характер професійного
захворювання позивача дає підстави для
висновку про те, що він морально
страждає від його наслідків, внаслідок
цих негативних обставин змінився
спосіб його життя, від нього
вимагаються додаткові зусилля для
організації свого життя.

Колегія суддів не може погодитись з
доводами в скарзі щодо недостатньої
оцінки судом стану здоров'я позивача,
характеру його страждань, оскільки у
висновках суду є обґрунтування мотивів
щодо визначення розміру відшкодування.
Судом врахована глибина фізичних та
моральних страждань, погіршення стану
його здоров'я, позбавлення можливості
вести повноцінний здоровий спосіб
життя, інші негативні наслідки, що
настали в результаті зниження
професійної працездатності.

Відсутність висновку медичних органів,
що підтверджує наявність моральної
шкоди, не є підставою для відмови
позивачу у позові.

Колегія суддів вважає, що позивач,
відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, довів заподіяння йому
моральної шкоди, оскільки, за
наявності у нього вищезазначених
професійних захворювань, вказаного
ступеня їх тяжкості, це є очевидним і
висновок суду з цього питання є
безсумнівним.

До вимог про відшкодування моральної
шкоди у випадках, передбачених
трудовим законодавством, дійсно
застосовується тримісячний строк
звернення до суду (ст. 233 КЗпП). Однак до
інших вимог про відшкодування
моральної шкоди як вимог, що випливають
з порушення особистих немайнових прав,
строки позовної давності відповідно до
ст. 83 ЦК УРСР (1963 р.) не застосовуються
(п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду
від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди").

З набранням чинності ЦК України 2004 року
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст. 268 цього
Кодексу).

Ст. 9 ЦК України передбачає, що
положення цього Кодексу
застосовуються до врегулювання
трудових і сімейних відносин, якщо вони
не врегульовані іншими актами
законодавства.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 23 ЦК
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Рішення суду узгоджується з
роз'ясненнями, які містяться в рішенні
Конституційного Суду України № 20-рп/2008
від 8 жовтня 2008 року, про те, що
скасування відповідних положень
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» щодо права
застрахованих громадян, що потерпіли
на виробництві від нещасного випадку
або професійного захворювання на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду, не порушило саме право
громадян на відшкодування моральної
шкоди, скільки відповідно до ч. 1 ст. 1167
ЦК України, моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Посилання в скаргах на те, що
позивачеві за роботу в шкідливих
умовах відділення Фонду за рахунок
страхових внесків товариства
здійснило виплату одноразової
допомоги, яка за своєю суттю
компенсувала моральний аспект
страхового випадку, також не
спростовують висновків суду. Отримання
позивачем вказаної виплати не є
підставою для відмови у відшкодування
моральної шкоди, заподіяної
ушкодженням здоров'я, передбаченого
законом.

Таким чином, доводи апеляційних скарг
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційні
скарги і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Суд, вірно встановивши обставини
справи та відповідні їм
правовідносини, правильно застосував
правові норми та ухвалив законне і
обґрунтоване рішення, для скасування
чи зміни якого підстави відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л
и л а:

Апеляційні скарги публічного
акціонерного товариства «Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе», відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Суми
відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 26 лютого 2014 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -