АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/193/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/1076/14
Головуючий у 1-й інстанції Матвієнко
Доповідач Абрамов П. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Корнієнка В.І., Чічіля В.А.

при секретарі : Коротун І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 20 лютого
2014 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до
господарчого товариства з обмеженою
відповідальністю «ОЛІМП» про оплату
вимушеного прогулу

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді-доповідача
апеляційного суду ,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з зазначеним позовом посилаючись
на те, що вона з 30.12.2010 року по 12.04.2011 рік
працювала у відповідача на посаді
менеджера. В день звільнення 12.04.2011 року
вона не працювала, незважаючи на це
відповідач не надіслав їй письмове
повідомлення про необхідність
отримати трудову книжку. Отримала її
лише 13.06.2012 року. В зв'язку з затримкою
видачі трудової книжки позивачка
прохала суд стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 13.04.2011 р. по 13.06.2012 р. в розмірі
19521 грн.08 коп.

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 20 лютого
2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до
господарського товариства з обмеженою
відповідальністю «ОЛІМП» про оплату
вимушеного прогулу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохала
рішення суду скасувати, вказуючи на
порушення судом норм процесуального
права, зокрема ч. 1 ст. 158 ЦПК України, ч. 1
ст. 6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку
про її відхилення.

Згідно з вимогами ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1
працювала з 30.10.2010 року по 12.04.2011 року у
господарчому товаристві з обмеженою
відповідальністю «ОЛІМП» на посаді
менеджера. 12.04.2011 року позивачка за
власним бажанням звільнилася з роботи
і в цей день через її відсутність не був
проведений остаточний розрахунок та не
видана трудова книжка. На неодноразові
звернення позивачки надіслати їй
поштою трудову книжку відповідач
відмовлявся. Рішенням Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області від 28.05.2012 року встановлена
вина відповідача у затримці видачі
трудової книжки ОСОБА_1 та зобов'язано
господарче товариство з обмеженою
відповідальністю «ОЛІМП» повернути
позивачці належну їй трудову книжку та
надіслати їй на відповідну адресу.

ОСОБА_1 отримала трудову книжку 13.06.2012
року.

Таким чином було встановлено вину
відповідача у затримці видачі трудової
книжки ОСОБА_1

З врахуванням зазначеної обставини
колегія суддів приходить до висновку
про правомірність позовних вимог
ОСОБА_1

ОСОБА_1 має право на отримання
середнього заробітку за час затримки
видачі їй трудової книжки за період
з 13.04.2011 р. по 13.06.2012 р. у відповідності
з вимогами ст..235 КЗПП України.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, місцевий суд виходив з
того, що позивачка пропустила строк
позовної давності звернення до суду
без поважних причин, поважних причин
пропуску цього строку позивачка не
вказала, не прохала його поновлювати,
поважних причин пропуску цього строку
суд не знайшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Як роз'яснено п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів», суд з'ясовує
не лише причини пропуску зазначеного
строку, а усі обставини справи, права та
обов'язки сторін. При
необґрунтованості вимог суд відмовляє
в позові з цих підстав без посилання на
строки звернення до суду, оскільки вони
стосуються порушеного права. При
обґрунтованості вимог і поважності
причин пропуску строку звернення до
суду, суд поновлює пропущений строк на
звернення за вирішенням трудового
спору і вирішує його по суті. При
пропуску строку без поважних причин
суд наводить у рішенні мотиви, чому він
вважає неможливим його поновити, та
зазначає, що відмовляє в позові саме з
цих підстав.

Місцевим судом вірно встановлено , що
ОСОБА_1 дізналась про порушення свого
права на отримання належної їй
трудової книжки ще у квітні 2011 року,
відразу ж після звільнення з роботи
12.04.2011 року, оскільки відповідач не
видав їй трудову книжку, не повідомив
її про необхідність отримання трудової
книжки, не повідомив її про
необхідність отримання трудової
книжки, не здійснював ніяких дій
направлених на повернення трудової
книжки про що вона зазначає у позовній
заяві.

Строк позовної давності на звернення
до суду розпочався з наступного дня
після отримання трудової книжки
тобто з 14.06.2012 року. До суду звернулась
з цим позовом лише 15.01.2014 року.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд
вірно з'ясував всі обставини справи,
дав їх належну оцінку та прийшов до
висновків, що позивачка звернулась до
суду з пропуском строку на таке
звернення.

Ні в ході розгляду справи в місцевому
суді, ні в апеляційній інстанції
позивачем не надано жодного доказу на
підтвердження поважності пропуску
строку звернення до суду.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1

Інші доводи апеляційної скарги щодо
порушення норм процесуального права не
спростовують висновків місцевого
суду щодо відмови в задоволенні
позовних вимог та не порушують право
ОСОБА_1 на справедливий судовий
розгляд передбачений ст. 6
Європейської конвенції з прав людини
та основоположних свобод.

Так, місцевим судом 20 січня 2014 року
було відкрито провадження у справі
про що постановлена ухвала (а. с. 12).
Одночасне відкриття провадження у
справі та призначення справи до
судового розгляду, хоча формально і
є порушенням норм ЦПК України, однак
ці порушення не впливають на
законність судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 належним чином була
повідомлена про судове засідання
30.01.2014 року ( а. с. 17).

На а. с. 21 наявна заява ОСОБА_1 про
розгляд справи за її відсутності.

Також ОСОБА_1 повідомлена про судове
засідання призначене на 10.02.2014 року (а.
с. 26) на 20.02.2014 року (а. с. 66).

Таким чином доводи ОСОБА_1 про
неналежне повідомлення про день та
час судового розгляду справи є
необґрунтованими.

Також в установленому законом
порядку суддя вирішив питання про
відвід, про що постановив ухвалу.( а.
с. 87).

Таким чином доводи апеляційної скарги
висновків місцевого суду не
спростували.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307 , 308, 314,
315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 20 лютого
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
його проголошення і може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді:

З оригіналом згідно.