________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/8085/13-ц
Провадження № 2/520/1421/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, що є правонаступником
ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про визнання
договору дарування недійсним та
визнання права власності на 1/3 частину
квартири,

ВСТАНОВИВ:

26.06.2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом та просила постановити
рішення, яким визнати договір
дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1
від 13.03.2008 року реєстр. № 1431, укладений
між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 недійсним,
удаваним, та таким, що укладений
сторонами для приховування іншої
угоди, а саме договору довічного
утримання та припинити, розірвати дію
останнього у зв'язку з його
невиконанням відповідачкою ОСОБА_3, та
визнати за ОСОБА_2 право власності на
вказану 1/3 частину квартири АДРЕСА_1;
визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом, видане Третьою
одеською державною нотаріальною
конторою на ім'я відповідачки ОСОБА_3
після смерті чоловіка ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Свої вимоги мотивувала тим, що їй та її
покійному чоловіку на праві приватної
сумісної часткової власності належала
квартира АДРЕСА_1, при цьому їй належали
2/3 частини, а чоловіку 1/3.

Згодом, 17.12.2007 року позивач та
уповноважений ОСОБА_4, що діяв від імені
її чоловіка ОСОБА_5, підписали договір
дарування 1/3 частини квартири, та того
дня позивач уклала з ОСОБА_4 договір
довічного утримання та передала
останньому у власність 2/3 частини
квартири АДРЕСА_1.

Позивач стверджує, що після смерті
чоловіка ОСОБА_4 запропонував їй
передати йому у власність за договором
довічного утримання ще 1/3 частину
квартиру, на що позивач погодилась, так
як на протязі двох з половиною місяців
після смерті чоловіка останній
виконував свої обов'язки по договору
довічного утримання.

Позивач вказує те, що, довіряючи як
нотаріусу, так і ОСОБА_4, вона зробила
помилку щодо обставин, що мають істотне
значення. Договір, який вона
підписувала є удаваним, він не є
договором дарування, у дійсності вона
та ОСОБА_4 уклали договір довічного
утримання відносно неї.

Більш того, стверджує, що після
підписання договору дарування від
13.03.2008 року ОСОБА_4 поступово перестав
виконувати умови договору довічного
утримання від 17.12.2007 року та
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер, спадоємцем
останнього є ОСОБА_3, яка отримала
свідоцтво про право на спадщину за
законом.

Вказані обставини і стали підставою
для звернення до суду з даним позовом.

Під час розгляду справи, а саме
ІНФОРМАЦІЯ_4 року позивач ОСОБА_2
померла, у зв'язку з чим ухвалою
Київського районного суду м. Одеси від
20.02.2014 року ОСОБА_1 було залучено в
якості правонаступника позивача
ОСОБА_2 до участі у справі.

Особи, що беруть участь у справі, про
час і місце судового засідання
сповіщені належним чином у порядку
ст.74,76,77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_6 у судовому засіданні позов
підтримали в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені у
позовній заяві.

Відповідач та її представник у
судовому засіданні заперечували проти
задоволення позову, посилаючись на її
необгрунтованість.

Суд, вислухавши сторони, свідків,
дослідивши матеріали справи та надані
докази, вважає, що позов є
необгрунтованим, безпідставним а у
зв'язку з чим задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 01
липня 1988 року у відділу ЗАГСу
Київського РВК у м. Одесі було
зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та
ОСОБА_2, про що зроблена актова запис за
№ 783, що підтверджується Свідоцтвом про
укладання шлюбу серії НОМЕР_1.

Розпорядженням органу приватизації
від 14 червня 1993 року за № 13840 ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_7 передано в приватну
спільну власність в рівних частках
квартиру АДРЕСА_1.

15 серпня 2006 року державним нотаріусом
Третьої одеської державної
нотаріальної контори Підгірняк О.А.
було посвідчено Свідоцтво про право на
спадщину за законом, згідно якого
ОСОБА_2 успадкувала 1/3 частини
трикімнатної квартири, що знаходиться
у АДРЕСА_1, після смерті матері ОСОБА_7.

10 грудня 2007 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 було посвідчено
довіреність, згідно якої ОСОБА_5
уповноважив ОСОБА_4 подарувати ОСОБА_2
на умовах за власним розсудом, належну
йому частину квартири АДРЕСА_1.

Після чого 17 грудня 2007 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 було
посвідчено Договір дарування, згідно
умов якого ОСОБА_11, діючий від імені
ОСОБА_5 на підставі вищевказаної
довіреності подарував, а ОСОБА_2
прийняла в дар 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1.

Того ж дня, 17 грудня 2007 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 було
посвідчено Договір довічного
утримання, згідно п.1.1 якого ОСОБА_2
передала у власність ОСОБА_4 2/3 частини
квартири АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_4
зобов'язався забезпечувати ОСОБА_2
утриманням та доглядом довічно.

Згодом, ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 помер
про, що Першим відділом реєстрації
актів цивільного стану Приморського
районного управління юстиції м. Одеси в
Книзі реєстрації смертей зроблено
відповідний актовий запис за № 10580, що
підтверджується Свідоцтвом про смерть
Серії НОМЕР_2.

30 березня 2008 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 було посвідчено Договір
дарування, згідно умов якого ОСОБА_2
подарувала, а гр. ОСОБА_4 прийняв в дар
належну позивачу 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1.

Таким чином, власником всієї квартири
АДРЕСА_1 став ОСОБА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер, про що
Першим Малиновським відділом
реєстрації актів цивільного стану
Одеського міського управління юстиції
в Книзі реєстрації смертей зроблено
відповідний актовий запис за № 1713.

Після його смерті відкрилась спадщина
у вигляді зазначеної квартири,
спадкоємцем першої черги є дружина
померлого - відповідач по справі
ОСОБА_3, яка 15 лютого 2014 року отримала
Свідоцтво про право на спадщину за
законом, посвідчене державним
нотаріусом Третьої одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_13, в
результаті чого стала власником 1/3
частини спірної квартири.

Згодом, 14 липня 2011 року ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3
про розірвання договору довічного
утримання, в результаті чого рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
11 жовтня 2011 року позов було задоволено,
визнано договір довічного утримання,
укладений 17 грудня 2007 року між ОСОБА_2 з
однієї сторони, та ОСОБА_4 з другої
сторони, за яким ОСОБА_2 передала у
власність ОСОБА_4 2/3 частин квартири
АДРЕСА_1, взамін чого, ОСОБА_4
зобов'язався забезпечувати ОСОБА_2
утриманням та доглядом довічно та
засвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_10 припиненим - (розірваним). Також
в рішенні зазначено, що воно є
підставою для приватного нотаріуса
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 для повернення ОСОБА_2
правовстановлюючих документів на 2/3
частки кв. АДРЕСА_1 та зняття заборони
на вказану квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року позивач ОСОБА_2
померла, про що Відділом державної
реєстрації актів цивільного стану у
місті Одесі реєстраційної служби
Одеського міського управління юстиції
складено відповідний актовий запис за
№ 6941.

За життя, а саме 09 липня 2013 року, ОСОБА_2
склала заповіт, яким усе своє майно, де
б воно не було та з чого воно не
складалося, і взагалі все те, що на день
смерті буде належати їй і на що вона за
законом матиме право заповіла ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказаний правочин був посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_14,
та зареєстровано в реєстрі за № 1071.

Звернувшись до суду з даним позовом,
ОСОБА_2 мотивувала свої вимоги тим, що
довіряючи як нотаріусу так і ОСОБА_4
вона зробила помилку щодо обставин, що
мають істотне значення. Договір, який
вона підписувала, є удаваним, він не є
договором дарування, у дійсності вона
та ОСОБА_4 уклали договір довічного
утримання відносно неї.

Відповідно до ст. 6, ст. 627 ЦК України,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначені умов договору.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.717 Цивільного кодексу України
за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.718 Цивільного кодексу
України дарунком можуть бути рухомі
речі, в тому числі гроші та цінні
папери, а також нерухомі речі. Дарунком
можуть бути майнові права, якими
дарувальник володіє, або які можуть
виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право
власності обдарованого на дарунок
виникає з моменту його прийняття.

Судом також встановлено, що оскаржений
договір дарування від 30 березня 2008
року, посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 зареєстрований у
реєстрі за № 1431 було укладено за
вільним волевиявленням ОСОБА_2 договір
було підписано та виконано всі його
умови.

Згідно зі ст.235 ЦК України, за удаваним
правочином сторони умисно оформлюють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. За
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в
пункті 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», за удаваним правочином
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним. До удаваних правочинів
наслідки недійсності, передбачені
статтею 216 ЦК, можуть
застосовуватися тільки у випадку, коли
правочин, який сторони насправді
вчинили, є нікчемним або суд визнає
його недійсним як оспорюваний.

Отже, при вирішенні спору про визнання
правочину удаваним, необхідно
встановлення того, що обидві сторони
договору діяли свідомо для досягнення
якоїсь особистої користі, їх дії
направлені на досягнення інших
правових наслідків і приховують іншу
волю учасників угоди.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка оспорює договір дарування 1/3
частини квартири від 30.03.2008 року як
удаваний правочин, посилаючись на те,
що його сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_4
насправді уклали договір довічного
утримання.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
кодексу. Доказування не можу
грунтуватися на припущеннях.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_2,
а в подальшому і правонаступник ОСОБА_1,
не надали суду жодного доказу, який би
свідчив, що при укладенні оскарженого
договору дарування, сторони фактично
домовились про укладання договору
довічного утримання, а судом таких
обставин не встановлено.

Таким чином правочин, вчинений
сторонами, на думку суду не може бути
визнаний удаваним, оскільки їх дії
свідчать про намір набути, змінити чи
припинити цивільні права та обов'язки,
як це передбачено п. 5 ст. 203 ЦК України.

У відповідності до вимог ст. 204 ЦК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно вимог ст.202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Ст. 203 ЦК України встановлює загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину.

На підставі ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Вирішуючи питання по суті, суд бере до
уваги те, що за 3 місяці до укладання
оспорюваного договору дарування,
ОСОБА_2 вже укладався договір
довічного утримання, що свідчить про
те, що остання знала про існування
такого виду договорів, під час
підготовки якого вона оговорювала з
ОСОБА_4 умови свого утримання,
визначаючи суму, що їй потребується на
місяць, право свого проживання в
квартирі, право розірвання договору
тощо.

Таким чином, позивачем не було надано
доказів того, що ОСОБА_2 помилилась щодо
обставин, які мають значення для справи
та була необізнаною щодо умов
укладання договору.

Крім того, залишилось не зрозумілим, з
якою метою сторонами був укладений
удаваний правочин - договір дарування,
в той час як їм ніхто не заважав укласти
ще один договір довічного утримання.

Відповідно до п. 36 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України від 03.03.2004 року
нотаріус зобов'язаний встановити
дійсні наміри кожної із сторін до
вчинення правочину, який він посвідчує,
а також відсутність у сторін
заперечень щодо кожної з умов
правочину. Встановлення дійсних
намірів кожного з учасників правочину
здійснюється шляхом встановлення
нотаріусом однакового розуміння
сторонами значення, умов правочину та
його правових наслідків для кожної із
сторін. Встановлення дійсних намірів
однієї із сторін правочину може бути
здійснено нотаріусом за відсутності
іншої сторони з метою виключення
можливості стороннього впливу на її
волевиявлення. Правочин посвідчується
нотаріусом, якщо кожна із сторін
однаково розуміє значення, умови
правочину та його правові наслідки, про
що свідчать особисті підписи сторін на
правочині.

Як вбачається із оспорюваного
договору, приватним нотаріусом
роз'яснювався сторонам зміст договору
та правові наслідки, які настануть. Так
само і було перевірено дієздатність
сторін, що уклали оспорюваний договір.
В момент їх укладення сторони договору
мали на меті реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ними, а саме -
перехід права власності на 1/3 частину
квартири; сторонами договору було
додержано усіх вимог, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
який посвідчується нотаріально (ст.203
ЦК України), тому в задоволенні позову
має бути відмовлено у повному обсязі.

Пояснення свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, на які посилається
позивач, в даному випадку не можуть
бути взяті судом до уваги, оскільки за
положеннями ст. 218 Цивільного кодексу
України заперечення однією із сторін
факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитись письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Більш того, ніхто з вказаних свідків не
був присутнім при укладанні
оспорюваного договору.

Також при вирішенні спору по суті суд
не може взяти до уваги твердження
позивача ОСОБА_2 про те, що їй стало
відомо про договір дарування лише під
час розгляду іншої справи (суддя
Непорада М.П.) у 2011 році, так як ОСОБА_2 у
судовому порядку недієздатною визнана
не була, і доказів того, що вона не
розуміла значення своїх дій в момент
укладення договору дарування суду не
надала.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності, право приватної
власності є непорушним, примусове
відчуження об'єктів права приватної
власності може бути застосоване лише
як виняток з мотивів суспільної
необхідності, на підставі і в порядку,
встановлених законом, та за умови
попереднього і повного відшкодування
їх вартості. Примусове відчуження
таких об'єктів з наступним повним
відшкодуванням їх вартості
допускається лише в умовах воєнного чи
надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в
ст. 317 ЦК України, де вказано, що
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

В ст. 321 ЦК України зазначено, що право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 Цивільного кодексу
України, правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

На підставі ст.319 Цивільного кодексу
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129
Конституції України, ст.1 ЦПК України
задачами цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних, прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб, інтересів
держави. Основними засадами
судочинства є законність, рівність
усіх учасників судового процесу перед
законом і судом, забезпечення
доведеності вини, змагальність сторін
та свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, гласність судового
процесу та його повне фіксування
технічними засобами, забезпечення
апеляційного та касаційного
оскарження та обов'язковість рішень
суду до виконання.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд
захищає порушене право особи у спосіб,
встановлений законом.

Аналізуючи зібрані по справі докази,
враховуючи наведене, суд приходить до
висновку про те, що вимоги позивача не
доведені, обставини, викладені в
позовній заяві не підтверджуються
наявними в матеріалах справи доказами,
від так законні підстави для
задоволення позову судом не
встановлені.

Зважаючи на викладене, керуючись ст.
ст. 3,6,11,61, 213,214,215,218 ЦПК України, ст. ст.
11, 12, 14, 203, 215, 216, 234, 317, 319, 321, 379, 382, 383 ЦК
України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , що є
правонаступником ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання договору дарування недійсним
та визнання права власності на 1/3
частину квартири - відмовити в повному
обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку шляхом подачі в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги через
Київський районний суд м. Одеси.

Суддя
Куриленко О. М.