АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Галичанського А. Д.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремка В.В.

секретар Собчук І.Ю.

за участю: ОСОБА_1 - представника
ОСОБА_2, ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про припинення права
на частку в спільній сумісній
власності, за апеляційною скаргою
ОСОБА_2, в інтересах якої за довіреністю
діє ОСОБА_1, на рішення Новоселицького
районного суду Чернівецької області
від 20 листопада 2013 року,

в с т а н о в и
л а :

ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом про припинення права на частку
в спільній сумісній власності до
ОСОБА_4

Посилалася на те, що рішенням
виконавчого комітету Боянівської
сільської ради № 25 від 11 травня 2005 року
їй надано дозвіл на будівництво
житлового будинку на земельній ділянці
по АДРЕСА_1 Нею оформлено всі дозвільні
документи, однак будівництво не було
завершено та в 2010 році вона розлучилася
з чоловіком.

Рішенням Новоселицького
районного суду Чернівецької області
від 01 червня 2012 року суд визнав, що
будівельні матеріали та конструктивні
елементи спірного житлового будинку,
загальною вартістю 358874 грн. спільно
набуті сторонами під час перебування в
зареєстрованому шлюбі та належать їм
на праві спільної сумісної власності
та визнав за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право
власності по ? частині будівельних
матеріалів та конструктивних
елементів незавершеного будівництвом
житлового будинку, вартістю по 179437 грн.
за кожним із сторін.

22-ц-/749/261/14 р.
Головуючий у 1-й інстанції
Оленчук І.В.

Категорія 1/2/5
Доповідач
Галичанський А.Д.

Зазначала, що на даний час сторони
є співвласниками вказаних будівельних
матеріалів та конструктивних
елементів недобудованого будинку,
однак їх поділ без втрати цільового
призначення неможливий, оскільки
демонтаж незавершеного будівництва
значно знизить вартість будівельних
матеріалів. Спільне користування та
володіння спірним майном для сторін є
неможливим, в зв'язку з чим вважає, що
право відповідача на частку у
спільному майні може бути припинене за
рішенням суду, відповідно до вимог
п.п.2-4 ч.1 ст.365 ЦК України.

Просила припинити право власності
ОСОБА_4 на ? частину будівельних
матеріалів та конструктивних
елементів незавершеного будівництва,
яке знаходиться по АДРЕСА_1, та визнати
за ОСОБА_2 право власності на
будівельні матеріали та конструктивні
елементи даного незавершеного
будівництва в цілому, перерахувавши з
депозитного рахунку на користь
відповідача грошову компенсацію
вартості його частки в сумі 179437 грн.

Рішенням Новоселицького районного
суду Чернівецької області від 20
листопада 2013 року в задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про припинення права
на частку у спільній сумісній
власності відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить
скасувати вищезазначене рішення суду
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Вважає, що рішення суду першої
інстанції є необґрунтованим та таким,
що підлягає скасуванню в зв'язку з
неповним з'ясуванням судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідністю висновків суду
фактичним обставинам справи,
недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, ухвалене з
порушенням і неправильним
застосуванням норм матеріального і
процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції вважає, що скарга
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Новоселицького районного
суду Чернівецької області від 01 червня
2012 року, яке набрало законної сили, у
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
здійснено поділ майна подружжя та
визнано, що будівельні матеріали та
конструктивні елементи житлового
будинку, розташованого за адресою
АДРЕСА_1, набуто подружжям ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 за час перебування в шлюбі. Їх
вартість згідно висновку експерта від
05.03.2012 р. становить 358874 грн., а тому за
сторонами суд визнав право власності
по ? частини будівельних матеріалів та
конструктивних елементів вартістю по
179437 грн. за кожним. Крім цього,
висновком експерта встановлено, що
зазначений незавершений будівництвом
житловий будинок станом на час
проведення експертизи мав ступінь
готовності - 77%.

Встановлено, що до складу господарства
за вищезазначеною адресою входить
житловий будинок літ. «А» та допоміжні
будівлі та споруди: колодязь № 1, вигріб
№ 2 та огорожа № 3-4. Загальна
інвентаризаційна вартість
господарства складає 742525 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції правильно
виходив з того, що частка майна
відповідача є значною і його право
власності на спірне майно не може бути
припинено з підстав передбачених ст.365
ЦК України та розмір компенсації, яку
позивач просить перерахувати
відповідачу, як вартість його частки,
не відповідає дійсній ринковій
вартості будинковолодіння, що порушує
права і законні інтереси відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що
внаслідок зміни позовних вимог ОСОБА_4
рішенням Новоселицького районного
суду Чернівецької області від 01 червня
2012 року за ним було визнано відповідно
до чинного законодавства ? будівельних
матеріалів та конструктивних
елементів спірного житлового будинку і
саме ці будівельні матеріали і
конструктивні елементи є предметом
позову в даній справі, а не житловий
будинок, господарство чи інше, не
впливають на законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.331 ЦК України до
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна). У разі
необхідності особа, зазначена в абзаці
першому цієї частини, може укласти
договір щодо об'єкта незавершеного
будівництва, право власності на який
реєструється органом, що здійснює
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно на підставі документів, що
підтверджують право власності або
користування земельною ділянкою для
створення об'єкта нерухомого майна,
дозволу на виконання будівельних
робіт, а також документів, що містять
опис об'єкта незавершеного
будівництва.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Частинами 1 та 2 статті 16 ЦК України
передбачено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу та визначено способи
захисту цивільних прав та інтересів.

Аналіз вищезазначених норм ЦК України
свідчить про те, що ОСОБА_4, як власник
матеріалів і конструктивних елементів
спірного будинку не позбавлений права
завершити будівництво спірного
будинку, а в разі необхідності
захистити свої права в судовому
порядку будь-яким способом,
передбаченим чинним законодавством.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що земельна ділянка належить ОСОБА_2 на
праві особистої приватної власності, а
отже дозвіл на продовження будівництва
зможе отримати тільки вона є
безпідставним та спростовується
нижченаведеним.

Відповідно до ч.5 ст.61 СК України, в
редакції, яка діяла на час прийняття
рішення Боянівської сільської ради від
04 січня 2012 р. № 3/4/15 8 сесії 6 скликання
про виділення земельної ділянки за
вищевказаною адресою та видачі
Державного акту на право власності на
земельну ділянку серія ЯК № 146374 від
03.04.2012 року, об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя є житло,
набуте одним із подружжя під час
шлюбу внаслідок приватизації
державного житлового фонду, та
земельна ділянка, набута внаслідок
безоплатної передачі її одному з
подружжя із земель державної або
комунальної власності, у тому числі
приватизації. Посилання ОСОБА_2 на ч.1
ст.57 СК України в редакції, зазначеній
нею в апеляційній скарзі є помилковим,
оскільки на час набуття позивачем
вищезазначеної земельної ділянки
вказана стаття СК України діяла в іншій
редакції.

Доводи апелянта про те, що суд в
порушення положень ст.365 ЦК України не
застосував зазначену норму до спірних
правовідносин є необґрунтованими та
спростовуються наступним.

Відповідно до ст.41 Конституції України,
п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України ніхто не може
бути позбавлений права власності чи
обмежений у його здійсненні, крім
випадків, встановлених Конституцією та
законом.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

В постанові Верховного Суду України
від 16 січня 2012 року зазначено, що ч.1
ст.365 ЦК України передбачено підстави,
за наявності яких суд може
задовольнити позов про припинення
права особи на частку у спільному
майні: частка є незначною і не може бути
виділена в натурі, річ є неподільною,
спільне володіння і користування
майном є неможливим, таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сімґї.
Аналіз цієї норми свідчить про те, що
для припинення права особи на частку у
спільному майні необхідно встановити
наявність будь-якої із обставин,
передбачених пунктами 1-3 частини
першої статті 365 ЦК України за умови, що
таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сімґї.

Отже, обов'язковою умовою припинення
права особи на частку в спільному майні
є доведення факту, що таке припинення
не завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сімґї. Як
вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4
в своїх поясненнях зазначав, що житло у
нього відсутнє і він має намір
проживати в спірному будинку. ОСОБА_2
доказами не підтвердила про належність
ОСОБА_4 іншого житлового приміщення на
праві власності, а її доводи про те, що в
даний час відповідач проживає у
будинку свого батька не свідчать про
забезпечення його житлом і про те, що
припинення права на ? частку
будівельних матеріалів та
конструктивних елементів
незавершеного будівництвом житлового
будинку не завдасть істотної шкоди
інтересам ОСОБА_4

Посилання в апеляційній скарзі про
наявність обставин, передбачених
пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК
України не заслуговують на увагу,
оскільки такі обставини також не
підтверджені ОСОБА_2 належними та
допустимими доказами.

Разом з тим, доводи ОСОБА_2 про
необхідність повернення грошових
коштів, які вона внесла на депозит суду
в сумі 179437 грн. є обґрунтованими,
оскільки в позові їй відмовлено, а отже
рішення суду першої інстанції в
резолютивній частині підлягає зміні.

За таких обставин, суд першої інстанції
в порушення вимог ст.214 ЦПК України не
вирішив питання про повернення коштів
внесених на депозитний рахунок, що
відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є
підставою для зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України,
колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну ОСОБА_2, в інтересах якої за
довіреністю діє ОСОБА_1, задовольнити
частково.

Рішення Новоселицького районного суду
Чернівецької області від 20 листопада
2013 року змінити, доповнивши його
резолютивну частину абзацом такого
змісту: «Повернути ОСОБА_2 179437 (сто
сімдесят дев'ять тисяч чотириста
тридцять сім) грн., які знаходяться на
депозитному рахунку 0089 ТУ ДСА у
Чернівецькій області, внесених 07.05.2013 р.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно