Справа №751/1516/14
Провадження №2/751/435/14
Рішення

Іменем України

29 квітня 2014 року
м. Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с
у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Маслюк
Н. В.

при секретарі
Чвірова О. О.

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду м.
Чернігова цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
недійсними заяв, визнання частково
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом, визнання права
власності,

Встановив:

ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом до
ОСОБА_3, просить визнати його заяву про
відмову від спадщини після смерті
ОСОБА_5 - недійсною; визнати недійсним
свідоцтво про право на спадщину за
законом від 12.11.2010 року за №2-1790 на
житловий будинок АДРЕСА_1; визнати за
ним право власності на 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1, як на
спільне майно подружжя, 1/4 частину
вказаного будинку, як за спадкоємцем за
законом першої черги після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та на 1/4 частину
даного будинку - у відшкодування
збитку, завданого внаслідок
застосування обману відповідачем.

В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначив, що з 1974 року перебував в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 Під час
шлюбу було побудовано будинок АДРЕСА_1.
В 2010 році дружина померла і після її
смерті відкрилась спадщина. Зазначає,
що в 2013 році дізнався, що вищевказаний
будинок в цілому зареєстровано за його
донькою, яка є відповідачем по справі.
Позивач, посилаючись на ст. 22 КпШС УРСР,
зазначає, що він є власником 1/2 частини
житлового будинку з надвірними
спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1.
Позивач зазначає, що при оформлені
заяви помилився щодо обставин, що мають
істотне значення, і це привело до
порушення його прав, як власника 1/2
частини спірного житлового будинку.

До початку розгляду справи по суті
позивачем було змінено підставу позову
посилаючись на ст. 229 ЦК України, а також
зменшувались та збільшувались позовні
вимоги (а.с.43,49), остаточно просив
визнати недійсною його заяву від 21.09.2010
року про відмову від прийняття
спадщини після смерті дружини; визнати
недійсною його заяву від 21.09.2010 року про
відмову від отримання свідоцтва про
право на половину у спільному майні
подружжя; визнати частково недійсним
свідоцтво про право на спадщину за
законом від 12.11.2010 року за №2-1790 на
житловий будинок АДРЕСА_1; визнати за
ним право власності на 1/2 частину
вищевказаного будинку, як на спільне
майно подружжя; визнати за ним право
власності на 1/4 частину будинку, як за
спадкоємцем за законом першої черги
після померлої ОСОБА_5 та особи, яка має
право на обов'язкову частку у спадщині.

Позивач та представник позивача в
судовому засіданні підтримали позовні
вимоги, просили їх задовольнити
повністю. До викладеного в позові
позивач доповнив, що з осені 2011 року до
весни 2012 року у спірному будинку не
мешкав.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали у відповідності до письмових
заперечень, які приєднано до
матеріалів справи (а.с.76-78), просили
відмовити в задоволенні позову,
застосувати строк позовної давності.

Представник третьої особи Другої
Чернігівської державної нотаріальної
контори, залучений протокольною
ухвалою до участі у розгляді справи, в
судове засідання не з'явився, про день
та час розгляду справи повідомлений
належним чином, на адресу суду надійшла
заява про розгляд справи без
представника (а.с.74).

Суд визнав можливим розглянути справу
у відсутності представника третьої
особи.

Вислухавши осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши матеріали справи,
розглядаючи позов в межах заявлених
вимог і на підставі наданих доказів,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено і не
оспорюється сторонами по справі, що
ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_5 з 28 червня 1954 року і до
дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвами про
укладення шлюбу та про смерть (а.с.10,11).

В період шлюбу позивач разом з ОСОБА_5
побудували житловий будинок по
АДРЕСА_1.

Відповідно свідоцтва, виданого на
підставі рішення виконкому
Новозаводської районної у м. Чернігові
ради №86 від 08.06.1998 року, право власності
на вищевказаний житловий будинок було
зареєстровано за ОСОБА_5 (а.с.27).

Зважаючи на Прикінцеві положення
Сімейного кодексу України, що набрав
чинності з 01.01.2004 року, суд вважає за
необхідне застосовувати при вирішенні
даної справи норми КпШС України, що
діяв з 01.01.1970 року по 01.01.2004 року,
оскільки спільне майно було придбано
сторонами в період його дії.

Як за законодавством, що діяло на час
придбання будинку (ст.ст.22, 28 КпШС), так і
за законодавством, яке діяло на час
смерті ОСОБА_5 (ст.ст. 60, 70 СК України)
майно придбане у період шлюбу є
спільною власністю подружжя та у разі
його поділу частки майна дружини та
чоловіка є рівними.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 1220, ч.
1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина
відкривається внаслідок смерті особи,
часом відкриття спадщини в такому
випадку є день смерті особи.
Спадкоємцями за заповітом та за
законом можуть бути фізичні особи, які
є живими на час відкриття спадщини.
Право на спадкування виникає в день
відкриття спадщини.

Як вбачається із матеріалів справи
після смерті дружини позивача та
матері відповідача відкрилась
спадщина.

Ст. 1217 ЦК України передбачає, що
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

При житті ОСОБА_5 не залишила заповіт, а
тому має місце спадкування за законом.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на
спадкування за законом мають
спадкоємці першої черги , зокрема, діти
спадкодавця і також той з подружжя, хто
його пережив.

Спадкоємцями першої черги за законом
після смерті ОСОБА_5 є її донька ОСОБА_3
- відповідач по справі, а також її
чоловік ОСОБА_1 - позивач по справі.

У встановленому законом порядку з
заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_5 до Другої Чернігівської
державної нотаріальної контори
звернулась відповідач, на підставі
якої заведено спадкову справу №613/2010
(а.с.22-34).

В той же час з заявою про відмову від
прийняття спадщини після смерті
дружини звернувся позивач (а.с.22 зв).

Також, ОСОБА_1 21 вересня 2010 року
звернувся із заявою, відповідно до якої
він не претендує на половину в
спільному майні подружжя та на
одержання свідоцтва про право
власності на це майно (а.с.22 зв).

12 листопада 2010 року ОСОБА_3 видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом після померлої ОСОБА_5 на
житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними
спорудами (а.с.32 зв).

Згідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець
за законом чи за заповітом має право
прийняти спадщину або відмовитись від
прийняття спадщини в строки,
передбачені ст.1270 ЦК України (тобто 6
місяців, який починається з часу
відкриття спадщини).

Відповідно до ст.1273 ЦК України
спадкоємець за заповітом або за
законом може відмовитись від
прийняття спадщини протягом строку,
встановленого ст.1270 ЦК України. Заява
про відмову від прийняття спадщини
подається нотаріусу.

Частина 6 ст.1270 ЦК України надає право
на відкликання заяви про відмову від
прийняття спадщини, обмеживши строк
для подання такої заяви до 6-ти місяців.

Крім цього відповідно до ст.1273 ЦК
України відмова від прийняття спадщини
може бути визнана судом недійсною з
підстав, встановлених ст.225, 229-231, 233 ЦК
України.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

В п.19 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» зазначено, що обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
мають існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також, що
вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
із сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Судом встановлено, що під час
підписання заяви про відмову від
прийняття спадщини за законом та про
відмову на половину в спільному майні
подружжя та на одержання свідоцтва про
право власності на це майно позивачу
державним нотаріусом Другої
Чернігівської державної нотаріальної
контори Криворучко І.К. було роз'яснено
положення ст..63 СК України, ст. 368 ЦК
України, а також ст.1273-1274 ЦПК України,
якими встановлено правові наслідки
недійсності угод, укладених
недієздатною особою, з порушення
порядку укладення угод, укладення угод
під впливом обману та помилки.

Крім цього, роз'яснено наслідки відмови
від прийняття спадщини, безумовність
та беззастережність поданої ОСОБА_1
заяви, а також його право на
відкликання даної заяви протягом
строку, встановленого для її прийняття.

В установлений законом строк ОСОБА_1
заяву не відкликав. На момент
підписання заяви будь-яких відомостей
щодо наміру його в майбутньому
отримати частину спадкового майна
нотаріусу не повідомив .

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини , на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами , які беруть участь у справі.

На час звернення до суду будь-яких
доказів того, що при написанні заяви
він помилився щодо обставин справи
позивач суду також не надав, наведені
ним обставини відмови від прийняття
спадщини та відмови на половину в
спільному майні подружжя також не
свідчать про те, що він помилявся при
написанні заяв, оскільки складання
заяви про відмову від спадщини ніяк не
може бути направлено на отримання
окремого житла, як вказує позивач.

Стосовно дотримання порядку прийняття
заяв державним нотаріусом Другої
Чернігівської державної нотаріальної
контори, то в суді сам позивач
підтвердив, що при написанні заяв
нотаріус роз'яснював йому наслідки
відмови від прийняття спадщини, однак
він сподівався на усну домовленість із
донькою, яка після отримання свідоцтва
про право на спадщину продасть
житловий будинок та придбає йому інше
житло.

Тому позовні вимоги про визнання
недійсними заяви про відмову від
прийняття спадщини за законом та про
відмову від отримання свідоцтва про
право на половину у спільному майні
подружжя є безпідставними та не
підлягають задоволенню. Крім того,
визнання недійсними таких заяв законом
не передбачено, а встановлений порядок
визнання відмови від спадщини
недійсною, що в даному випадку
позивачем не заявлялось.

Відповідно до ст.1301 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Абзацом 3 п.27 Постанови Пленуму
Верховного суду України №7 від 30 травня
2008 року «Про судову практику у справах
про спадкування» роз'яснено, що
свідоцтво про право на спадщину може
бути визнано недійсним не лише тоді,
коли особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, але й за інших
підстав, установлених законом. Іншими
підставами можуть бути: визнання
заповіту недійсним, визнання відмови
від спадщини недійсною, визнання шлюбу
недійсним, порушення у зв'язку з
видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.

Враховуючи, що позивачу відмовлено у
визнанні недійсною його заяви від
21.09.2010 року про відмову від прийняття
спадщини після смерті дружини та про
відмову від отримання свідоцтва про
право на половину у спільному майні
подружжя, тому вимога про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом від 12.11.2010 року
не підлягає задоволенню.

Оскільки відсутні підстави для
визнання частково недійсним свідоцтва
про право власності за законом, не має
підстав для задоволення вимог
позивача про визнання за ним права
власності на 1/4 частину будинку, як за
спадкоємцем за законом першої черги
після померлої ОСОБА_5 та особи, яка має
право на обов'язкову частку у спадщині.
Крім того, обов'язкова частка в
спадщині має місце за наявності
заповіту залишеного спадкодавцем,
однак за життя ОСОБА_5 не складала
заповіту.

Не підлягають задоволенню і вимоги
щодо визнання права власності на 1/2
частину вищевказаного будинку, як на
спільне майно подружжя з наступних
підстав.

Статтею 1301 ЦК України передбачено
можливість внесення змін до свідоцтва
про право на спадщину за умов
передбачених Законом.

Порядок видачі свідоцтва про право на
спадщину та свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя в разі смерті одного з
подружжя визначається положеннями ЦК
України, Закону України «Про нотаріат»
та Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 3 березня 2004 року №
20/5, яка була чинна на час виникнення
спірних правовідносин.

Так, згідно з п. 241 Інструкції у разі
смерті одного з подружжя свідоцтво про
право власності на частку в їх
спільному майні видається нотаріусом
на підставі письмової заяви другого з
подружжя з наступним повідомленням
спадкоємців померлого, які прийняли
спадщину. Таке свідоцтво може бути
видане на половину спільного майна.

Відповідно до п.212 вказаної Інструкції
нотаріус при видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом перевіряє
факт смерті спадкодавця, час і місце
відкриття спадщини, наявність підстав
для закликання до спадкоємства за
законом осіб, які подали заяву про
видачу свідоцтва, склад спадкового
майна, на яке видається свідоцтво про
право на спадщину. На підтвердження цих
обставин від спадкоємців обов'язково
вимагаються відповідні документи.

Матеріали справи не містять належних
та допустимих доказів на підтвердження
того, що позивачеві було відмовлено
нотаріусом у видачі свідоцтва про
право власності на - 1/2 частку в
спільному майні подружжя після смерті
дружини спадкодавця, що свідчить про
передчасність порушення позивачем
перед судом питання щодо визнання
права власності на частку такого майна.

З огляду на викладене, жодних правових
підстав для задоволення позову судом
не встановлено, а тому суд приходить до
висновку про необхідність відмови у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 13, 60, 88, 208, 209, 212, 215, 218,
292 ЦПК України, ст.ст. 16, 203, 215, 216, 229, 257, 1270,
1273-1274, 1300-1301 ЦК України, КпШС,
враховуючи роз'яснення Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
30.05.2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування», суд, -

Вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання недійсними заяв,
визнання частково недійсним свідоцтва
про право на спадщину за законом,
визнання права власності - відмовити
повністю.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Чернігівської
області через Новозаводський районний
суд міста Чернігова, шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Н. В. Маслюк