АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І. Перепелюк Л.М.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю представника відповідача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом приватного
сервісного підприємства
«Ньютон-Транс» до ОСОБА_2 про стягнення
шкоди завданої працівником за
апеляційною скаргою приватного
сервісного підприємства
«Ньютон-Транс» на рішення Хотинського
районного суду Чернівецької області
від 20 грудня 2013 року,

встановила:

В серпні 2013 року приватного сервісного
підприємства «Ньютон-Транс» (далі - ПСП
«Ньютон-Транс») звернулося до суду з
позовом.

Просило стягнути з ОСОБА_2 на користь
ПСП «Ньютон-Транс» суму основного
боргу у розмірі 21 642 гривні 44 копійки.

Посилалося на те, що з 5 січня 2009 року по
3 вересня 2012 року ОСОБА_2 працював в ПСП
«Ньютон-Транс» на посаді водія
автотранспортного засобу.

3 січня 2012 року між відповідачем та
позивачем укладено договір про повну
матеріальну відповідальність,
відповідно до умов якого ОСОБА_2 взяв на
себе матеріальну відповідальність за
незабезпечення цілісності переданих
йому матеріальних цінностей.

За час роботи у позивача відповідачем
було нанесено шкоду шляхом перевитрат
пального на автомобільному транспорті
в розмірі 21 642 гривні 44 копійки.

Рішенням Хотинського районного суду
Чернівецької області від 20 грудня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПСП
«Ньютон-Транс» просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення, яким його позов
задовольнити.

Посилається на те, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
виходив з того, що позивач не надав
доказів того, що ним були створені
умови, які забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними, а саме не надав
технічного обґрунтування норм розходу
пального вантажним автомобілем марки
«Вольво» з напівпричепом, крім того
всіх атів передачі автомобілів від
ОСОБА_2 іншим водіям. Встановити
скільки палива було в баках
автомобілів при передачі не можливо.

Посада водія не входить до переліку
осіб, з якими згідно ст.. 135-1 може бути
укладено договір про повну матеріальну
відповідальність.

Законодавством України не передбачено
випадків покладення матеріальної
відповідальності на працівника в
повному розмірі.

В матеріалах справи відсутні докази
того, що нестача палива виникла з вини
відповідача, оскільки представник
позивача в суді визнав той факт, що на
вказані автомобілі підприємство в
деяких випадках допускає витрату
палива більше ніж 31 літр на 100
кілометрів.

Позивач просив стягнути шкоду в
повному обсязі посилаючись на ст. 134
КЗпП України та ст.1166 ЦК України, а не
частково і саме з таких підстав
звернувся з позовом в суд не надавши
при цьому дані про розмір заробітної
плати відповідача на підприємстві.

Вирішуючи питання про притягнення
працівника до матеріальної
відповідальності, власник або
уповноважений ним орган повинні
визначити порушення яких конкретних
норм та вимог були причиною завданої
відповідачем шкоди, що відсутнє як у
позовних вимогах, так і не вбачається
із пояснень представника позивача у
судовому засіданні.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними.

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 1166
ЦК України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частин 1, 2 стаття 130 КЗпП
України працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника. Ця відповідальність, як
правило, обмежується певною частиною
заробітку працівника і не повинна
перевищувати повного розміру
заподіяної шкоди, за винятком випадків,
передбачених законодавством.

Статтею 135 КЗпП України встановлено, що
межі матеріальної відповідальності
працівників за шкоду, завдану
підприємству, установі, організації
розкраданням, умисним зіпсуттям,
недостачею або втратою окремих видів
майна та інших цінностей, а також у тих
випадках, коли фактичний розмір шкоди
перевищує її номінальний розмір,
встановлюються законодавством.

Згідно статті 135-1 КЗпП України письмові
договори про повну матеріальну
відповідальність може бути укладено
підприємством, установою, організацією
з працівниками (що досягли
вісімнадцятирічного віку), які
займають посади або виконують роботи,
безпосередньо зв'язані із зберіганням,
обробкою, продажем (відпуском),
перевезенням або застосуванням у
процесі виробництва переданих їм
цінностей. Перелік таких посад і робіт,
а також типовий договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 135-3 КЗпП
України розмір заподіяної
підприємству, установі, організації
шкоди визначається за фактичними
втратами, на підставі даних
бухгалтерського обліку, виходячи з
балансової вартості (собівартості)
матеріальних цінностей за
вирахуванням зносу згідно з
установленими нормами.

У разі розкрадання, недостачі, умисного
знищення або умисного зіпсуття
матеріальних цінностей розмір шкоди
визначається за цінами, що діють у
даній місцевості на день відшкодування
шкоди.

Згідно частини 1 статті 137 КЗпП України
суд при визначенні розміру шкоди, що
підлягає покриттю, крім прямої дійсної
шкоди, враховує ступінь вини
працівника і ту конкретну обстановку,
за якої шкоду було заподіяно. Коли
шкода стала наслідком не лише винної
поведінки працівника, але й
відсутності умов, що забезпечують
збереження матеріальних цінностей,
розмір покриття повинен бути
відповідно зменшений.

Статтею 138 КЗпП України для покладення
на працівника матеріальної
відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен
довести наявність умов, передбачених
статтею 130 цього Кодексу.

Згідно пункту 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям їх
працівниками від 29 грудня 1992 року N 14
виходячи з вимог ст.15 ЦПК суд у кожному
випадку зобов'язаний вживати
передбачених законом заходів до
всебічного, повного й об'єктивного
з'ясування обставин, від яких згідно
зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить
вирішення питання про покладення
матеріальної відповідальності та
про розмір шкоди, що підлягає
відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати:
наявність прямої дійсної шкоди та її
розмір; якими неправомірними діями її
заподіяно і чи входили до функцій
працівника обов'язки, неналежне
виконання яких призвело до шкоди; в
чому полягала його вина; в якій
конкретно обстановці заподіяно
шкоду; чи були створені умови, які
забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника. Якщо шкоду заподіяно
кількома працівниками, в рішенні суду
має бути зазначено, які конкретно
порушення трудових обов'язків
допустив кожен працівник, ступінь
його вини та пропорційна їй частка
загальної шкоди, за яку до нього може
бути застосовано відповідний вид і
межі матеріальної відповідальності.

Пунктом 8 вищевказаної Постанови
Пленуму Верховного Суду України
роз'яснено, що розглядаючи справи про
матеріальну відповідальність на
підставі письмового договору,
укладеного працівником з
підприємством, установою,
організацією, про взяття на себе повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей (недостача, зіпсуття),
переданих йому для зберігання або
інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд
зобов'язаний

перевірити, чи належить відповідач до
категорії працівників, з якими згідно
з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий
договір та чи був він укладений.

При відсутності цих умов на
працівника за заподіяну ним шкоду може
бути покладена лише обмежена
матеріальна відповідальність, якщо
згідно з чинним законодавством
працівник з інших підстав не несе
матеріальної відповідальності у
повному розмірі шкоди.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це
вірно встановлено судом першої
інстанції з 5 січня 2009 року по 3 вересня
2012 року ОСОБА_2 працював в ПСП
«Ньютон-Транс» на посаді водія
автотранспортного засобу, що
підтверджується наказом ПСП «Ньютон
Транс» №2пр від 5 січня 2009 року та
наказом ПСП «Ньютон Транс» №147/1 від 3
вересня 2012 року (а.с.12,23).

3 січня 2012 року між відповідачем та
позивачем укладено договір про повну
матеріальну відповідальність,
відповідно до умов якого ОСОБА_2 взяв на
себе матеріальну відповідальність за
незабезпечення цілісності переданих
йому матеріальних цінностей (а.с.13).

Колегія суддів вважає вірними висновки
суду першої інстанції про те, що
позивач не надав доказів які б
підтверджували наявність прямої
дійсної шкоди та її розмір, чи були
створені умови, які забезпечували б
схоронність матеріальних цінностей і
нормальну роботу з ними, який
майновий стан працівника. В
матеріалах справи також відсутні
докази того, що нестача палива виникла
з вини відповідача.

З постанови Держкомпаці СРСР і
Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року
№447/24 (яка підлягає застосуванню
відповідно до постанови Верховної Ради
України від 12 вересня 1991 року №1545-ХІІ)
вбачається, що посада водія не входить
до переліку осіб, з якими згідно ст. 135-1
може бути укладено договір про повну
матеріальну відповідальність.

Вирішуючи питання про притягнення
працівника до матеріальної
відповідальності, власник або
уповноважений ним орган повинні
визначити порушення яких конкретних
норм та вимог були причиною завданої
відповідачем шкоди, що відсутнє як у
позовних вимогах, так і не вбачається
із пояснень представника позивача у
судовому засіданні.

Враховуючи зазначені вище обставини
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому його слід
залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, помилковими є доводи скарги
про те, що відповідач, працюючи водієм,
несе повну матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди не на підставі договору про повну
матеріальну відповідальність, а на
підставі пункту 6 частини 1 статті 134
КЗпП України.

Законодавством України не передбачено
випадків покладення матеріальної
відповідальності на працівника в
повному розмірі на підставі пункту 6
частини 1 статті 134 КЗпП України.

Також помилковим є доводи апеляційної
скарги про те, що відсутність звернень
від відповідача про невідповідність
встановленому розміру витрати палива
або не забезпечення позивачем належних
умов праці є підтвердженням наявності
вищевказаних обставин.

Крім того, згідно статті 138 КЗпП України
для покладення на працівника
матеріальної відповідальності за
шкоду власник або уповноважений ним
орган повинен довести наявність умов,
передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Розписка про визнання бору ОСОБА_2 від 19
червня 2012 року також не є належним
доказом, що підтверджує факт
заподіяння останнім шкоди позивачу.

При визначенні розміру шкоди
підприємству позивачем не враховано
положення наказу Міністерства
транспорту України «Про затвердження
Норм витрат палива і мастильних
матеріалів на автомобільному
транспорті» від 10 лютого 1998 року № 43.

Зокрема, згідно пункту 3 вищевказаного
наказу передбачено застосування
коефіцієнтів коригування норм витрат
палива з урахуванням дорожніх,
кліматичних та інших експлуатаційних
факторів.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу приватного
сервісного підприємства
«Ньютон-Транс» відхилити.

Рішення Хотинського районного суду
Чернівецької області від 20 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: