АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/3518/2014
Головуючий в 1 інстанції -
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченко М.М.,
Рубан С.М.

при секретарі Онищенко О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 23 грудня 2013
року в справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, треті особи: Комунальне
підприємство «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об`єкти
нерухомого майна», Головне управління
юстиції у м. Києві про визнання
договору дарування недійсним, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення позивача, представників
сторін, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із
вказаним позовом до відповідача ОСОБА_4
з вимогами про визнання недійсним
договору дарування будинку АДРЕСА_1 від
28 листопада 1996 року, укладеного між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та поновити строки
позовної давності оскільки про
вказаний договір вона дізналась тільки
в 2011 році під час оформлення спадщини
після свого чоловіка ОСОБА_6

В обгрунтування своїх позовних вимог
посилалася на положення ст.ст. 48, 49, 56 ЦК
УРСР 1963 року , які діяли на момент
виникнення правовідносин. Зазначала,
що на момент укладання договору,
дарувальник - ОСОБА_5 не мала права
власності на весь будинок. Крім того,
незадовго до своєї смерті ОСОБА_5
звернулась до суду із позовною заявою
із тексту якої випливає, що договір
дарування не був зареєстрований в БТІ
по її волі і фактично являється
завуальованим договором довічного
утримання, умови якого не виконала її
дочка, що означає, що угода є удаваною .
До того ж, сторона позивача посилається
на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 10.10.1997 року яким
визнано недійсним свідоцтво про право
власності на будівлю АДРЕСА_1, видане
Третьою Державною нотаріальною
конторою 8.12.1993 року на ім`я ОСОБА_5 А
також на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 26.10.2010 яким
визнано за ОСОБА_6 право власності на
58/100 частин вказаного домоволодіння по
АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 грудня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням,
представник позивача подав апеляційну
скаргу в якій просив про його
скасування з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

В скарзі посилався на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, не повне з`ясування обставин
справи, на не належну оцінку доказів.

Так, суд не врахував, що на момент
укладення договору дарування будинку,
дарувальнику не належало право
власності на весь будинок, що
підтверджено та встановлено рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва від 10 жовтня 1997 року, яким визнано
недійсним свідоцтво про право
власності на будинок, видане
дарувальнику ОСОБА_5 В порушення вимог
ч.5 ст.197 ЦПК України, суд не здійснив
роздруківку технічного запису
судового засідання.

В судовому засіданні апеляційного суду
позивач та його представник доводи
апеляційної скарги підтримали.

Представники відповідача заперечували
проти задоволення апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову , суд
першої інстанції вважав встановленими
такі обставини .

28.11.1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був
укладений договір дарування (надалі -
Договір дарування), відповідно до якого
ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у
дар домоволодіння, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 Домоволодіння
складається з жилого будинку,
позначеного в плані під літерою «А»,
жилою площею - 35 кв.м., шлакобетонного,
жилого будинку, позначеного в плані під
літерою «Б», жилою площею - 17,3 кв.м.,
цегляного, вбиральня під літ. «В», гараж
під літ. «Г», та спорудження,
розташованого на земельній ділянці
розміром 446 кв.м. Зазначене
домоволодіння належить дарувальнику
на підставі: 1/2 частина свідоцтва про
право власності, реєстр 1с-947 та 1/2 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом реєстр Іс-949.
посвідчених Третьою Київською
державною нотаріальною конторою 8
грудня 1993 року, та зареєстрованого в
БТІ м.Києва 24.01.1994 року під №15493 (а.с.11).

У вказаному договорі також зазначено,
що дарувальник свідчить, що зазначене
домоволодіння до цього часу нікому
іншому не продано, не подаровано, у
спорі та під забороною не перебуває
(а.с.11).

Оскільки на час виникнення спірних
правовідносин в 1996 році діяв Цивільний
кодекс УРСР в редакції 1963 року, тому суд
застосував норми права, які діяли на
час посвідчення договору дарування.

Згідно вимог ч.1-2 ст.243 ЦК УРСР за
договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність.

Договір дарування вважається
укладеним з моменту передачі майна
обдарованому.

Згідно вимог ст.128 ЦК УРСР право
власності (право оперативного
управління) у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором.

До договорів дарування нерухомого
майна застосовуються правила статті 227
цього Кодексу.

Спірний договір дарування був
посвідчений державним нотаріусом
Третьої Київської державної
нотаріальної контори 28.11.1996 року і
зареєстрований в реєстрі за №2-2125.
Натомість, в БТІ вказаний договір
відповідно до вимог ст.227 ЦК УРСР
зареєстрований не був. При цьому,
відповідач в судовому засіданні
пояснила, що вона зверталась до БТІ, а
питання розпорядження спірним
домоволодінням не вирішувала оскільки
обіцяла матері (ОСОБА_5) не виселяти
свого брата із будинку весь час його
проживання в ньому, про що свідчить і
письмове розпорядження ОСОБА_5 (а.с.188).

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 10.10.1997 року в справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 визнано
недійсним свідоцтво на право власності
на будівлю АДРЕСА_1, видане 3-ю Київською
нотаріальною конторою 8.12.1993 року на
ім`я ОСОБА_5. Недійсним.

Так, як на момент посвідчення договору
дарування вказаного рішення не
існувало, суд дійшов висновку, що
встановлені в ньому обставини не
можуть бути підставою для визнання
договору дарування недійсним. (а.с.170-173
справи № 2-3024/10, яка оглядалась при
розгляді даної справи; а.с. 19-20 справа
№2/761/1138/2013).

Окрім цього, рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 26.10.2010 року в
справі за позовом ОСОБА_6 до КП БТІ,
Шевченківської районної у місті Києві
ради про визнання права власності та
зобов`язання вчинити дії, на яке також
посилається сторона позивача як на
одну із підстав для визнання спірного
договору дарування недійсним, також
ухвалене тільки в 2010 році (а.с.21-22).

Крім того, зазначене рішення наразі
скасоване рішенням Апеляційоного суду
м. Києва від 10.10.2012 року. Вказаним
рішенням відмовлено в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_6,
правонаступником якого є ОСОБА_3, до КП
БТІ, Шевченківської районної у м. Києві
ради, третя особа: Головне управління
юстиції у м. Києві про визнання права
власності за ОСОБА_6 на 58/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.99-101).

В цьому рішенні встановлено, що
відповідно до довідки №15493 від 15 травня
1961 року виданої Київським міським бюро
технічної інвентаризації виконкому
Київської міської ради,
домоволодіння АДРЕСА_1 було
зареєстровано на праві власності за
ОСОБА_7 на підставі договору на
право будівництва від 22 жовтня 1954 року
№9193 (а.с.40-41).

Відповідно до Рішення Шевченківської
районної ради народних депутатів м.
Києва №683 1991 року «Про прийняття до
експлуатації АДРЕСА_1 син ОСОБА_7 -
ОСОБА_6 переобладнав времянку літ. «Б»
під житловий будинок, житловою площею
17,3 кв. м., корисною - 57,5 кв. м. і звернувся
до виконкому з проханням про прийняття
цього будинку до експлуатації та
видання свідоцтва про право власності
на його ім'я. Власник будинку АДРЕСА_1 -
ОСОБА_7 проти цього незаперечував.
Вказаним рішенням затверджено акти
прийняття до експлуатації буд. АДРЕСА_1
житловою площею 17,3 кв. м., корисною - 57,5
кв. м., визнано право особистої
власності на вказаний будинок за
ОСОБА_6 з проведенням перерахунку
ідеальних часток по домоволодінню та
виданням свідоцтв про право особистої
власності на його ім'я.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7

На 1/2 спадкового майна 8 грудня 1993 року
видано свідоцтво про право власності
дружині померлого - ОСОБА_5

Відповідно до листа Бюро технічної
інвентаризації м. Києва №118 від 1996 року
з врахуванням рішення виконкому в
користуванні ОСОБА_5 знаходяться
будівлі: літ. «А» загальною площею 57,5
кв. м. , а також по 1/2 частини вбиральні
літ. «Г», що складає 113/200 частин
домоволодіння. В користуванні ОСОБА_6
знаходиться будинок літ. «Б» загальною
площею 30,3 кв. м., а також по 1/2 частини
вбиральні ні: «Г», що складає 87/200 частин
домоволодіння.

Згідно листа Бюро технічної
інвентаризації м. Києва від 17 лютого 1998
року №559 відповідно до розрахунку
ідеальних часок по домоволодінню
АДРЕСА_1 із двох жилих будинків у ОСОБА_7
- 58/100 частин, у ОСОБА_6 - 42/100 частини. В
зв'язку з тим, що свідоцтва про право
власності своєчасно не були видані
після ОСОБА_7 спадщина була оформлена
невірно. Рекомендовано
Шевченківській райдержадміністрації
вирішити питання переоформлення
права власності на домоволодіння.

5 листопада 1999 року ОСОБА_6 було видано
свідоцтво про право власності на 42/100
спірного домоволодіння.

Але, на час укладення і посвідчення
нотаріусом спірного договору 28.11.1996
року, дарувальник ОСОБА_5 мала у
власності все домоволодіння.

Таким, чином суд встановив, що вимоги
закону нотаріусом при посвідченні
договору дарування порушені не були.

Посилання позивачів на не проведення
реєстрації права власності
відповідачем на підставі договору
дарування , не свідчать про його
недійсність. Договір дарування був
укладений у письмовій формі та
нотаріально посвідчений. А відповідно
до ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» права на нерухоме
майно, що виникли до набрання цим
Законом чинності, визнаються дійсними
у разі відсутності їх державної
реєстрації, передбаченої цим Законом,
за таких умов: якщо реєстрація прав
була проведена відповідно до
законодавства, що діяло на момент їх
виникнення, якщо на момент виникнення
прав діяло законодавство, що не
передбачало обов`язкової реєстрації
таких прав.

Державна реєстрація договору
дарування та державна реєстрація права
власності на нерухому річ є за своєю
правовою природою окремими видами
реєстрацій.Враховуючи те, що на момент
укладання договору дарування
обов`язкова реєстрація права не була
передбачена, а вимоги ст.227 ЦК УКРС
передбачали лише реєстрацію у
виконавчому комітеті місцевої Ради
народних депутатів договору даруванню
будинку, а не права, суд дійшов
правильного висновку, про відсутність
підстав для задоволення позову, так як
реєстрація договору дарування яку на
той час здійснювало БТІ, не впливала на
дійсність або чинність самого договору
дарування.

Суд також встановив, що позивач не
довів наявність підстав для визнання
недійсним договору дарування в силу ст.
49 та 56 ЦК УРСР, так як суду не було
надано доказів які б свідчили, що
спірний договір є мнимою чи удаваною
угодою, а також суперечить інтересам
держави і суспільства.

Вищенаведені обставини справи, які суд
вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду про відсутність правових
підстав для задоволення заявлених
позовних вимог відповідають цим
обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги в частині,
відсутності у дарувальника права
власності на все, подароване майно
спростовуються матеріалами справи, з
яких вбачається, що таке право
дарувальнику належало, нотаріус, яка
посвідчувала договір дарування
перевірила належність майна, та
посвідчила договір, не порушуючи
жодним чином вимоги Закону. Та
обставина, що пізніше одне з свідоцтв
про право власності на майно
дарувальника було визнано недійсним на
правильність постановленого рішення
не впливає, так як судом встановлено, що
в 1999 році ОСОБА_6 оформив у свою
власність 42/100 частин спірного будинку,
і вказане свідоцтво недійсним, чи
незаконним не визнано, а тому після
укладення спірного договору дарування,
в судовому та позасудовому порядку
було встановлено інше коло власників
спірного будинку.

Слід зазначити, що 04 грудня 2013 року
набрало законної сили рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 28 жовтня 2013 року, яким
відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позову
до Шевченківської районної в м. Києві
державної адміністрації про визнання
протиправним рішення № 683 від 11
листопада 1991 року, яким затверджений
акт прийняття до експлуатації будинку
АДРЕСА_1, на підставі якого в 1999 році
ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право
власності на частину спірного будинку.
Обставини встановлені під час
вирішення даної справи не підлягають
доказуванню.

Права позивача на отримання у спадщину
частини домоволодіння, яке належало її
чоловіку на підставі свідоцтва про
право власності, отриманого ним в 1999
році жодним чином не порушені.

ОСОБА_6 знаючи про договір дарування
своєї матері за свого життя не оспорив
дійсність вказаного правочину, а
захистив своє право власності іншим
шляхом, отримавши свідоцтво про право
власності в 1999 році на конкретну
частину домоволодіння, а тому
відповідно і його спадкоємці, до яких
перейшли всі права спадкодавця мають
право отримати у власність належне
ОСОБА_6 на праві власності майно.

Посилання на належність ОСОБА_6,
частини будинку, в порядку спадкування
після смерті батька, також не впливають
на правильність постановленого
рішення, так як ці обставини можуть
бути перевірені та встановлені судом
під час вирішення спору про визнання
права власності на спірне
домоволодіння, який перебуває на
розгляді в суді.

Враховуючи, що після укладення
спірного договору дарування, коло
власників спірного будинку змінилось ,
відсутні підстави вважати, що право
власності на увесь спірний будинок за
вказаним договором належить
відповідачу по справі.

Доводи апеляційної скарги з приводу не
роздруківки судом технічного запису,
також не впливають на правильність
постановленого рішення, та не свідчать
про допущення судом норм
процесуального права, які вплинули на
правильність висновків суду, щодо
відсутності підстав для визнання
договору дарування недійсним.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду з приводу
відмови в задоволенні позову, через
його недоведеність, та відсутність
підстав вважати, що права позивача
порушені внаслідок посвідчення в 1996
році договору дарування будинку.

Крім того зазначає, що позивач по
справі пропустила строк звернення до
суду за захистом свого порушеного
права, так як про наявність вказаного
договору дарування ОСОБА_6 довідався ще
в 2003 році , коли розглядалась інша
цивільна справа, досліджена судом
першої інстанції, в якій знаходились
письмові пояснення ОСОБА_5 написані нею
29 вересня 2003 року, в яких вона
пояснювала, що подарувала спірний
будинок своїй дочці, проте шкодує про
такий свій вчинок, так як в 2003 році її
доглядав син, а не дочка. (а.с.23). Слід
зазначити, що ОСОБА_6 за свого життя з 2003
року до 2011 року не оспорив в судовому
порядку договір дарування, про який
писала його мати, а позивачка з даним
позовом до суду звернулась лише в
березні 2012 року.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

Суд повно встановив ті обставини
справи, які мали значення для її
вирішення, дав належну правову оцінку
наданим сторонами доказам, та ухвалив
рішення без порушення норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для скасування рішення
та задоволення скарги відсутні .

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді: