Провадження № 2/344/1052/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді
Польської М.В.

при секретарі c/з
Дзюбак Х.Б..

з участю позивача-відповідача ОСОБА_2,
представника позивача-відповідача
ОСОБА_3, відповідача-позивача ОСОБА_4,
представника відповідача-позивача
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення
перешкод в користуванні квартирою і
вселення та зустрічного позову ОСОБА_4
до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області з позовом
до ОСОБА_4 про усунення перешкод в
користуванні квартирою АДРЕСА_1 та
вселення.

30.01.2014 року ОСОБА_4 подала зустрічний
позов до ОСОБА_2 про визнання таким, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 21.03.2014 року об'єднано в
одне провадження позовні вимоги
первісного позову та вимоги за
зустрічним позовом.

Позивач-відповідач та його представник
позовні вимоги первісного позову
підтримали та просили позов
задовольнити, щодо зустрічного позову
просили відмовити.

Відповідач-позивач та її представник
позовні вимоги зустрічного позову
підтримали та просили позов
задовольнити, щодо первісного позову
просили відмовити.

Суд заслухавши пояснення сторін,
дослідивши та перевіривши всі докази в
їх сукупності, приходить до висновку,
що позовні вимоги первісного позову є
необґрунтованими та такими що до
задоволення не підлягають, а
зустрічний позов підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що виконкомом
Івано-Франківської міської ради 09.09.1998
року було видано ОСОБА_4 ордер №004485 на
квартиру АДРЕСА_1, сім'я якої
складається з трьох чоловік (її,
чоловіка ОСОБА_2 та дочки) (а.с.5).

Розпорядженням міського голови від
02.07.2003 року №332-р було затверджено
перелік приватизованих квартир, в тому
числі по АДРЕСА_1 а саме ОСОБА_4 (а.с.7-9), в
розпорядженні не вказано вірно
прізвище власника.

На підставі даного розпорядження
підлягало оформленню таке право
власності на житло з видачею Свідоцтва
на приватизацію та реєстрація права
власності в органах ОБТІ. Однак, як
судом встановлено, ОКП
«Івано-Франківське ОБТІ» з матеріалів
приватизаційної справи, яка
знаходиться в архівах, на квартиру
АДРЕСА_1, не змогло надати копію другого
примірника Свідоцтва про право
власності, оскільки такий примірник
відсутній, а право власності на дану
квартиру не зареєстровано (а.с.62). Не є
належним доказом справи наданий
позивачем-відповідачем лист
Департаменту комунального
господарства, транспорту і зв'язку
виконкому Івано-Франківської міської
ради від 28.01.2014 року №К/1476 щодо
отримання Свідоцтва уповноваженим
власником (а.с.49), оскільки такий орган
на даний час не веде реєстрацію такої
видачі Свідоцтв та самого права
власності.

Сторони також не змогли надати суду
підтвердження отримання, за наслідком
прийнятого розпорядження міського
голови, Свідоцтва на право власності на
квартиру.

Відповідно до ст. 13 Конституції України
держава забезпечує захист прав усіх
суб'єктів права власності і
господарювання. Оскільки економічною
основою кожного суспільства є
власність у різних її формах, то одним
із найголовніших об'єктів державного
захисту виступає саме право власності.
При цьому законодавство, зокрема
Конституція, Цивільний кодекс надають
усім власникам рівні умови для захисту
права власності. У ст. 386 ЦК закріплено
основні правові засади захисту права
власності в Україні, які базуються на
принципі рівності захисту права
власності всіх його суб'єктів (фізичних
і юридичних осіб, держави,
територіальних громад). Право
власності набувається у порядку
встановленому законом. Право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, визначені у главі 24
Цивільного кодексу України. Питання
приватизації квартир, врегульовано
Законом України «Про приватизацію
державного житлового фонду». Так,
згідно ст.2 даного Закону, в редакції
станом на момент приватизації батьком
позивачів квартири, до об'єктів
приватизації (далі - квартири
(будинки) належать: квартири
багатоквартирних будинків та
одноквартирні будинки, які
використовуються громадянами на
умовах найму.

Статтею 391 ЦК України встановлено право
власника вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Однак суду необхідно виходити з того,
що позивач-відповідач повинен
підтвердити своє право власності на
нерухоме майно, дану квартиру, при
цьому що відповідач-позивач в даній
справі оспорює таке право власності
позивача за первісним позовом на
розпорядження квартирою, окрім того і
саме існуюче на час спору користування
нею .

Отже, як вже зазначалося вище, з 09.09.1998
року в квартиру АДРЕСА_1, було
зареєстровано ОСОБА_4 та її чоловіка
ОСОБА_2, як члена сім'ї.

Згідно рішення Івано-Франківського
міського суду від 11.06.2007 року шлюб між
сторонами було розірвано, а в самому
рішенні обумовлено, що сторони
проживають окремо впродовж 9 років
(а.с.32-33).

ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що
з 2007 року він проживав з своєю мамою в
м.Калуші, в спірній квартирі з цього
часу не проживав, цей же факт
підтвердила і ОСОБА_4

Отже, після розірвання шлюбу ОСОБА_2
остаточно виїхав з даної квартири,
забравши всі речі, і з того часу в
квартирі не проживає. А тому, суд
зазначає, що право на користування, не
набувши власності, було набуто
правомірно як членом сім'ї, а після
остаточного виїзду з даної квартири та
переїзду на постійне місце проживання
в інший населений пункт є встановлення
факту не проживання більше 7-х років по
місцю реєстрації, а тому з цього
випливає, що ОСОБА_2 втратив таке право
на користування житлом.

Оскільки з обставин справи вбачається,
що питання визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням стосується колишнього
члена сім'ї власника житлового
приміщення, тому спір в цій частині
підлягає вирішенню відповідно до
статті 405 ЦК.

Члени сім'ї власника житла, які
проживають разом із ним, мають право
користування цим житлом відповідно до
закону. Законом, на який зроблено
посилання в частині першій статті 405 ЦК,
не може бути ЖК УРСР. Для регулювання
відносин між власником житла та
членами його сім'ї законодавець
використав правову конструкцію
(сервітут), яка раніше до цих відносин
не застосовувалась. Тому, хоча
положення житлового законодавства і
підлягають переважному застосуванню
до житлових відносин на підставі ст..3
ЖК УРСР, до правовідносин із приводу
сервітуту вони можуть застосовуватись
лише за аналогією. З урахуванням цього
треба визнати, що стосовно права членів
сім'ї власника помешкання на
користування ним, чинним є правило ч.1
ст.405 ЦК, що передбачає визначення
власником житлових приміщень, які
мають право займати члени сім'ї.

Оскільки інше не встановлено чинними
законами, договором, заповітом, на
підставі яких встановлено сервітут,
відсутність члена сім'ї понад один рік
без поважних причин є юридичним фактом,
що призводить до втрати членом сім'ї
права користування помешканням.

Пояснення ж і доводи ОСОБА_2 в
первісному позові про те, що відповідач
чинить перешкоди в користуванні
квартирою протягом 2013 року (а.с.10-16) не
заслуговують на увагу суду, з тих
підстав, що не проживаючи 7 років в
даній квартирі, а також не оплачуючи
весь цей період витрати по утриманню
квартири (а.с.33-38), та окрім того
відсутнє належно оформлене право на
власність на вищезгадану квартиру, при
чому ОСОБА_2 уповноважувався на
вчинення дій по оформленню права
власності ОСОБА_4 від її імені за
довіреністю 22.12.1999 року (а.с.56), тому такі
доводи позивача-відповідача не є
обґрунтованими.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом та
ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про усунення перешкод в
користуванні квартирою АДРЕСА_1 та
вселення, не є обґрунтованими, а
позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
визнання таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1
підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, відповідно до
ст.ст. 405 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 60,
212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про усунення перешкод в користуванні
квартирою та вселення - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням -
задовольнити

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1,
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням, а саме квартирою
АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Довідка: повний текст рішення
виготовлено 05 травня 2014 року.

Суддя:
Польська
М.В.