Провадження №2/761/116/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

31 січня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Голік Н.О.

при секретарі: Нечипорук
А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Київського слідчого ізолятора, третя
особа: ОСОБА_3 про визнання
протокольного рішення комісії із
соціально - побутових питань № 5 від
25.05.2012 року та № 7 від 24.09.2012 року
незаконними та скасування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
відповідача про визнання
протокольного рішення комісії із
соціально - побутових питань
Київського СІЗО №5 від 25.05.2012 року та №7
від 24.09.2012 року незаконними та
скасування.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в 2009
році позивач отримав службову кімнату
для проживання його сім`ї (позивача,
його дружини та дитини) в гуртожитку
який належить Державній
пенітенціарній службі України і
перебуває на балансі Київського СІЗО. В
2009 році, позивач та його син ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1, були зареєстровані в
кімнаті в установленому законом
порядку. З 10.05.2012 року по 09.06.2012 року
позивач був у відрядженні в
Білоцерківському училищі професійної
підготовки персоналу ДКВСУ.

Після повернення позивач помітив у
вхідних дверях залишені 3 листа на його
ім'я, підписані начальником Київського
СІЗО та датовані 28.05.2012 р., 29.05.2012 р. та
31.05.2012 р., з яких позивачу стало відомо,
що була проведена комісія із
соціально-побутових питань Київського
СІЗО і згідно протоколу №5 від 25.05.2012
року якої було прийнято рішення про
звільнення позивачем приміщення у
гуртожитку, а також про проведення
повторної комісії із
соціально-побутових питань Київського
СІЗО і згідно рішення №7 від 24.09.2012 року
якої було прийнято рішення про
повторне звільнення приміщення у
гуртожитку. Про час проведення
відповідної комісії позивач
повідомлений не був, з протоколом та
протокольним рішенням позивача не
ознайомлювали та його копії він не
отримував, та про його існування він
дізнався лише 9 червня. 9 червня 2012 року
ОСОБА_3 надала позивачу Акт від 07.06.2012
року, з якого позивач дізнався, що
громадяни ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11
пошкодили та виламали вхідні двері в
кімнату, які були встановлені за його
власні кошти, проникли в кімнату де
зберігаються особисті речі позивача,
було пошкоджено майно позивача (вхідні
двері) вартістю 8 390 грн., позбавлено
його права на користування особистим
майном та користування житловою
кімнатою. Вказує, що ОСОБА_3 змусила
позивача написати розписку, що позивач
зобов'язується виселитися добровільно
з кімнати та забрати речі до 13.06.2012 року,
та в обмін вона надала позивачу ключі
від встановлених нею вхідних дверей в
кімнату де проживає позивач та де
знаходяться його особисті речі.

Позивач вважає, що обидва протоколи та
відповідні протокольні рішення №5 від
25.05.2012 року та №7 від 24.09.2012 року є
незаконними та такими, що порушують
його право на користування кімнатою,
оскільки про час та місце проведення
засідання спірних комісій, його не
повідомляли і відповідно під час
прийняття рішень позивач не був
присутнім. А також прийняття рішення
про вселення в одне приміщення осіб
різної статі, які не перебувають у
шлюбних відносинах, є незаконним.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача позовні вимоги
підтримали та просили їх задовольнити.

Представники відповідача та третя
особа в судовому засіданні проти
позову заперечували та просили
відмовити в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

Дослідивши зібрані в справі докази,
вислухавши думку позивача та його
представника, представників
відповідача та третю особу, суд вважає,
що позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

У відповідності до ст. 127 ЖК України та
п. 2 розділу 1 примірного положення «Про
гуртожитки», гуртожитки призначаються
для проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період роботи або навчання.

Судом встановлено, що гуртожиток
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
знаходиться на балансі Київського
слідчого ізолятора.

Позивач проживає в кімнаті АДРЕСА_1.

Відповідно до п.п.1.2. п.1, п.п.2.1. п.2
Положення про гуртожиток Київського
слідчого ізолятора, гуртожиток
призначається для тимчасового
проживання співробітників Київського
СІЗО, які перебувають на обліку і
очікують покращення житлових умов
ліжко-місця, кімнати в гуртожитку. Жила
площа в гуртожитку надається за
спільним рішенням житлової комісії із
соціально-побутових питань Київського
слідчого ізолятора та адміністрації
Київського слідчого ізолятора.

За п.п.2.2 пункту 2 Положення про
гуртожиток Київського слідчого
ізолятора від 04.01.2011 р., на підставі
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку адміністрація Київського
слідчого ізолятора видає
співробітнику ордер, який є єдиною
підставою для вселення в гуртожиток.

Згідно ст. 129 ЖК України, на підставі
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

Відповідно до п. 44 розділу VІІ
Примірного положення про гуртожитки,
затвердженого Постановою Ради
Міністрів УРСР від 03.06.1986 року,
громадян, які самоправно зайняли жилу
площу у гуртожитку, виселяють без
надання їм іншого жилого приміщення.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
встановлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Згідно вимог ст.ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази, речові докази і висновки
експертів. Суд приймає до розгляду лише
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень

Однією з форм реалізації права
громадян на житло, зокрема робітників,
службовців, студентів, учнів, а також
інших громадян у період роботи або
навчання є надання їм для проживання
гуртожитків (статті 127, 128 ЖК
Української РСР).

Правове регулювання користування
громадянами гуртожитками здійснюється
відповідно до положень Глави 4 Розділу
ІІІ ЖК Української РСР, Примірного
положення про гуртожитки,
затвердженого постановою Ради
міністрів Української РСР від 3 червня
1986 р. №208.

Відповідно до ч.2 ст. 128 ЖК Української
РСР жила площа в гуртожитку надається
за спільним рішенням адміністрації
підприємства, установи, організації чи
органу кооперативної або іншої
громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу (ст. 130 ЖК Української
РСР).

Такий же порядок надання жилої площі в
гуртожитку встановлений і у пунктах 9, 10
Розділу ІІ Примірного положення про
гуртожитки.

Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК Української
РСР, пункту 44 Примірного положення про
гуртожитки, без надання іншого жилого
приміщення виселяються особи, які
самоправно зайняли жиле приміщення.

Відповідно до ч.1 ст. 127 ЖК України, п. 2
Примірного положення про гуртожитки,
для проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період роботи або навчання
можуть використовуватись гуртожитки.

Як було зазначено вище підставою для
вселення особи в жиле приміщення в
гуртожитку є ордер, який видається
адміністрацією підприємства, установи,
організації на підставі спільного
рішення адміністрації підприємства,
установи, організації та відповідного
профспілкового комітету.

Відповідно до пункту 11 Примірного
положення про гуртожитки, жила площа в
гуртожитках надається в порядку
черговості, що визначається
адміністрацією підприємства, установи,
організації та профспілковим
комітетом.

Тобто, ордер на житлове приміщення в
гуртожитку видається адміністрацією
підприємства, установи, організації на
підставі спільного рішення
адміністрації підприємства, установи,
організації чи органу кооперативної
або іншої громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
виключно для проживання робітників,
службовців, студентів, учнів, а також
інших громадян у період роботи або
навчання.

Отже, відповідно до вказаних норм
житлового законодавства, єдиною
підставою для вселення, зайняття
житлової площі громадянином у
гуртожитку, є спеціальний ордер, що
видається власником гуртожитку
(повноважним органом управління
юридичної особи) на підставі
прийнятого ним та профспілковим
органом (у разі наявності такого на
підприємстві, установі, організації)
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку.

У випадку відсутності такого ордеру в
громадянина не виникає право на
вселення до гуртожитку, а тому будь-які
його дії з вселення та проживання в
гуртожитку є такими, що не відповідають
вимогам закону.

На засіданні комісії із
соціально-побутових питань Київського
слідчого ізолятора 25.05.2012 року було
розглянуто питання щодо незаконного
проживання в гуртожитку особового
складу, зокрема, ОСОБА_1 (кімната
АДРЕСА_1), що підтверджується
Протоколом №5 від 25.05.2012 року, та
присутніми членами комісії прийнято
рішення направити лист-повідомлення
мешканцю кімнати АДРЕСА_1, щодо
незаконного проживання його у
зазначеній кімнаті та запропонувати
звільнити займане житло у десятиденний
термін (а.с.24-26).

На засіданні комісії із
соціально-побутових питань Київського
слідчого ізолятора 24.09.2012 року було
розглянуто питання щодо незаконного
проживання в гуртожитку особового
складу громадянина ОСОБА_1 (кімната
АДРЕСА_1), що підтверджується
Протоколом №7 від 24.09.2012 року, та
присутніми членами комісії прийнято
рішення щодо направлення
листа-повідомлення мешканцю кімнати
АДРЕСА_1, щодо незаконного проживання
та запропонувати йому звільнити
займане житло до 27.09.2012 року (а.с.27-28).

Позивачу Київським слідчим ізолятором
були направлені листи за №183/123 від
28.05.2012 року, №183/124 від 29.05.2012 року та
№183/125 від 31.05.2012 року, якими повідомлено
позивача про прийняте комісією рішення
(протокол №5 від 25.05.2012 року) про
звільнення позивачем безпідставно
займаного приміщення у гуртожитку та
запропоновано у строк до 01.06.2012 року
звільнити кімнату АДРЕСА_1 гуртожитку
особового складу (а.с.7-8).

Також позивачу Київським слідчим
ізолятором був направлений лист за
№24015 від 25.09.2012 року, яким повідомлено
позивача про прийняті комісією рішення
(протокол №5 від 25.05.2012 року, протокол №7
від 24.09.2012 року) та надіслані
повідомлення про звільнення кімнати
АДРЕСА_1 гуртожитку, які позивачем
проігноровані, та запропоновано у
термін до 27.09.2012 року звільнити
незаконно займану кімнату АДРЕСА_1
(а.с.11). Вказано, що про звільнення
позивачем безпідставно займаного
приміщення у гуртожитку та
запропоновано у строк до 01.06.2012 року
звільнити кімнату АДРЕСА_1 гуртожитку
особового складу (а.с.7-8).

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
кодексу.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
прийняття рішення про надання позивачу
спірної жилої площі в гуртожитку за
адресою: АДРЕСА_1, а також не надано
доказів на підтвердження видачі йому
ордеру на вселення на спірну житлову
площу.

Ордер на вселення в кімнату АДРЕСА_1
позивачу не видавався.

Посилання позивача на те, що
протокольні рішення комісії із
соціально - побутових питань
Київського слідчого ізолятора №5 від
25.05.2012 року та №7 від 24.09.2012 року є
незаконними та підлягають скасуванню,
оскільки позивач не був присутнім на
засіданнях комісії 25.05.2012 року та 24.09.2012
року, судом до уваги не приймаються,
оскільки відповідно до п. 1.9 Положення
про комісію із соціально-побутових
питань Київського слідчого ізолятора,
на засідання комісії можуть
запрошуватись окремі працівники, у
тому числі і ті, житлові питання яких
розглядаються на засіданні, а отже
запрошення осіб на засідання є правом
комісії, а не її обов'язком.

Крім того, оскільки на засіданнях
комісії із соціально - побутових питань
Київського слідчого ізолятора від
25.05.2012 року та від 24.09.2012 року були
прийняті рішення лише щодо направлення
листів-повідомлень мешканцю кімнати
АДРЕСА_1 (ОСОБА_1), а лист не є документом,
який приймається на підставі
нормативних актів, та не є правочином, а
носить лише інформаційний характер
повідомлення, рішення комісії із
соціально - побутових питань
Київського слідчого ізолятора від
25.05.2012 року (протокол №5) та від 24.09.2012
року (протокол №7) не підлягають
визнанню незаконними та скасуванню з
зазначених позивачем підстав.

Щодо посилання позивача на прийняття
комісією незаконного рішення про
вселення в одне приміщення осіб різної
статі, які не перебувають у шлюбних
відносинах, а саме: ОСОБА_3, то на
засіданні комісії із
соціально-побутових питань Київського
слідчого ізолятора 25.05.2012 року не
розглядалося питання щодо вселення
ОСОБА_3 в спірну кімнату, а отже дане
твердження позивача є необґрунтованим
та спростовується матеріалами справи.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
кодексу.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги позивача
про визнання протокольного рішення
комісії із соціально - побутових питань
№5 від 25.05.2012 року та №7 від 24.09.2012 року
незаконними та скасування задоволенню
не підлягають.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не
підлягають судові витрати у
відповідності до ст. 88 ЦПК України не
відшкодовуються.

На підставі викладеного, відповідно до
ст.ст. 10, 11, 88, 169, 212 - 215, 294 ЦПК України суд,
-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Київського слідчого ізолятора, третя
особа: ОСОБА_3 про визнання
протокольного рішення комісії із
соціально - побутових питань №5 від
25.05.2012 року та №7 від 24.09.2012 року
незаконними та скасування - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
районний суд.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя: