ун. № 759/562/14-ц
пр. № 2/759/1759/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва в складі:

головуючої - судді:
І.В.П»ЯТНИЧУК,

при секретарі:
К.Ю.Іванові,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення суми боргу за договором
позики, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду
з позовом до відповідача ОСОБА_2 та
просив суд постановити рішення яким
стягнути з відповідача на його -
позивача користь заборгованість за
договором позики від 28 червня 2013 р. в
розмірі 10000 грн. передбачену договором
неустойку в розмірі 10000 грн., 3% річних
від простроченої суми що становить 137
грн., проценти за користування чужими
грошима, що становить 301 грн. 78 коп., а
всього 20439 грн. 04 коп. та понесені судові
витрати.

В обґрунтування заявлених вимог
вказуючи на те, що 28 червня 2013 р. між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір
позики, згідно до якого позивачем було
передано відповідачу кошти в розмірі
10000 грн. з умовою їх остаточного
повернення до 05 липня 2013 р. Договір було
укладено в приміщенні розташованому
по пр..Перемоги 136 в м.Києві, під час
передачі коштів була присутня ОСОБА_4,
укладаючи договір між сторонами було
погоджено, що виконання договору буде
проводитись за місцем проживання
позивача. Як вказує позивач, ОСОБА_2
28.06.2013 р. отримав від позивача 10000 грн.
про що власноручно написав розписку в
якій вказував, що в разі невиконання
зобов»язання ОСОБА_2 зобов»язується
виплатити неустойку в розмірі 10000 грн.
Як вказує позивач відповідач своєчасно
не повернув суму позики, а тому він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 ЦК України, за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, тому позивач вважає, що
загальна сума боргу відповідача за
договором позики, станом на момент
подачі позову, складається з основної
суми боргу в розмірі 10000 грн., неустойки
в сумі 10000 грн., 3% річних в розмірі 137
грн. та процентів за користування
чужими грошима в розмірі 301 грн. 78 коп.
Посилаючись на ст.ст. 23, 549-552, 624, 625, 1046-1050
ЦК України просив заявлені позовні
вимоги задовольнити.

Позивач в судове засідання не
з»явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
направив до суду свого представника з
належним чином оформленими
повноваженнями, тому суд вважає
можливим розглянути справу в його
відсутності.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав, та
просив їх задовольнити вказуючи на
обставини викладені в позовній заяві,
зазначав, що відповідач звернувся до
позивача з проханням надати в борг
кошти в розмірі 10000 грн., на що позивач
погодився, передача коштів мала місце в
кафе «Дольче Віта» по пр..Перемоги 136 в
м.Києві, при укладанні договору
позичальник надав позивачу
посвідчення водія на ім.»я ОСОБА_2,
приїхав на автомобілі «Фольксваген».
Умови повернення коштів та неустойки
була оговорена при укладанні договору.
Як вказував представник позивача,
позивач вважає договір дійсним, таким
що відповідає чинному законодавству,
твердження відповідача, що він не
підписував договір є спробою уникнення
від відповідальності за невиконання
зобов'язання.

Відповідач в судовому засіданні
заперечував щодо задоволення
заявлених вимог вказуючи на те, що в 2012
р. він загубив посвідчення водія і в 2012
р. отримав нове посвідчення водія,
самого позивача він не знає, жодних
коштів від нього не отримував, договір
позики не підписував, розписка про
отримання коштів написана не його
почерком, автомобіля «Фольксваген»
ніколи в користуванні чи власності не
мав.

У судовому засіданні представник
відповідача позовні вимоги не визнав,
вказував суду що відповідач не
звертався до позивача з проханням
позичити гроші, не отримував від
позивача гроші, не підписував та не
писав розписку про отримання коштів,
вказував суду на те, що візуально
вбачається що розписка написана не
почерком відповідача, крім того
посвідчення водія за яким було взято
кошти в борг у позивача самим
відповідачем було втрачене в 2012 р.,
наполягав на виклику в судове
засідання позивача та особи яка була
присутня при написанні розписки, а
також просив стягнути з позивача на
користь відповідача 1000 грн. витрат на
правову допомогу.

Дослідивши та всебічно
проаналізувавши обставини справи в їх
сукупності, оцінивши зібрані по справі
докази виходячи зі свого внутрішнього
переконання, яке ґрунтується на
повному та всебічному дослідженні
обставин справи, суд дійшов висновку,
що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи, 28 червня 2013 р. між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 було укладено договір позики,
згідно до якого позивачем було
передано відповідачу кошти в розмірі
10000 грн. з умовою їх остаточного
повернення до 05 липня 2013 р. ( а.с. 4) під
час передачі коштів була присутня
ОСОБА_4

Як вказує представник позивача
при укладанні данного договору позики
позичальником як документ який
посвідчує його особу було пред»явлено
посвідчення водія від 17.03.2010 р. НОМЕР_1,
тоді як вбачається з пояснень наданих
власноручно ОСОБА_2 в Управлінні
державтоінспекції ГУ МВС України в
м.Києві від 04.05.2013 р. вбачається, що
09.10.2012 р. він-ОСОБА_2 втратив
посвідчення водія і новее отримав лише
21.11.2012 р., також ОСОБА_2 зазначає, що має в
власному користуванні автомобіль ВАЗ
2107, в користуванні чи власності
автомобіля «Фольксваген» не має.

Відповідно до наданого суду
представником позивача посвідчення
водія НОМЕР_1 на ім»я ОСОБА_2 дане
посвідчення було втрачене
відповідачем 09.10.2012 р. та відповідачем
22.11.2012 р. було отримано дубілкат
посвідчення водія НОМЕР_2.

Також дійсно вбачається, що
розписка написана від імені ОСОБА_2
написана не почерком відповідача
ОСОБА_2 і суттєво за почерком
відрізняється від власноручних
пояснень відповідача наданих в
Управлінні державтоінспекції ГУ МВС
України в м.Києві від 04.05.2013 р.

Відповідно до статті 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

За нормою ч. 1 ст. 1047 ЦК України,
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

Судом також враховуються вимоги
ч. 2 ст. 1046 ЦК України, згідно з якою
договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Таким чином, за своїми ознаками
договір позики є реальним, отже
вважається укладеним з моменту
передання грошей, що виступають
предметом зазначеного договору.

Так, закон вимагає від позивача надання
суду доказів моменту передання грошей.

Зазначених обставин позивач не
довів, як сам позивач так особа яка була
присутня при передачі коштів ОСОБА_4 в
судові засідання не з»явились,
представник позивача просив
розглядати справу на підставі доказів
які є в матеріалах справи, однак судом
не встановлено, що позивачем
передавались кошти сааме відповідачу
ОСОБА_2, оскільки вбачається що особа
яка 28.06.2013 р. при укладанні данного
договору позики наддала позивачу на
підтвердження особи посвідчення водія
на ім»я ОСОБА_2 не є відповідачем,
вараховуючи наведене суд вбачає що
позивач не виконав вимоги ст. 10 ЦПК
України, відповідно до якої кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Суд вважає, що позивачем не надано
суду належних та допустимих доказів на
підтвердження обставин існування між
сторонами боргових зобов'язань на
підставі укладення, в розумінні
положень ст.ст. 1046,1047 ЦК України,
договору позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК
України, суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Повно та всебічно з'ясувавши
обставини справи, оцінивши зібрані у
справі докази, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги не
ґрунтуються на вимогах закону,
обставини справи не підтверджені
певними засобами доказування, а тому в
задоволенні позовних вимог необхідно
відмовити в повному обсязі, за їх
безпідставністю, оскільки позивачем не
надано належних доказів на їх
підтвердження, жодним чином в судовому
засіданні не доведено, що ОСОБА_1
надавав в борг кошти саме ОСОБА_2

Щодо вимог відповідача про
відшкодування витрат на правову
допомогу в розмірі 1000 грн. суд вважає що
дані вимоги задоволенню не підлдягають
з врахуванням наступного.

Відповідно до Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Як вбачається з договору №502 від
01.04.2014 р. щодо надання правової
допомоги, даний договір укладено між
адвокатом ОСОБА_5 Та ОСОБА_6, яка
взагалі немає жодного відношення до
даної справи, а тому немає підстав для
стягнення коштів сплачених ОСОБА_6 на
користь відповідача ОСОБА_2 який взгалі
не був учасником данного договору, крім
того адвокатом не надано доказів щодо
розрахунку вартості даної юридичної
допомоги.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
вимоги позивача щодо відшкодування
судових витрат задоволенню не
підлягають, оскільки в позові
відмовлено.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57, 60, 61, 84, 88, 209,
212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2

про стягнення суми боргу за договором
позики, - ВІДМОВИТИ.

Рішення суду може бути оскаржене
до Апеляційного суду м.Києва через
районний суд шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя :

ун. № 759/562/14-ц

пр. № 2/759/1759/14

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва в складі:

головуючої - судді:
І.В.П»ЯТНИЧУК,

при секретарі:
К.Ю.Іванові,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення суми боргу за договором
позики, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Керуючись ст.ст. 209, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2

про стягнення суми боргу за договором
позики, - ВІДМОВИТИ.

Рішення суду може бути оскаржене
до Апеляційного суду м.Києва через
районний суд шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя :