У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І.,
Закропивного О.В.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - кредитна спілка «Альянс
Україна» (далі - КС «Альянс Україна»),
про стягнення суми кредиту, процентів
за користування кредитом та неустойки,
за касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_5, на рішення
апеляційного суду Вінницької області
від 17 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 через свого
представника ОСОБА_6 звернувся до
суду із указаним позовом, у якому з
урахуванням уточнень просив стягнути
із ОСОБА_4 на свою користь борг у сумі 15
427 грн 04 коп., а також судові витрати по
справі.

В обґрунтування заявлених вимог
зазначав, що 16 листопада 2007
року між КС «Альянс Україна» та ОСОБА_4
було укладено договір кредиту № 179-07
кТв, відповідно до умов якого
позичальнику було надано кредит у
розмірі 4 000 грн. Кредитна спілка
виконала свої зобов'язання за
договором, однак ОСОБА_4 взятих на себе
зобов'язань не виконував, у зв'язку з
чим станом на 6 липня 2011 року у нього
виникла заборгованість у розмірі 31 185
грн 69 коп., з яких основна сума боргу
становить 2 036 грн 07 коп., відсотки - 5 959
грн 31 коп., пеня - 23 190 грн 31 коп.

8 липня 2011 року між ним, як фізичною
особою, та КС «Альянс Україна» було
укладено договір № 1 про відступлення
права вимоги (цесії), за умовами якого
КС «Альянс Україна» здійснює
відступлення права вимоги боргу до
ОСОБА_4 у зобов'язаннях, що виникли
згідно договору кредиту № 179-07 кТв від 16
листопада 2007 року.

ОСОБА_4 були надіслані листи з
повідомленням про укладення договору
про відступлення права вимоги, а також
листи-вимоги добровільно провести
розрахунок по заборгованості, які
позичальник проігнорував.

Враховуючи викладені обставини та
зменшуючи свої позовні вимоги в
частині розміру пені, ОСОБА_3 просив
задовольнити позов та стягнути
заборгованість у вищевказаному
розмірі.

Рішенням Тиврівського районного суду
Вінницької області від 10
вересня 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 борг у сумі 10 031 грн 45
коп., з яких заборгованість по тілу
кредиту - 2036 грн 07 коп., заборгованість
по відсотках - 5959 грн 31 коп., пеня - 2036 грн
07 коп., а також судовий збір у сумі 229 грн
40 коп., а всього стягнуто 10 260 грн 85 коп.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 17 жовтня 2013 року
рішення місцевого суду скасовано та
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати судове
рішення апеляційної інстанції і
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідач умови договору не
виконував, а тому утворилася
заборгованість, яка підлягає
стягненню. При цьому суд врахував, що до
нового кредитора, яким є позивач,
перейшло право вимоги за договором
кредиту в повному об'ємі, зокрема, і
можливість використати засоби його
забезпечення, передбачені за участі
первісного кредитора у цьому
зобов'язанні (стягнення неустойки,
притримання тощо). Окрім того, суд
визнав за можливе застосувати
положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та
зменшити розмір неустойки (пені) з 7 431
грн 66 коп. до 2 036 грн 07 коп.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
повноваження, надані позивачу як
фізичній особі згідно з договором
№ 1 про відступлення права вимоги
(цесії), суперечать нормам Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», оскільки надавати
фінансові кредити за рахунок залучених
коштів має право на підставі
відповідної ліцензії лише кредитна
установа. Окрім того, позивачем не
надано доказів належного повідомлення
відповідача про зміну кредитора у
зобов'язанні та наявності повноважень
ТОВ «Д-Т-В» представляти інтереси
ОСОБА_3

Проте повністю погодитися із такими
висновками не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
судове рішення не відповідає.

Судами установлено, що згідно з
ліцензією серії АВ № 319310 КС «Альянс
Україна» має право на здійснення
фінансових послуг.

16 листопада 2007 року між КС «Альянс
Україна» та ОСОБА_4 було укладено
договір кредиту № 179-07 кТв, за умовами
якого останній отримав кредит у
розмірі 4 000 грн.

8 липня 2011 року між зацікавленою
стороною - фізичною особою ОСОБА_3 та КС
«Альянс Україна» було укладено договір
№ 1 про відступлення права вимоги
(цесії). За цим договором КС «Альянс
Україна» здійснює відступлення свого
права вимоги боргу до ОСОБА_4 у
зобов'язаннях, що виникли згідно
договору кредиту № 179-07 кТв від
16 листопада 2007 року.

У відповідності до статті 512 ЦК України,
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).
Кредитор у зобов'язанні може бути
замінений також в інших випадках,
встановлених законом. Кредитор у
зобов'язанні не може бути замінений,
якщо це встановлено договором або
законом.

Таким чином, відступлення права вимоги
є договірною передачею зобов'язальних
вимог первісного кредитора новому
кредиторові у випадках, встановлених
законом.

Згідно ст. 514 ЦК України, до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Заміна осіб у зобов'язанні пов'язана з
тим, що попередні учасники зобов'язань
вибувають з цих відносин, а їх права та
обов'язки переходять до суб'єктів, які
їх замінюють.

Вимога, що передається іншій особі в
порядку цесії, переходить до неї в тому
обсязі, в якому вона раніше належала
цедентові.

Таким чином, посилання суду
апеляційної інстанції на положення
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», за якими право
надавати фінансові кредити за рахунок
залучених коштів на підставі
відповідної ліцензії має лише кредитна
установа, є помилковим, оскільки у
даному випадку ОСОБА_3, як фізична
особа, кредит ОСОБА_4 не надавав, а лише
отримав право вимоги за раніше
укладеним кредитним договором.

З аналізу ч. 2 ст. 516 ЦК України
убачається, що про заміну кредитора в
зобов'язанні боржник має бути
повідомлений письмово.

Листом від 11 жовтня 2012 року ОСОБА_4 було
повідомлено про те, що 8 липня 2011 року
між КС «Альянс Україна» та її
вкладником ОСОБА_3 укладено договір
відступлення права вимоги, він став
новим кредитором та прийняв на себе
право вимоги боргу згідно договору
кредиту № 179-07 кТв від 16 листопада 2007
року у сумі 28 810 грн 94 коп.

Цей лист отримано ОСОБА_4 16 жовтня 2012
року, про що свідчить рекомендоване
повідомлення про вручення поштового
відправлення.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи
рішення місцевого суду, дійшов
висновку про те, що посилання позивача
про повідомлення відповідача про зміну
кредитора не підтверджені матеріалами
справи.

При цьому, надаючи оцінку
вищеуказаному листу від 11 жовтня
2012 року, апеляційний суд зосередився
лише на тому, що до нього не додано
довіреність на право ТОВ «Д-Т-В»
представляти інтереси ОСОБА_3 та
юридично супроводжувати борг, однак не
звернув увагу на те, що ч. 2 ст.
516 ЦК України такі вимоги до письмового
повідомлення про заміну кредитора не
ставляться.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції, на зазначені
обставини справи та положення чинного
законодавства уваги не звернув, дійшов
помилкового висновку про
недоведеність позовних вимог.

Тому судове рішення не можна визнати
законним та обґрунтованим, у зв'язку з
чим воно підлягає скасуванню.

Таким чином, правильним є висновок суду
першої інстанції про те, що право
вимоги ОСОБА_3 за договором кредиту №
179-07 кТв від 16 листопада 2007 року
належним чином підтверджено, а тому
позов підлягає задоволенню.

Рішення місцевого суду в частині
стягнутого розміру заборгованості не
оскаржується, а тому в цій частині не
підлягає перегляду.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 17 жовтня 2013 року
скасувати, а рішення Тиврівського
районного суду Вінницької області від
10 вересня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.Ф. Хопта

Судді:
Б.І. Гулько

О.В.
Закропивний

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко