У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О
Маляренка А.В.,

Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
розподіл майна подружжя; за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання
майна особистою приватною власністю та
поділ спільного майна подружжя, за
касаційними скаргами представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на рішення
Лозівського міськрайонного суду
Харківської області від 19 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 25 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2002 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5 про розподіл
майна подружжя.

Позивачка посилалась на те, що з 08
грудня 2000 року вона з ОСОБА_5 перебуває
у зареєстрованому шлюбі, який юридично
не розірваний, хоча вони з 15 квітня
2002 року проживають окремо. За період
спільного проживання вони придбали
майно, яке відповідач відмовляється
розділити мирним шляхом, незважаючи на
те що майно є спільною сумісною
власністю подружжя. При розподілі
нежитлової будівлі АДРЕСА_2 вважала
необхідним відступити від принципу
рівності часток подружжя з урахуванням
інтересів дитини - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
утримання якої ОСОБА_5, як батько, не
забезпечує в повному обсязі, оскільки
дитина страждає на хворобу нирок,
знаходиться на обліку у лікаря
кардіолога, потребує суворої дієти,
лікування та оздоровлення в санаторіях
спеціального напрямку. ОСОБА_5 має
житло, протягом 11 років самостійно
укладав договори оренди нежитлової
будівлі та отримував дохід.

ОСОБА_4 просила визнати за нею право
власності на 2/3 частини нежитлової
будівлі АДРЕСА_2 та присудити грошову
компенсацію у сумі 163 546 грн замість її
частки у праві спільної сумісної
власності подружжя на майно: 1/2 частини
товару в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_2», 1/2
частини товару в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_3», 1/2 частини товару в
музикальному павільйоні на
Центральному ринку, 1/2 частини майна в
квартирі АДРЕСА_1, залишити у
власності ОСОБА_5 1/3 частини нежитлової
будівлі АДРЕСА_2 та майно: товар в
магазині «ІНФОРМАЦІЯ_2», товар в
магазині «ІНФОРМАЦІЯ_3», товар в
музикальному павільйоні на
Центральному ринку, майно в квартирі
АДРЕСА_1.

У липні 2002 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4
про визнання майна особистою приватною
власністю та поділ спільного майна
подружжя.

В обґрунтування зустрічного позову
ОСОБА_5 вказував, що з 1994 року
займається підприємницькою
діяльністю, для здійснення якої 14
березня 2002 року він, як фізична
особа-підприємець, за особисті кошти
придбав нежитлову будівлю АДРЕСА_2.

ОСОБА_5 просив визнати за ним право
власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1, залишивши у власності ОСОБА_4
право власності на 1/3 частини квартири,
просив здійснити поділ квартири в
натурі, у разі неможливості поділу
квартири в натурі стягнути з ОСОБА_4
грошову компенсацію за свої 2/3 частини
квартири; визнати за ним право
власності на 1/2 частини торгового
павільйону по АДРЕСА_3,
залишивши у власності ОСОБА_4 1/2 частини
павільйону, у разі відсутності
павільйону - зобов'язати ОСОБА_4
компенсувати вартість належної йому 1/2
частки павільйону; визнати нежитлову
будівлю АДРЕСА_2 його особистою
приватною власністю.

Рішенням Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 19
вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 25 грудня 2013 року, позов
ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_5
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частини квартири АДРЕСА_1, придбаної на
ім'я ОСОБА_4 за договором
купівлі-продажу від 07 березня 2001 року.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2
частини квартири АДРЕСА_1, придбаної на
ім'я ОСОБА_4 за договором
купівлі-продажу від 07 березня 2001 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частини нежитлового вбудованого
приміщення АДРЕСА_2, придбаного на ім'я
ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу
від 14 березня 2002 року.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2
частини нежитлового вбудованого
приміщення АДРЕСА_2, придбаного на ім'я
ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу
від 14 березня 2002 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4
та зустрічних позовних вимог ОСОБА_5
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, ухвалити нове
рішення, яким визнати за ОСОБА_4 право
власності на 2/3 частини нежитлового
приміщення та присудити їй грошову
компенсацію у сумі 163 546 грн замість її
частки у праві спільної сумісної
власності подружжя на майно, а саме:
1/2 частини товару в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_2», 1/2 частини товару в
музичному павільйоні на Центральному
ринку м. Лозова. В позовних вимогах
ОСОБА_5 відмовити.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить змінити рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити нове рішення в частині
визнання права власності на 1/2 частини
нежитлового приміщення та визнати за
ним право особистої приватної
власності на вказане приміщення.

Обговоривши доводи касаційних скарг,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають
вказаним вимогам.

Судами встановлено, що з 08 грудня 2000
року по 07 жовтня 2004 року сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі,
шлюбні відносини підтримували до
квітня 2002 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від
14 березня 2002 року ОСОБА_5, як
підприємець, набув право власності на
нежитлове вбудоване приміщення
АДРЕСА_2.

Згідно з договором купівлі-продажу від
07 березня 2001 року ОСОБА_4 набула право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_4 та зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_5, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився апеляційний
суд, виходив з того, що спірне майно є
спільною сумісною власністю подружжя,
яке підлягає поділу відповідно до
вимог законодавства.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Відповідно до ст. 22 КпШС України (який
був чинним на час придбання спірного
майна) майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 28 КпШС України (який був
чинним на час придбання спірного майна)
в разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними. В окремих випадках
суд може відступити від начала
рівності часток подружжя, враховуючи
інтереси неповнолітніх дітей або
інтереси одного з подружжя, що
заслуговують на увагу. Суд може визнати
майно, нажите кожним із подружжя під
час їх роздільного проживання при
фактичному припиненні шлюбу, власністю
кожного з них.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року №
11 «Про практику застосування
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ майна
подружжя» (далі - Постанова) судам
роз'яснено, що, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Під господарською діяльністю
розуміється діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність (ч. 1 ст. 3 ГК України).

Відповідно до ст. 55 ГК України
суб'єктами господарювання є юридичні
особи, створені відповідно до
Цивільного кодексу України, та фізичні
особи - громадяни, які здійснюють
господарську діяльність та
зареєстровані як підприємці.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно з договором купівлі-продажу від
14 березня 2002 року ОСОБА_5, як
підприємець, набув право власності на
нежитлове вбудоване приміщення
АДРЕСА_2.

У п. 29 Постанови роз'яснено, що
відповідно до положень статей 57, 61 СК
України, ст. 52 ЦК України майно
приватного підприємства чи фізичної
особи-підприємця не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя. Інший із
подружжя має право тільки на частку
одержаних доходів від цієї діяльності.

Вирішуючи спір, суд не врахував, що,
купуючи під час шлюбу нерухоме майно як
фізична особа-підприємець для
здійснення підприємницької
діяльності, ОСОБА_5 діяв виключно як
суб'єкт господарювання в процесі
здійснення ним господарської
діяльності.

Отже, майно фізичної особи-підприємця,
яке придбане та використовується в
його підприємницькій діяльності з
метою одержання прибутку, слід
розглядати як його особисту приватну
власність, а не як об'єкт спільної
сумісної власності подружжя.

За таких обставин, ураховуючи те, що
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, в силу ст. 338
ЦПК України є підстави для їх
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 19
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Харківської області від 25
грудня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: А.О.
Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк