УХВАЛА

іменем україни

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Тячівської державної
нотаріальної контори, третя особа -
Тячівське РПТІ, про визнання права
власності на спадкове майно за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Тячівського районного суду
Закарпатської області від 2 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 12 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулась в
суд з указаним позовом, посилаючись на
те, що її бабуся ОСОБА_6 на підставі
свідоцтва про право власності від 28
березня 1973 року була власником будинку
АДРЕСА_1 і померла у ІНФОРМАЦІЯ_1.
Заповіту спадкодавець не залишила.
Спадкоємцями першої черги є її сини
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та
ОСОБА_9, який з часу народження і до
своєї смерті проживав разом із
спадкодавцем у її будинку. На час
відкриття спадщини ніхто, крім
ОСОБА_9 не проживав разом із
спадкодавцем, не був там
зареєстрований і не приймав спадщини
шляхом вступу в управління спадковим
майном. Її дядько ОСОБА_9
прийнявши спадщину шляхом вступу в
управління майном, фактично з 1993 року і
до часу смерті володів будинком,
користувався земельною ділянкою,
обробляв її, отримував врожай,
користувався електричною енергією,
сплачував за її споживання,
що підтверджується довідкою
селищної ради та відповідними

документами-квитанціями, договорами.
ІНФОРМАЦІЯ_2 її дядько
ОСОБА_9 помер, залишив заповіт, за яким
усе майно, яке йому належало на час
смерті та те, на яке він матиме право,
він заповідав їй. Вона подала нотаріусу
заяву про прийняття спадщини, однак
отримала відмову нотаріуса у видачі їй
свідоцтва про право власності на
спірне майно, оскільки у спадкодавця
відсутні правовстановлюючі документи.
Як вона пізніше довідалась, що
державним нотаріусом Тячівської
державної нотаріальної контори ОСОБА_8
та ОСОБА_5 були видані свідоцтва про
право власності на спадщину за законом
після смерті їх матері ОСОБА_6, за якими
відповідачі стали співвласниками по 1/3
кожний спірного домоволодіння. Видачу
указаних свідоцтв позивач вважає
незаконними, оскільки відповідачі не
приймали спадщини, не вступали в
управління спадковим майном протягом
6-ти місяців після смерті їх матері
ОСОБА_6

Рішенням Тячівського районного суду
Закарпатської області від 2 вересня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Закарпатської
області від 12 грудня 2013 року, позов
ОСОБА_3 задоволено. Скасовано свідоцтва
про право на спадщину за законом,
видані ОСОБА_8, ОСОБА_5 від 9 листопада 2011
року, кожному на 1/3 частину
домоволодіння АДРЕСА_1. Визнано ОСОБА_3
власником спадкового майна, а саме:
домоволодіння АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, та ухвалити
нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції задовольняючи
позов ОСОБА_3, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що ніхто з відповідачів, крім
ОСОБА_9, не проживав із
спадкодавцем ОСОБА_6 і не прийняли
спадщину, а тому свідоцтва про право на
спадщину за коном, видані ОСОБА_8,
ОСОБА_5 кожному на 1/3 частин спірного
домоволодіння є неправомірним.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 на
підставі свідоцтва про право власності
від 28 березня 1973 року була власником
будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 3 березня 2012 року.

Після її смерті спадкоємцями першої
черги є її сини - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5
та ОСОБА_9, які до нотаріальної контори
із заявами про прийняття спадщини не
звертались.

9 листопада 2011 року державним
нотаріусом Тячівської державної
нотаріальної контори ОСОБА_8 та ОСОБА_5
були видані свідоцтва про право
власності на спадщину за законом після
смерті їх матері ОСОБА_6, за якими
відповідачі стали співвласниками по 1/3
кожний спірного домоволодіння.
Підставою для видачі свідоцтв про
право на спадщину за законом стали
довідки, які були надані спадкоємцями
державному нотаріусу про фактичне
прийняття спадкоємцями спадщини,
видані селищною радою.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР у
редакції 1963 року спадкоємство
здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР в
редакції 1963 року для прийняття
спадщини необхідно, щоб спадкоємець її
прийняв, не допускається прийняття
спадщини під умовою або застереженням,
прийнята спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини. Визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину, якщо він фактичного
вступив в управління або володіння
спадковим майном або якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини, зазначені дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Оскільки до нотаріальної контори ніхто
із спадкоємців ОСОБА_6 не звертався,
суди дійшли висновку про те, ОСОБА_9, як
спадкоємець першої черги, прийняв
спадщину, оскільки проживав разом із
спадкодавцем за однією адресою, та
повністю успадкував спірний будинок.

Згідно заповіту від 19 лютого 2008 року
ОСОБА_9 заповів все своє майно ОСОБА_3

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 1 березня 2010 року, після смерті
якого відкрилась спадщина на належне
йому майно.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, до участі у
справі у якості відповідача залучено
його правонаступника ОСОБА_4

Позивач в установлений законом строк
звернулась до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_9, у тому числі й спірного
домоволодіння.

Суди дійшовши висновку, що після смерті
ОСОБА_6 спадщину прийняв тільки ОСОБА_9
у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України не врахували, що ОСОБА_8 та
ОСОБА_5 вступили у фактичне володіння
спадковим майном, що підтверджується
довідками Дубівської селищної ради від
7 листопада 2011 року та від 13 вересня 2011
року (а.с. 92, 93), що надало підстави
державному нотаріусу видати свідоцтва
про право на спадщину за законом
спадкоємцям, проте судами не взяті до
уваги зазначені довідки та не надано їм
оцінки. За таких підстав, висновки
судів про те, що єдиним спадкоємцем
після смерті ОСОБА_6 є її син ОСОБА_9 є
передчасними, що в свою чергу виключає
можливість останнього розпоряджатися
в цілому спірним будинком, та те, що
спірні свідоцтва порушують спадкові
права позивача.

З огляду на викладене постановлені
судами рішення не можна вважати
законними та обґрунтованими, вони
підлягають скасуванню, а справа -
передачі на

новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду
Закарпатської області від 2 вересня
2013 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 12
грудня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта Судді:Б.І. Гулько
А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А. Черненко