Справа № 585/338/14-ц
Номер провадження 2/585/234/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року
м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської
області в складі:

головуючої судді:
Очиргораєвої О.М.,

при секретарі:
Рибіній Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ромни справу за позовом
ОСОБА_1 до Комунального підприємства
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради, третя особа: директор КП
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради Беседа Володимир Корнійович, про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до КП «Ромнитеплосервіс»
Роменської міської ради, третя особа,
що не заявляє самостійних вимог,
директор КП «Ромнитеплосервіс»
Роменської міської ради Бєсєда
Володимир Корнійович, у якому просить:
поновити її на посаді юрисконсульта КП
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради з 31 грудня 2013 року; стягнути з КП
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 31 грудня 2013 року
по день ухвалення судового рішення,
моральну шкоду в розмірі 3000 гривень;
рішення суду в частині поновлення на
роботі та стягнення заробітку за час
вимушеного прогулу за один місяць
прийняти до негайного виконання;
стягнути з КП «Ромнитеплосервіс»
Роменської міської ради судовий збір
на користь держави.

Пізніше позивачка 19 лютого 2014 року та 6
березня 2014 року подала суду заяви про
збільшення позовних вимог та про
внесення змін до предмету позову, в
яких додатково просила визнати
незаконними накази директора КП
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради №31 від 01.11.2013 року та №34 від 31
грудня 2013 року.

Свої вимоги мотивує тим, що з 19.03.2008 року
була прийнята на стажування на посаді
юрисконсульта КП «Ромнитеплосервіс»
Роменської міської ради, а з 07.04.2008 р.
стала працювати на постійній основі.
01.11.2013 року директором КП
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради було видано наказ №31 «Про
введення неповного робочого часу у
зв'язку зі змінами в організації
виробництва». У зв'язку із зменшенням
обсягів роботи та з метою недопущення
звільнення працівників, для
юрисконсультів підприємства, з 01.01.2014
р., встановлювався неповний робочий
день в розмірі 2/3 відпрацьованого часу
за місяць в залежності від місячної
норми робочого часу. Позивач, керуючись
ст.ст. 32, 42, 56, 103, 184 КЗпП України, 19.12.2013 р.
подала директору письмову відмову
працювати в умовах неповного робочого
часу. Наказом № 34 від 31.12.2013 р. позивачка
звільнена з посади юрисконсульта на
підставі п.6 ст.36 КЗпП України.
Посилаючись на норми статей 19, 43, 56
Конституції України, статей
42,97,184,233,233-1,237,235 КЗпП України, просить
визнати незаконними накази директора
КП «Ромнитеплосервіс» Роменської
міської ради № 31 від 01.11.2013 року та № 34
від 31 грудня 2013 року, поновити її на
посаді юрисконсульта КП
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради з 31.12.2013 року, стягнути з КП
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 31.12.2013 р. по день
ухвалення судового рішення та моральну
шкоду в розмірі 3000 гривень, стягнути з
КП «Ромнитеплосервіс» Роменської
міської ради судовий збір на користь
держави.

В судовому засіданні позивачка
підтримала позовні вимоги, посилаючись
на обставини викладені в позовній
заяві і в заявах про збільшення
позовних вимог та внесення змін до
предмета позову. Зазначила, що вважає
наказ № 31 від 01.11.2013 року незаконним по
відношенню до неї, як працюючої більше
інших юрисконсультів та неможливості
її звільнення, як одинокої матері -
жінки, яка розлучена і виховує двох
дітей без участі батьків. Наказ № 34 від
31.12.2013 року вважає незаконним, оскільки
на час звільнення мала достатню
кваліфікацію у вигляді юридичної
освіти, і належним чином виконувала
покладені службові обов'язки. Вона не
погодилась на зміну істотних умов
праці, так як впевнена, що як жінка, яка
виховує і утримує дітей сама, підлягає
гарантованому захисту згідно ст.184 КЗпП
України. Стосовно змін в організації
виробництва пояснила, що 01.11.2013 р. вона
вийшла на роботу достроково,
перервавши відпустку по догляду за
дитиною до досягнення трьох років і
станом на день подачі заяви про відмову
19.12.2013 р. вона ще не встигла визначити
обсяг робіт юрисконсультів, так як в
основному займалась вивченням змін у
законодавстві. Але вважає, що у
підприємства не виникла необхідність у
зміні суттєвих умов праці для
юрисконсультів,навіть не дивлячись на
те, що з виходом її на роботу, штат
юрисконсультів збільшився до трьох
осіб і обсяг виконуваної роботи
зменшився. Позивач зі своїм
звільненням не згодна, вважає такі дії
відповідача незаконними, а своє
звільнення ніяким чином не пов'язаним з
дійсною зміною в організації
виробництва та умов праці. Вважає, що
при виборі шляхів покращення
фінансового стану підприємства та
завантаженості юрисконсультів,
директор повинен був провести
вивільнення відповідно до п.1 ст.40 КЗпП
України, а не скорочувати тривалість
робочого часу для всіх юрисконсультів.

Представник відповідача КП
«Ромнителосервіс» Менько Д.Д. позовні
вимоги не визнав, просив у їх
задоволенні відмовити у повному
обсязі. В поданих суду письмових
запереченнях зазначив, що на
підприємстві відбулися суттєві зміни
щодо обсягу виконання робіт
юрисконсультів, так як з достроковим
перериванням відпустки по догляду за
дитиною ОСОБА_1, штатна чисельність
юрисконсультів збільшилась до трьох
одиниць, що призвело до збільшення
фонду заробітної плати на оплату праці
юрисконсультів при одночасному
зменшенні їх робочого навантаження.
Обсяг робіт для вирішення правових
питань підприємства недостатній для
того аби юрисконсульти витрачали
повний робочий тиждень на їх виконання.
Витрати на оплату праці трьох
юрисконсультів за умови роботи
протягом повного робочого часу не
відповідають «Порядку формування
тарифів на теплову енергію, її
виробництво, транспортування та
постачання, послуг з централізованого
опалення і постачання гарячої води»
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 01.06.2011 року №869.
Отже, виникла необхідність у зміні
суттєвих умов праці для
юрисконсультів, у тому числі і
позивачки ОСОБА_1, про що вона була
своєчасно повідомлена за два місяці
під розпис. На момент її звільнення
наказ про суттєві зміни умов праці
юрисконсультів відмінений не був,
позивачка добровільно відмовилася
працювати на умовах скороченого
робочого часу, тому гарантії,
передбачені статтею 184 КЗпП України, в
даному випадку на неї не поширюються,
оскільки звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП
України не є звільненням з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу, а тому звільнення відбулося
відповідно до вимог КЗпП України.

Представник відповідача також прохав
застосувати до вимог позивачки від
06.03.2014 року «про визнання наказу
директора КП «Ромнитеплосервіс» № 31
від 01.11.2013 року незаконним» строк
позовної давності, виходячи з того, що
3-х місячний термін для вирішення
трудового спору з цього питання
позивачка пропустила без поважних
причин.

Третя особа, що не заявляє самостійних
вимог, директор КП «Ромнитеплосервіс»
Роменської міської ради Беседа В.К.
позовні вимоги не визнав, просив у їх
задоволенні відмовити у повному
обсязі. Підтримав доводи представника
відповідача і суду пояснив, що через
збитковість, підприємство змушене було
вживати заходів до змін в організації
виробництва і праці, які були
направлені на раціоналізацію робочих
місць, впровадження нових форм та
методів в організації праці. З метою
недопущення звільнення працівників,
збереження кадрового потенціалу, було
вирішено не скорочувати чисельність
юрисконсультів, а встановити з 01.01.2014
року для них чотирьохденний робочий
тиждень.

Вислухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали справи, суд
прийшов до висновку, що позовні вимоги
не підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Так, згідно з вимогами статей 10 та 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.
Крім того, відповідно зі статтею 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

На підставі наданих суду доказів
встановлено, що позивачка ОСОБА_1
згідно до наказу за № 17 від 07.04.2008 року,
після проходження стажування, була
прийнята на посаду юрисконсульта КП
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради. До 01.11.2013 року вона перебувала у
відпустці по догляду за дитиною до
досягнення нею трьох років, потім
достроково перервавши відпустку,
приступила до роботи. Наказом № 34 від
31.12.2013 р. позивачка звільнена з посади
юрисконсульта на підставі п.6 ст. 36 КЗпП
України (а.с. 18-19)

У зв'язку зі змінами в організації
роботи підприємства, на підставі ч. 3
ст. 32 КЗпП України було змінено суттєві
умови праці для юрисконсультів КП
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради, а саме: з 01.01.2014 р. встановлений
чотирьохденний робочий тиждень зі
збереженням трудових функцій для
юрисконсультів. При цьому тривалість
робочого дня з понеділка по четвер
становитиме 7 годин, п'ятниця - вихідний
день. В останній четвер кожного місяця
здійснюватиметься коригування
робочого часу з метою виходу на 2/3
відпрацьованого часу за місяць в
залежності від місячної норми робочого
часу (а.с. 14).

З наданої копії повідомлення (а.с.15),
листка ознайомлення (а.с.65) вбачається,
що позивачка ОСОБА_1 з ними була
ознайомлена, про що свідчить її
особистий підпис. Крім того, 19.12.2013 р.
позивачка подала свою письмову
незгоду з наказом №31 від 01.11.2013 р. (а.с.16).

З наданої копії Акту від 31.12.2013 року та
відповіді на повідомлення від 19.12.2013 р.
(а.с.16,64)вбачається, що позивач не
погодилася продовжувати роботу в
нових умовах зі змінами суттєвих умов
праці. В судовому засіданні позивачка
пояснила, що подану відповідь на
повідомлення про запровадження в дію
наказу від 01.11.2013 р. № 34, необхідно
сприймати як її відмову працювати на
умовах скороченого робочого часу.

За таких підстав підприємство
припинило із позивачкою трудові
правовідносини, звільнивши її з
займаної посади на підставі п. 6 ст. 36
КЗпП України, що не суперечить закону.

Так, відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпрП
України підставами припинення
трудового договору є відмова
працівника від продовження роботи у
зв'язку із зміною істотних умов праці.

З наданої копії наказу №34 від 31.12.2013
року вбачається, що юрисконсульта
ОСОБА_1 звільнено з посади, у зв'язку з
відмовою від продовження роботи у
зв'язку зі змінами істотних умов праці
(п.6 ст. 36 КЗпП України).

Позивачка в судовому засіданні
зазначила, що вважає, що такі дії
відповідача були спрямовані на її
примусове звільнення і ніяким чином не
пов'язані зі змінами в організації
виробництва і умов праці, але суд не
може з цим погодитися .

Так, в п. 2 Статуту КП
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради вказано, що основною метою
підприємства є вироблення та
постачання споживачам теплової
енергії, пару та гарячої води, а також
інших послуг та продукції і, на основі
одержаного прибутку (доходу),
задоволення соціальних ті економічних
інтересів підприємства, засновника,
членів трудового колективу (а.с. 56).

Із пояснень позивачки, представника
відповідача та третьої особи, наданих
ними в судовому засіданні, вбачається,
що обсяг робіт юрисконсультів в
порівнянні з 2008 роком коли ОСОБА_1 була
прийнята на роботу, значно зменшився.

З наданих суду письмових доказів, а
саме: розрахунку чисельності
юрисконсультів на підприємстві,
розрахунку спеціалістів та службовців
на підприємстві, пропозиції щодо змін в
організації виробництва і праці, змін
до правил внутрішнього трудового
розпорядку підприємства
(а.с.60-63),службової записки (а.с.70)
вбачається, що на підприємстві
відбулися зміни істотних умов праці
для юрисконсультів, і тому враховуючи
пропозиції щодо змін в організації
виробництва і праці з метою
оптимізації процесу праці та витрат
підприємства, було видано наказ № 31 від
01.22.2013 р.

При цьому суд прийшов до висновку, що
зазначені зміни не суперечать закону.

Так, ч. 1 ст. 6 Господарського кодексу
України передбачено, що загальними
принципами господарювання в Україні є
свобода підприємницької діяльності, у
межах визначених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 64 Господарського
Кодексу України підприємство
самостійно визначає свою
організаційну структуру, встановлює
чисельність працівників та штатний
розпис.

Пунктом 18 Статуту підприємства
передбачено, що директору надані
повноваження щодо вирішення всіх
питань господарської та іншої
діяльності підприємства, за винятком
тих, що відносять до виключної
компетенції Засновника. Питання
організації роботи персоналу, штатний
розклад, розмір заробітної плати, режим
робочого часу не відносяться до
виключних повноважень засновника, тому
рішення приймається директором.

Таким чином, видання Наказу №31 від
01.11.2013 року "Про введення неповного
робочого часу у зв'язку зі змінами в
організації виробництва" не є
протиправним, оскільки встановлення
чи скасування неповного робочого часу
є різновидом змін в організації
виробництва і праці. Тому директор
вправі видавати наказ про проведення
таких змін, а потім попередити
конкретних працівників про те, що ці
зміни приведуть до зміни однієї з
істотних умов праці.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці допускається зміна
істотних умов праці при продовженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою. Про зміну
істотних умов праці - систем та
розмірів оплати праці, пільг, режиму
роботи, встановлення або скасування
неповного робочого часу, суміщення
професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших - працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці.

Відповідачем вказані вимоги закону
дотримані.

Суд також приймає до уваги, що Пленум
Верховного Суду України в п. 10
постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" (зі змінами) роз'яснив, що
припинення трудового договору за п. 6
ст. 36 КЗпП України при відмові
працівника від продовження роботи зі
зміненими істотними умовами праці може
бути визнане обґрунтованим, якщо зміна
істотних умов праці при провадженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою викликана
змінами в організації виробництва і
праці (раціоналізацією робочих місць,
введенням нових форм організації
праці, у тому числі перехід на бригадну
форму організації праці, і, навпаки,
впровадженням передових методів,
технологій тощо).

Таким чином, враховуючи, що в КП
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради відбулися зміни в організації
умов праці, а позивачка добровільно
відмовилася від продовження роботи зі
зміненими умовами праці, відповідачем
було виконано приписи ст. 32 КЗпП
України, наказ №34 від 31.12.2013 р. про її
звільнення на підставі п. 6 ч.1 ст.36 КЗпП
України відповідає нормам діючого
законодавства.

Посилання позивачки на порушення ст.184
КЗпП України є безпідставним, тому що
вказана норма встановлює гарантії для
певної категорії жінок у разі
прийняття рішення про звільнення
робітників з ініціативи власника, тоді
як позивачку звільнено у зв'язку з її
відмовою від продовження роботи у
зв'язку зі зміною істотних умов праці,
що не є випадком звільнення з
ініціативи власника.

Крім того, суд зазначає, що
роботодавець, запроваджуючи неповний
робочий час, може виступати як сторона
трудового договору (у такому випадку
він може змінити тривалість робочого
часу тільки відповідно до частини
третьої ст. 32 КЗпП), а може виступати як
учасник організаційно-управлінських
відносин, який діє відповідно до ст.ст.
56, 103 КЗпП України . Якщо тривалість
робочого часу та оплата праці змінені
відповідно до цих правил, то це не
суперечить законодавству.

Стосовно посилань позивачки на її
звернення до різних державних установ
зі скаргами (а.с.50-52), як на підставу
визнання наказів №31 від 01.11.2013 р. та №34
від 31.12.2013 року незаконними та
поновлення її на роботі, то суд
зазначає, що дані документи не містять
даних про неправомірність дій
відповідача.

Вимоги про стягнення моральної шкоди
не можуть бути задоволені у зв'язку з
недоведеністю неправомірності дій
відповідача і безпідставністю
основних вимог.

Відповідно до ч. 3 і 4 ст. 267 ЦК України,
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення рішення. Сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у справі, є
підставою

для відмови у позові.

Оскільки позивачка ОСОБА_1 дійсно
пропустила 3-х місячний термін
звернення до суду , передбачений ст. 233
КЗпП України, про оспорювання наказу №
31 від 01.11.2013 року і не підтвердила в
суді, що цей строк вона пропустила з
поважних причин, то сплив
вищевказаного строку позовної
давності є також підставою для відмови
у позові.

Таким чином, суд відмовляє у
задоволенні позову у повному обсязі
заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 31, 60, 61, 209, 212-214, 215, 218 ЦПК
України, ст.ст.32,36, 56, 103, 233 КЗпП України,
ст. 267 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Комунального підприємства
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради, третя особа: директор КП
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради Беседа Володимир Корнійович, про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди, -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду Сумської області
через Роменський міськрайонний суд
шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги, а особами які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час оголошення судового
рішення - протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя: підпис...

Копія вірна:

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ
О. М. Очиргораєва