АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 441/5288/12
Провадження № 22-ц/774/507/К/14
Головуючий в суді першої
Справа № 441/5288/2012
інстанції -Демиденко Ю.Ю.
Категорія №5(3)
Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2014 року
м. Кривий
Ріг

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

при секретарі - Булах К.А.,

за участю - позивача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Тернівського
районного суду м. Кривого Рогу від 19
грудня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 (треті особи - ОСОБА_6,
приватний нотаріус Криворізького
міського нотаріального округу ОСОБА_7)
про визнання правочинів недійсними та
зустрічним позовом про стягнення
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2012 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_4 про
визнання правочинів недійсними. В
обґрунтування позовних вимог зазначив,
що 27 жовтня 2011 року був
госпіталізований до лікарні з
геморрагічним інсультом, грубим
правостороннім геміпарезом. 18
листопада на вимогу дружини ОСОБА_4
виписаний з лікарні. Незважаючи на його
вкрай важкий стан, дружина майже не
здійснювала за ним догляд та,
скориставшись його безпорадним станом,
12 січня 2012 року викликала додому
приватного нотаріуса ОСОБА_7 і подругу
доньки - ОСОБА_8 для оформлення
довіреності. У зв'язку з тим, що він за
станом здоров'я не міг поставити свій
підпис, довіреність була підписана
ОСОБА_8 та посвідчена нотаріусом без
його належного волевиявлення. Згодом
на підставі вказаної довіреності були
посвідчені договори дарування, якими
дружина ОСОБА_4 подарувала ? частину
квартири АДРЕСА_1, домоволодіння
АДРЕСА_2 та земельну ділянку для
обслуговування вказаного
домоволодіння дочці ОСОБА_6, в той час
як з 22 травня 2012 року по 12 червня 2012 року
він знаходився на лікуванні в
санаторії «Дніпровський». Дружина
везла його на лікування в санаторій з
тією умовою, що він в нотаріальній
конторі дасть згоду на прийняття в дар
неповнолітньою донькою спірного майна.
Тому він вкрай невигідних умовах,
піклуючись про своє здоров'я, дав згоду,
поставивши підпис в реєстровій книзі.
Уточнивши позовні вимоги, просив суд
визнати недійсними: довіреність від 12
січня 2012 року, видану від його імені на
ім'я ОСОБА_4, що посвідчена приватним
нотаріусом Криворізького міського
нотаріального округу ОСОБА_7 за
реєстровим номером № 34; договір
дарування ? частини квартири АДРЕСА_1
від 23 травня 2012 року, укладений між
ОСОБА_2, від імені якого діяла ОСОБА_4, та
ОСОБА_6, що посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_7; договори дарування
домоволодіння АДРЕСА_2 та земельної
ділянки для обслуговування вказаного
домоволодіння від 05 червня 2012 року,
укладені між ОСОБА_2, від імені якого
діяла ОСОБА_4, та ОСОБА_6, що посвідчені
приватним нотаріусом ОСОБА_7

20 травня 2013 року відповідач ОСОБА_4
звернулась до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_2 про стягнення
моральної шкоди у розмірі 500 грн.,
завданої розповсюдженням позивачем
завідомо неправдивих відомостей.

Рішенням Тернівського районного суду
м.Кривого Рогу від 19 грудня 2013 року
позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано
недійсними довіреність від 12 січня 2012
року, видану від імені ОСОБА_2 на ім'я
ОСОБА_4, та договори дарування ? частини
квартири АДРЕСА_1 від 23 травня 2012 року,
а також домоволодіння АДРЕСА_2 та
земельної ділянки для обслуговування
вказаного домоволодіння від 05 червня
2012 року, укладені між ОСОБА_2, від імені
якого діяла ОСОБА_4, та ОСОБА_6, що
посвідчені приватним нотаріусом
ОСОБА_7; у задоволені зустрічного
позову ОСОБА_4 відмовлено. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 114,70 грн.
сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4
ставить питання про скасування рішення
суду та ухвалення нового про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та
задоволення її зустрічних позовних
вимог про стягнення моральної шкоди,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, на її думку, суд не звернув
увагу, що позивач виявив свою
добровільну волю на відчуження
належного йому нерухомого майна на
користь своєї неповнолітньої доньки
ОСОБА_6, оскільки 22 травня 2012 року
приватним нотаріусом ОСОБА_7 за
реєстровими номерами № 644, 645
зареєстровано посвідчення справжності
підписів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на заявах про
надання згоди на підписання їх
неповнолітньою донькою ОСОБА_6
договору дарування ? частки квартири
АДРЕСА_1 та домоволодіння АДРЕСА_2. При
цьому засвідчено той факт, що саме за
бажанням позивача при складанні цієї
заяви були присутні в якості свідків
ОСОБА_8 та ОСОБА_11, у присутності яких
позивач засвідчив своїм особистим
підписом у приміщенні нотаріуса своє
добровільне волевиявлення на вчинення
цього правочину. Крім того, суд
безпідставно відмовив у задоволенні
клопотання представника відповідача
про допит свідка ОСОБА_11, яка
здійснювала медичний догляд за
позивачем, і про допит в якості свідка
відповідача ОСОБА_4, а також не
дослідив та не надав належної оцінки
доказам по справі, які суперечать
висновкам суду.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 10 грудня 1994 року
між сторонами зареєстровано шлюб, від
якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась
дочка ОСОБА_6.

Рішенням Тернівського районного суду
м. Кривого Рогу від 19 листопада 2012 року
шлюб сторін розірвано.

Згідно виписного епікризу позивач з 27
жовтня 2011 року по 18 листопада 2011 року
перебував на стаціонарному лікуванні з
діагнозом геморрагічний інсульт,
правостороння геміплегія,
сенсомоторна афазія (т. 1 а.с.71).

Згідно довіреності від 12 січня 2012 року,
посвідченої приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 за реєстровим № 34, ОСОБА_2
уповноважив відповідачку ОСОБА_4
подарувати дочці ОСОБА_12 належну йому
частку квартири АДРЕСА_1, а також
подарувати ОСОБА_12 або продати за ціну
та на умовах на її власний розсуд
наступне майно: житловий будинок з
господарчими будівлями АДРЕСА_3,
домоволодіння з земельною ділянкою
АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.7).

Зазначена довіреність у зв'язку зі
станом здоров'я ОСОБА_2 і за його
дорученням підписана ОСОБА_8 і
посвідчена нотаріусом удома АДРЕСА_4.

22 травня 2012 року приватним нотаріусом
ОСОБА_7 за реєстровими номерами № 644, 645
зареєстровано посвідчення справжності
підписів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на заявах про
надання згоди на підписання їх
неповнолітньою донькою ОСОБА_6
договору дарування ? частки квартири
АДРЕСА_1 та домоволодіння АДРЕСА_2.

У період з 22 травня 2012 року по 12 червня
2012 року позивач ОСОБА_2 перебував на
лікуванні в санаторії «Дніпровський».

23 травня 2012 року на підставі виданої
позивачем довіреності відповідачкою
ОСОБА_4 було вчинено договір дарування
1/2 частини квартири АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 за реєстровим № 653, а
також 05 червня 2012 року - договір
дарування домоволодіння АДРЕСА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 за реєстровим № 739, та
договір дарування земельної ділянки,
площею 0,0875 Га. за адресою: АДРЕСА_2,
кадастровий номер - :07:175:0001,
посвідчений приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_7за реєстровим № 741.

Право власності на зазначене нерухоме
майно зареєстровано на обдаровану
ОСОБА_6.

16 червня 2012 року дія довіреності,
виданої ОСОБА_2, припинена.

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_2 посилався на те, що зазначені
правочини не відповідали його
внутрішньому волевиявленню, оскільки
були укладені під впливом тяжких
обставин у вигляді хворобливого стану
внаслідок перенесеного ним у жовтні 2011
року інсульту та на вкрай невигідних
для нього умовах, оскільки
відповідачка, скориставшись його
безпорадним станом, коли він не міг
значною мірою розуміти значення своїх
дій, а також шляхом шантажу і обману,
позбавила його права власності на
майно, в тому числі на житло, в якому він
зареєстрований, але не має змоги
проживати через поведінку
відповідачки.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив із того,
що видана позивачем довіреність
суперечила його волевиявленню, а
договори дарування суперечили вимогам
закону ст. 203 ч.1,3 ЦК України, у зв'язку з
чим дійшов висновку про визнання
недійсними довіреності та договорів
дарування. Крім того, через
недоведеність відповідачкою факту
поширення відповідачем недостовірної
інформації суд відмовив у задоволенні
зустрічного позову.

Колегія суддів не може в повній
мірі погодитись з такими висновками
суду з наступних підстав.

Визнаючи недійсними видану позивачем
на ім'я відповідачки довіреність та
укладені на її підставі договори
дарування, суд першої інстанції
керувався ст.238 ЦК України та виходив із
того, що відповідач ОСОБА_4 була
одночасно законним представником
своєї неповнолітньої дочки, тому
вчинені нею від імені позивача
правочини дарування 23.05.2012 р. та 05.06.2012 р.
на користь останньої є такими, що
суперечать Закону.

При цьому суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що позивач не
посилався на такі підстави для
визнання правочинів недійсними, а
зазначав, що довіреність підписана
особою, яку він не уповноважував на
підписання, угода укладена на вкрай
невигідних для нього умовах та при
тяжких обставинах.

Статтею 203 ЦК України визначені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Згідно ст.. 215 ЦК підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

У ч. 3 ст. 203 ЦК передбачено, що
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правові наслідки недотримання цієї
вимоги закону передбачені статтями 229,
230, 231, 232, 233, 234, 235 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст.. 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 23
постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ

про визнання правочинів недійсними»
правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо
його вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно з цією статтею для визнання
правочину недійсним необхідно
встановити наявність одночасно двох
обставин: тяжких обставин та вкрай
невигідних умов вчинення правочину.

При цьому потрібно враховувати такі
фактори, як майновий і психічний стан
осіб та їх близьких напередодні й на
момент вчинення правочину;
співмірність наданих послуг із
вартістю переданого за правочином
майна; наявність іншого житла або
іншого місця помешкання в разі
відчуження житла, а також враховувати
їх вплив на формування волевиявлення
сторін.

Під тяжкими обставинами слід розуміти
не будь-яке несприятливе матеріальне,
соціальне чи інше становище, а його
крайні форми. Наприклад, важка хвороба
особи чи її близьких, смерть
годувальника, крайня нужденність її
сім'ї, загроза втратити заставлене
житло чи банкрутства, надзвичайно
низька винагорода за виконану роботу
або надану послугу, порівняно з
вартістю відчужуваної речі, та інші
обставини, для усунення чи пом'якшення
яких необхідно терміново укласти цей
правочин.

Тяжка обставина є оцінювальною
категорією і має визначатися судом з
урахуванням всіх обставин справи.
Потерпілий, який оскаржує правочин,
повинен довести, що за відсутності
тяжких обставин він взагалі або на
зазначених умовах не уклав би правочин.

У справах про визнання недійсними
договорів дарування, укладених під
впливом тяжкої обставини і на вкрай
невигідних умовах, слід враховувати
такі обставини.

Правочини, що вчиняються особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах,
характеризуються тим, що особа їх
вчиняє добровільно, усвідомлює свої
дії, але вимушена це зробити через
тяжкі обставини. Тобто в таких випадках
немає обману або помилки. При цьому
невигідною умовою може бути низька
плата за реалізацію коштовного майна, а
тяжкою обставиною - купівля ліків,
виплата боргів, витрати на лікування
(як самої особи, котра вчиняє правочин,
так і її близьких).

Але договори дарування належать до
безоплатних правочинів, за їх умовами
обдаровані не мають перед
дарувальниками будь-яких зобов'язань
матеріального характеру. Тому в таких
випадках за відсутності доказів про
обман іншої сторони або фактичних умов
іншого правочину (договору довічного
утримання) може мати місце помилка,
тобто неправильне сприйняття особою
фактичних обставин правочину, що
вплинуло на її волевиявлення (даруючи
будинок, особа мала впевненість, що за
це їй буде надаватися матеріальна
допомога, а без такої впевненості або
надії правочин не був би укладений).

Правочин, визначений ст. 233 ЦК, належить
до оспорюваних, тобто може бути
визнаний недійсним лише за позовом
потерпілої сторони або іншої
заінтересованої особи, тому правила
цієї статті можуть бути застосовані
лише до дво- або багатосторонніх
договорів.

Визнаючи недійсною довіреність, видану
позивачем на ім'я відповідачки, суд
залишив поза увагою, що довіреністю є
письмовий документ, що видається
однією особою іншій особі для
представництва перед третіми особами
(ч. 3 ст. 244 ЦК України), тому довіреність
є одностороннім правочином.

Підстави припинення представництва за
довіреністю передбачені ст.. 248 ЦК
України.

Крім того, ч. 1 ст. 249 ЦК України
передбачено, що особа, яка видала
довіреність, за винятком безвідкличної
довіреності, може в будь-який час
скасувати довіреність або
передоручення. Відмова від цього права
є нікчемною.

Таким чином, визнання недійсним
одностороннього правочину у вигляді
довіреності з підстав, визначених ст..
233 ЦК України, є неможливим, у зв'язку з
чим рішення суду в цій частині позовних
вимог підлягає скасуванню з ухваленням
в цій в порядку ст.. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК України
нового рішення про відмову в
задоволенні цих позовних вимог.

Що стосується рішення суду в частині
визнання договорів дарування
домоволодіння, земельної ділянки та
частки квартири, то колегія суддів
погоджується із висновком суду щодо
необхідності задоволення цих позовних
вимог, проте не в повній мірі згодна з
підставами, за яких суд вважав позовні
вимоги такими, що підлягають
задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_2, суд виходив із
того, що під час укладення угод
дарування відповідачка діяла
одночасно як представник позивача
(Дарувальника) та законний представник
неповнолітньої дочки (Обдарованої), що
суперечить закону, а саме ст.. 238 ЦК
України.

При цьому суд першої інстанції залишив
поза увагою, що позивач не пов'язував
свої вимоги із зазначеною обставиною.
Таким чином, рішення суду ґрунтується
на підставах, які позивачем заявлені не
були.

Як убачається із обставин, викладених у
позовних вимогах ОСОБА_2, недійсність
вчинених відповідачкою від його імені
угод він пов'язував із декількома
підставами: вчинення правочину особою,
яка не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними,
вчинення правочину під впливом обману,
а також вчинення правочину під впливом
тяжкої для нього обставини і на вкрай
невигідних умовах.

Частиною першою статті 225 ЦК України
передбачено, що правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 230 ЦК
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, установлених ст.. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК,
суд розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі. Особа, яка бере участь у
справі, зобов'язана надати усі наявні у
неї докази та довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу.
Доказуванню підлягають обставини, що
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких виник спір.

Згідно ст.. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст.
59 ЦПК України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Зважаючи на відсутність належних та
допустимих доказів, які б свідчили про
те, що під час укладення договорів та
надання згоди на прийняття дочкою
нерухомості у дар від нього, позивач не
усвідомлював значення своїх дій та
(або) не міг керувати ними, або що він
вчинив правочин під впливом обману,
колегія суддів не знаходить підстав
для застосування статей 225 та 230 ЦК
України.

Проте, під час розгляду справи судом
першої інстанції були допитані в
якості свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, які пояснили, що між
позивачем та його дружиною існували
неприязні стосунки ще задового до
посвідчення довіреності. З березня 2011
року ОСОБА_2 проживав окремо від
дружини про АДРЕСА_3. У жовтні 2011 року в
зв'язку з інсультом позивач потрапив до
лікарні, та в листопаді 2011 року був
привезений з лікарні знов за адресою
проживання дружини АДРЕСА_4, де
перебував під повним контролем дружини
та був позбавлений можливості
спілкування і зв'язку.

Крім пояснень свідків, наявність
постійних конфліктів позивача з
дружиною стосовно користування
нерухомим майном, звернення позивача
до органів міліції стосовно
шахрайських дій дружини встановлено
постановами Тернівського РВ КМУ від
15.06.2012 р., 27.06.2012 р. та 18.08.2012 р.

Також судом встановлено, що укладення
договорів дарування (23.05.2012 р. та 05.06.2012
р.) в м. Кривому Розі відбулося в
достатньо короткий проміжок часу в
період відсутності позивача,
перебування його на лікуванні в
санаторії «Дніпровський» з 22.05.2012 р. по
14.06.2012 р.

Встановивши відсутність будь-яких
причин для дарування нерухомого майна
під час важкої хвороби, в період
відновлювального періоду, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що волевиявлення позивача на
укладення договорів дарування не було
вільним та не відповідало його
внутрішній волі.

Проте, ухвалюючи рішення, суд при
вирішенні спору послався на загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину (ст.. 203 ч. 1,3 ЦК),
та не зазначив, внаслідок яких
конкретно обставин волевиявлення
позивача не було вільним та не
відповідало його внутрішній волі,
тобто не визначився із правовими
наслідками недотримання вимог закону
щодо дійсності правочину.

Оскільки із наявних у справі доказів
убачається, що укладення спірних
договорів дарування позивачем ОСОБА_2
вчинено під впливом тяжкої для нього
обставини, якою є важка хвороба
(інсульт), яка призвела до потреби у
сторонньому догляді, паралічу правої
сторони тіла, залежності від допомоги
відповідачки, яка здійснювала такий
догляд, а також на вкрай невигідних для
позивача умовах, за яких він позбавився
майже всього нерухомого майна, в тому
числі і житлового будинку з земельною
ділянкою АДРЕСА_2, де позивач
зареєстрований, колегія суддів вважає
за необхідне змінити рішення суду в
частині мотивів задоволення позову
ОСОБА_2, що стосується вимог про
визнання недійсними договорів
дарування, та вважати ці угоди
укладеними під впливом тяжкої для
позивача обставини і на вкрай
невигідних для нього умовах.

Що стосується рішення суду в частині
відмови в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4, то колегія суддів
погоджується з висновком суду про те,
що остання не довела в суді факт
поширення відповідачем недостовірної
інформації, у зв'язку з чим заявлений
нею позов є безпідставним.

Доводи апеляційної скарги
відповідачки ОСОБА_4 не містять підстав
для відмови в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 та задоволення її
зустрічного позову.

Посилання на ту обставину, що в
розпорядженні позивача після
розподілу спільного майна подружжя
залишився будинок АДРЕСА_3, який
пристосований до житла, на
підтвердження чого суду апеляційної
інстанції надані фото таблиці, не
спростовують факту укладення угод під
впливом тяжкої для позивача обставини
і на вкрай невигідних для нього умовах,
оскільки із наданого позивачем акту
обстеження санітарно-технічного стану
цього будинку вбачається, що будівля,
облаштована навпроти житлового
будинку АДРЕСА_3, є допоміжним
приміщенням - літньою кухнею, яка не
може вважатися жилим приміщенням для
постійного проживання.

Також безпідставними є посилання на
фототаблиці, надані апеляційному суду
відповідачем на підтвердження стану
будинку АДРЕСА_2, який не придатний до
житла, оскільки ця обставина також не
факту укладення угод під впливом
тяжкої для позивача обставини і на
вкрай невигідних для нього умовах.

Інші доводи апеляційної скарги не
можуть бути взятими до уваги, оскільки
зводяться до переоцінки наявних у
справі доказів, у той час як відповідно
до ст.. 212 ЦПК України таке право
належить суду, який оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч. 1 п. 3, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Тернівського районного суду м.
Кривого Рогу від 19 грудня 2013 року
скасувати в частині визнання недійсною
довіреності від 12 січня 2012 року,
виданої від імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_4,
що посвідчена приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 12.01.2012 р. за реєстровим №
34, та ухвалити в цій частині нове
рішення про відмову в задоволенні цих
позовних вимог.

Рішення суду в частині визнання
недійсними договорів дарування 1/2
частини квартири АДРЕСА_1 від 23 травня
2012 року, домоволодіння АДРЕСА_2
Дніпропетровської області від 05 червня
2012 року та земельної ділянки площею 0,0875
Га. за адресою: АДРЕСА_2
Дніпропетровської області від 05 червня
2012 року змінити в частині мотивів
задоволення позову.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :
І.Є.Ляховська

Судді:
А.П.Барильська

Л.В.Михайлів