Номер провадження: 22-ц/785/3346/14
Головуючий у першій інстанції Кравчук
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Кварталової А.М., Фальчука В.П.

при секретарях: Швець В.Ф.,
Счастлівцевій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 20 грудня 2013 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
захист честі, гідності та ділової
репутації, стягнення моральної шкоди -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
Приморського районного суду м. Одеси з
позовом до ОСОБА_3 про захист честі,
гідності та ділової репутації,
стягнення моральної шкоди, мотивуючи
це тим, що на засіданні кафедри
філософії, політології, психології та
права 06.06.2013 року у присутності
одинадцяти осіб, а саме: ОСОБА_4,ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_13
завідуюча кафедрою ОСОБА_3 розповіла
про те, що за зрив пари вона отримала
догану за те що її начебто «заловили».
Але таке твердження не відповідає
дійсності. Так, 11.02.2013 року вона дійсно
не була присутня на першій парі, але
пара фактично зірвана не була, було
проведено практичне зайняття з 504
групою студентів факультету Міського
будівництва та господарства, та група
була опитана письмово. Крім того, її
ніхто не «заловлював», а вона особисто
сповістила ОСОБА_3 про свою відсутність
письмово та направила це повідомлення
поштою. Про відсутність позивача на
вищезазначеній парі ректора
повідомила саме ОСОБА_3, склавши
відповідний рапорт.

Крім того, на тому ж засіданні кафедри
ОСОБА_3 заявила про те, що ОСОБА_2
надіслала їй «фільчині грамоти», що є
грубим порушенням, але таке твердження
не відповідає дійсності, так як 13.03.2013
року вона мала знаходитись в
Київському районному суді м. Одеси, де
на 10-00 годину було призначено попереднє
судове засідання по справі за її
позовом до ОСОБА_14 про стягнення
матеріальної шкоди. Не з'явитися в
судове засідання вона не могла і
намагалася повідомити про це
завідуючу кафедри, але ОСОБА_3 не бажала
її вислухати та уникала будь-яких
зустрічей з нею. В зв'язку з цим ОСОБА_2
була вимушена надіслати повідомлення
про свою відсутність поштою. Вказана
заява була складена ОСОБА_2 відповідно
до вимог діловодства та не суперечила
діючому законодавству. Таким чином
висловлювання ОСОБА_3, що надіслана нею
заява є «фільчиною грамотою» ганьбить
її ділову репутацію. Всі робітники
кафедри знають, що вона є адвокатом,
тому знає діловий стиль листа та
складає документи правильно.
Порівняння складеного нею документу з
«фільчиною грамотою» породжує в очах
робітників кафедри сумнів в її
кваліфікації як адвоката, та принижує
її ділову репутацію.

Також, на вищезазначеному засіданні
кафедри ОСОБА_3 заявила про те, що
ОСОБА_2 затіяла сварку і демонстративно
відмовилася від заміни занять, хоча
була на роботі в доброму здоров'ї. Але
це не відповідає дійсності. 18.02.2013 року
вона дійсно була на роботі, але
почувала себе погано, ледь дочитала
пару та поїхала до дому при чому
завідуючу кафедрою в цей день на роботі
не бачила зовсім. Про розподіл пар
дізналася лише по телефону від ОСОБА_13,
вже будучи вдома. В зв'язку з поганим
самопочуттям звернулася до
дільничного терапевта. Курс лікування
пройшла сумлінно. Таким чином
твердження ОСОБА_3 про те, що вона була в
доброму здоров'ї є неправдивими.
Твердження ОСОБА_3 і іронія з якою воно
було промовлено принижує її честь.

Крім цього, на засіданні кафедри ОСОБА_3
розповсюдила діагноз, з яким вона
знаходилася на лікарняному, тобто
оприлюднила стан її здоров'я, чим
порушила ст..32 Конституції України про
недопустимість поширення
конфіденційної інформації, та ч.2 ст. 11
ЗУ «Про інформацію», та порушила право
ОСОБА_2 на недоторканість та
невтручання в її особисте життя, що
принижує її гідність.

В результаті розповсюдження ОСОБА_3
відомостей, які не відповідають
дійсності вона втратила моральний
облік в очах працівників кафедри,
зазнала моральні страждання при
виправдовуванні перед ними, та зазнала
багато інших страждань, які оцінює в
22940,00 (грн.)

На підставі викладеного просила:

- визнати інформацію про зрив ОСОБА_2
практичного заняття з 504 групою
студентів факультету Міського
будівництва та господарства 11.02.2013 року
недостовірною;

- визнати інформацію, що є грубим
порушенням подання ОСОБА_2 заяви поштою
недостовірною;

- визнати інформацію, що ОСОБА_2
надіслала ОСОБА_3 поштою «фільчині
грамоти» недостовірною;

- визнати інформацію, що ОСОБА_2 затіяла
сварку і демонстративно відмовилася
від заміни занять недостовірною;

- зобов'язати ОСОБА_3 не пізніше місяця з
дня набрання рішенням законної сили
зібрати засідання кафедри філософії,
політології, психології та права
Одеської державної академії
будівництва та архітектури у складі:
ОСОБА_15, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_16, ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_12,
ОСОБА_13 та на ньому спростувати
розповсюдження нею недостовірної
інформації оголосивши наступний текст:
«Я, ОСОБА_3 Аркадієвна завідуюча
кафедрою філософії, політології,
психології та права на засіданні
кафедри 06 червня 2013 року розповіла про
ОСОБА_2 неправдиву інформацію, а саме:
ОСОБА_2 не зривала пари 11 лютого 2013 року
та була притягнута до дисциплінарної
відповідальності на підставі мого
рапорту, а не тому що її хтось
«заловив». Крім того, моє твердження, що
не можна подавати заяву шляхом
відправки поштою також є невірним.
Законодавством не заборонено подавати
заяви поштою. ОСОБА_2 склала заяву, яку я
отримала поштою згідно діючого
законодавства. Мої твердження, що
ОСОБА_2 чинила сварки і демонстративно
відмовлялася заміняти ОСОБА_7 є
наклепом. 18 лютого 2013 року ОСОБА_2
дійсно погано себе почувала, в зв'язку з
чим не могла виконувати свої службові
обов'язки, тому знаходилася на
лікарняному з 18 лютого 2013 року по 27
лютого 2013 року. В попередньому
зобов'язуюся не розповсюджувати у
відношенні ОСОБА_2 брехливу та
конфеденційну інформацію»;

- заборонити ОСОБА_3 поширювати
інформацію про ОСОБА_2, а саме: дані про
її національність, освіту, сімейний
стан, релігійні переконання, стан
здоров'я, а також адресу, дату і місце
народження;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
завдану моральну шкоду у розмірі 22940,00
грн. (двадцять дві тисячі дев'ятсот
сорок грн. 00 коп.);

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати.

Ріщенням Приморського районного суду
м.Одеси від 20 грудня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у
повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення
Приморського районного суду м.Одеси
від 20 грудня 2013 року та ухвалити нове,
яким задовольнити її позовні вимоги у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції при
постановленні рішення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також
розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про
його відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення
чи підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Норми матеріального права
вважаються порушеними або
неправильно застосованими, якщо
застосовано закон, який не
поширюється на ці правовідносини, або
не застосовано закон, який підлягав
застосуванню.

Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із Законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено,
матеріалами справи підтверджується,
що:

- завідуючою кафедри ОСОБА_3 на ім'я
ректора професора ОСОБА_17 11.02.2013 року
було складено рапорт про зрив занять
МБТ 504 групи старшим викладачем ОСОБА_2;

- наказом № 85/вх. від 14.02.2013 року
старшого викладача ОСОБА_2 було
притягнуто до дисциплінарної
відповідальності шляхом оголошення
догани;

- 06.06.2013 року відбулося засідання
кафедри філософії, політології та
права ОДАБА щодо підсумків та
результатів навчального 2013 року та
якісної підготовки до нового 2013-2014
навчального року. Також на засіданні
кафедри начальником кафедри ОСОБА_3
підіймалися питання щодо дотримання
трудової дисципліни старшим
викладачем ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та
ділової репутації, заборону ОСОБА_3
поширювати інформацію про ОСОБА_2 про
її національність, освіту, сімейний
стан, релігійні переконання, стан
здоров'я стягнення моральної шкоди,
якщо ОСОБА_2 і робилися зауваження з
боку ОСОБА_3, як завідуючою кафедрою,
щодо порушення трудової дисципліни, то
це не в приниження честі, гідності чи
ділової репутації позивача, а на
доведення до відома викладачів
необхідність виключення таким
конфліктів у трудовому колективі.
Зазначені оціночні судження, думки та
переконання не є предметом судового
захисту, оскільки, будучи вираженням
суб'єктивної думки й поглядів
відповідача, не можуть бути
перевіреними на предмет відповідності
їх дійсності. Позивачкою не надано
належних доказів на підтвердження
правдивості поширення щодо неї
відомостей які б ганьбили її честь,
гідність та ділову репутацію.

Проте повністю погодитися з такими
висновками суду першої інстанції не
можна

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач в суді першої інстанції в
порядку ст. 135 ЦПК України 04.11.2013 року
подала заяву про забезпечення доказів
та просила призначити експертизу аудіо
запису та ідентифікувати голос
записаний на фонограмі з голосом
ОСОБА_3 та встановити які конкретно
слова та фрази нею промовлені (а. с. 60).

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 17 грудня 2013 року у
задоволенні заяви ОСОБА_2 про
призначення експертизи аудіо запису -
відмовлено. Суд послався на
недопустимість представленого
позивачем доказу - аудіо запису, який
було здійснено позивачем 06 червня 2013
року на засіданні кафедри філософії,
політології та права ОДАБА без
обізнаності про це присутніх осіб та
без їх повідомлення поро мету
здійснення аудіо запису. При цьому суд
виходив з того, що здійснення аудіо
запису при таких обставинах є
порушенням ст. 307 ЦК України, положення
якої згідно ч.1 ст. 8 ЦК України
поширюється на аудіо запис за
аналогією закону (а. с. 80).

Судова колегія не погоджується з таким
висновком районного суду, оскільки суд
дійшов до нього з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

За загальним правилом, фізична особа
має право вільно збрати, зберігати,
викорис товувати та поширювати
інформацію.

Зі змісту норми ст. 307 ЦК України
вбачається необхідність отримання
згоди особи на її знімання на
фото-кіно-теле-відео плівку. Проте
обмеження на здійснення аудіозапису ця
стаття не встановлює і тому
застосування судом аналогії закону в
даному випадку є помилковим.

При таких обставинах судова колегія
вважає, що суд першої інстанції
безпідставно відхилив заяву позивача
про забезпечення доказів щодо
призначення експертизи аудіо запису.

Позивачем ОСОБА_2 в суді апеляційної
інстанції повторно заявлено про
призначення судової експертизи
матеріалів та засобів звукозапису з
тих самих питань, що заявлялися під час
слухання справи в суді першої
інстанції.

В засіданні судової колегії відповідач
ОСОБА_3 прослухавши представлений
ОСОБА_2 звукозапис, який було здійснено
позивачем 06 червня 2013 року на засіданні
кафедри філософії, політології та
права ОДАБА, підтвердила, що на
фонограмі зафіксований її голос і
слова та фрази відповідають тим, які
нею промовлялися на даному засіданні
кафедри, зокрема:

- про зрив ОСОБА_2 пари 11.02.2014 року, за
що позивач отримала догану;

- про надіслання ОСОБА_2 їй «фільчиних
грамот», що є грубим порушенням;

- про те, що ОСОБА_2 затіяла сварку і
демонстративно відмовилася від заміни
занять, хоча була на роботі в доброму
здоров'ї;

- про поширення інформації про діагноз
хвороби позивача,

тому ОСОБА_3 не вважала за доцільне
призначати експертизу матеріалів та
засобів звукозапису.

В засіданні судової колегії після
підтвердження відповідачем ОСОБА_3, що
на фонограмі запису засідання кафедри
філософії, політології та права ОДАБА
від 06 червня 2013 року зафіксовано її
голос та їй належать слова та фрази про
зрив ОСОБА_2 пари 11.02.2014 року та
отримання нею за це догани, про
надіслання позивачем відповідачу
повідомлення про неможливість
проведення занять через пошту
«фільчиними грамотами», про вчинення
та демонстративну відмову від заміни
іншого викладача у проведенні занять,
про поширення інформації про діагноз
хвороби позивача, позивач ОСОБА_2
відкликала повторно подану нею заяву
про призначення судової експертизи
матеріалів та засобів звукозапису та
просила зняти її з розгляду, про що
судовою колегією на місці постановлено
відповідну ухвалу.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України
встановлено, що кожному гарантується
судовий захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї та права вимагати
вилучення будь-якої інформації, а також
права на відшкодування матеріальної й
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням і
поширенням такої недостовірної
інформації.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного.

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
необхідно визначити характер такої
інформації та з'ясувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 47-1 Закону
України "Про інформацію" оціночними
судженнями, за винятком образи чи
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Судова колегія вважає доведеним, що
відповідач на засіданні кафедри
філософії, політології та права ОДАБА 06
червня 2013 року поширила в присутності
колективу кафедри інформацію про зрив
ОСОБА_2 пари 11.02.2014 року, за що позивач
отримала догану; про надіслання
ОСОБА_2 ОСОБА_3 поштою повідомлення про
неможливість проведення занять, які
назвала «фільчиними грамотами» і
вважала є грубим порушенням (ділового
обороту); про те, що ОСОБА_2 затіяла
сварку і демонстративно відмовилася
від заміни занять, хоча була на роботі
в доброму здоров'ї, але дані судження є
за своєю суттю оціночними із
застосуванням мовних засобів та
алегорій.

При таких обставинах судова колегія
погоджується з висновком районного
суду в частині відсутності підстав для
задоволення заявлених вимог про
визнання даної інформації
недостовірною, про зобов`язання
відповідача її спростувати та
стягнення з цих підстав моральної
шкоди. Тому рішення суду в цій частині
підлягає залишенню без змін.

Втім судова колегія не погоджується з
висновком районного суду про відмову у
задоволенні вимог про заборону ОСОБА_3
поширювати інформацію про стан
здоров'я ОСОБА_2, оскільки факт
поширення відповідачем інформації про
діагноз хвороби позивача на засіданні
кафедри філософії, політології та
права ОДАБА 06 червня 2013 року знайшов
підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 ЦК України
фізична особа зобов'язана утримуватися
від поширення інформації, зазначеної у
частині першій цієї статті (право іншої
фізичної особи на таємницю про стан
свого здоров'я, факт звернення за
медичною допомогою, діагноз, а також
про відомості, одержані при її
медичному обстеженні), яка стала їй
відома у зв'язку з виконанням службових
обов'язків або з інших джерел.

Тобто, за загальним правилом, фізична
особа має право вільно збирати,
зберігати, викорис товувати та
поширювати інформацію. Але стосовно
інформації про особисте життя фізичної
особи встановлюється прямо протилежне
правило: збирання, зберігання,
використання і поширення такої
інформації допускаються лише: за
наявності згоди особи, якої ця
інформація стосується, або у
випадках, які можуть встановлюватись
законом лише в інтересах національної
безпеки, економічного добробуту та
прав людини.

Як роз`яснив Пленум Верховного
суду України у абзаці 4 п. 1 Постанови №
4 від 31.03.1995 року « Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» критична оцінка
певних фактів і недоліків, думки та
судження, критичні рецензії творів не
можуть бути підставою для задоволення
вимог про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди. Однак якщо при
цьому допускаються образа чи
порушення інших

захищених законом прав особи
(розголошення без її згоди
конфіденційної інформації, втручання в
приватне життя тощо), то це може тягти
за собою відшкодування моральної
шкоди.

Таким чином поширивши інформацію про
стан здоров`я та діагноз позивача,
відповідач порушила захищене законом
право позивача на таємницю про стан
здоров`я та діагноз, чим спричинив
моральну шкоду.

Приймаючи до уваги обставини справи,
взаємовідносини сторін, характер їх
роботи, виходячи із загальних засад
цивільного судочинства щодо
справедливості добросовісності та
розумності, судова колегія вважає за
необхідне задовольнити вимоги про
стягнення моральної шкоди частково - в
сумі 300 грн. та відмовити в решті
заявлених вимог про стягнення
моральної шкоди.

Зі змісту заявлених вимог вбачається,
що позивач заявляла вимогу про
заборону ОСОБА_3 поширювати
інформацію про ОСОБА_2, а саме: дані про
її національність, освіту, сімейний
стан, релігійні переконання, стан
здоров'я, а також адресу, дату і місце
народження.

У якості доводу апеляційної скарги про
незаконність рішення суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
даних вимог, апелянт зазначила про те,
що суд вийшов за межі заявлених нею
вимог, оскільки позивач не заявляла
вимог щодо заборони поширювати
інформацію про її національність,
освіту, сімейний стан, релігійні
переконання а також адресу, дату і
місце народження і не оспорювала, що
відповідачем про це поширювалася
інформація. Разом з тим у резолютивній
частині апеляційної скарги апелянт
просить ухвалити нове рішення та
зокрема просить заборонити
відповідачу поширювати інформацію про
її національність, освіту, сімейний
стан, релігійні переконання а також
адресу, дату і місце народження.

Судова колегія вважає, що такі вимоги
ОСОБА_2 заявлені нею у позовній заяві,
жодним чином не обґрунтовані і не
підтверджені належними доказами і тому
висновок суду першої інстанції про
відмову у задоволенні цих вимог
відповідає матеріалам справи,
заснований на законі та є правильним.

Доводи апеляційної скарги рішення суду
в часині відмови у задоволенні вимог
про визнання недостовірною та
спростування інформації про зрив
ОСОБА_2 практичного заняття з 504 групою
студентів факультету Міського
будівництва та господарства 11.02.2013 року
недостовірною; про надіслання ОСОБА_2
ОСОБА_3 поштою «фільчиних грамот» що є
грубим порушенням (ділового обороту);
про вчинення сварки та демонстративну
відмову від заміни занять, є
неспроможними, оскільки не
відповідають матеріалам справи, не
засновані на законі і не спростовують
правильність висновку суду першої
інстанції.

Таким чином судова колегія доходить
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення районного суду в частині
відмови у задоволенні вимог про
заборону ОСОБА_3 поширювати інформацію
про стану здоров`я ОСОБА_2 та про
стягнення моральної шкоди - скасуванню
з ухваленням в цій частині нового
рішення про заборону ОСОБА_3 поширювати
інформацію про стан здоров`я (діагноз)
ОСОБА_2 та про стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі
300 грн. В решті вимог про стягнення
моральної шкоди слід відмовити. В іншій
частині рішення залишити без змін.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 20 грудня 2013 року в частині
відмови у задоволенні вимог про
заборону ОСОБА_3 поширювати інформацію
про стан здоров`я ОСОБА_2 та про
стягнення моральної шкоди - скасувати
та ухвалити в цій частині нове рішення.

Заборонити ОСОБА_3 поширювати
інформацію про стан здоров`я ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
моральну шкоду в сумі 300 грн.

В решті вимог про стягнення моральної
шкоди - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, проте може бути
оскаржено у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили рішенням суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
А.М. Кварталова

В.П. Фальчук