Справа № 442/1120/13
Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/574/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ПрАТ
«Українська пожежно- страхова
компанія» - Пінчука А.А., представника
ОСОБА_3-ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Приватного
акціонерного товариства «Українська
пожежно- страхова компанія» на рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 04 жовтня 2013
року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до
Приватного акціонерного товариства
"Українська пожежно - страхова
компанія" про стягнення страхового
відшкодування в сумі 129245,50 грн., 2000,00
грн. моральної шкоди, понесених судових
витрати та витрат за надання юридичних
послуг.

Оскаржуваним рішенням позов частково
задоволено.

Стягнуто з ПАТ "Українська пожежно -
страхова компанія" в користь ОСОБА_3
129245,50 грн. страхового відшкодування, 4450
грн. за надання юридичної допомоги та в
дохід держави 1292,45 грн. В решті позову
відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржила ПАТ "Українська пожежно -
страхова компанія, вважає, що рішення
суду ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що пунктом 4.2.7 договору страхування
передбачено, що протягом 2-х робочих
днів з моменту настання події
страхувальник або його представник
зобов'язаний надати страховику
письмову заяву із зазначенням обставин
пригоди, характеру і розміру збитків.
Якщо страхувальник експлуатант з
поважних причин не мали можливості
виконати зазначені дії вини повинні
довести це документально. Несвоєчасне
повідомлення про настання страхового
випадку без поважних на те причин є
підставою для відмови у виплаті
страхового відшкодування. У
відповідності до довідки про ДТП,
виданої МВС Росії ГУМВС Московської
області, ДТП відбулось 13.12.2011 року, а
письмова заява про настання страхового
випадку була подана 04.01.2012 року, тобто
через 15 днів. Щодо поважності причин
пропуску строку на звернення до
страховика, то відповідач зазначає, що
в матеріалах справи міститься заява
ОСОБА_3 від 27.11.2012 року де він вказує, що
повернувся до України 25.12.2011 року.

Також апелянт зазначає, що дана
дорожньо - транспортна пригода сталась
з вини самого позивача, оскільки ним не
вірно вибрано швидкість відповідно до
погодніх умов, внаслідок чого стався
занос авто і подальший його виліт у
кювет. З правилами та умовами
страхування ОСОБА_3 був ознайомлений та
згідний, тому відповідно до п.6.3.17
Правил страхування до страхових
випадків не відноситься подія, якщо ДТП
сталося під час некерованого руху авто
внаслідок невірної оцінки водієм
дорожніх умов або невідповідність
швидкості авто цим умовам». З наведених
підстав просить оскаржуване рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника ПАТ "Українська
пожежно - страхова компанія" Пінчука
А.А. апелянта на підтримання доводів
апеляційної скарги, заперечення
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо
задоволення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення частково не
відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
відмова у виплаті страхового
відшкодування позивачу не ґрунтується
на передбачених договором страхування
умовах й суперечить вимогам Закону
України «Про страхування».

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
страхування» страхування - це вид
цивільно-правових відносин щодо
захисту майнових інтересів громадян та
юридичних осіб у разі настання певних
подій (страхових випадків), визначених
договором страхування або чинним
законодавством, за рахунок грошових
фондів, що формуються шляхом сплати
громадянами та юридичними особами
страхових платежів та доходів від
розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до вимог ст. 979 ЦК України за
договором страхування страховик
зобов'язується у разі настання певної
події (страхового випадку) виплатити
страхувальнику або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

За правилами 990 ЦК України страховик
здійснює страхову виплату відповідно
до умов договору на підставі заяви
страхувальника (його правонаступника)
або іншої особи, визначеної договором,
і страхового акта (аварійного
сертифіката); страховий акт (аварійний
сертифікат) складається страховиком
або уповноваженою ним особою у формі,
що встановлюється страховиком.

Статтею 988 ЦК України передбачено, що
страховик зобов'язаний у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату у строк, встановлений
договором.

Статтею 991 ЦК України та ст. 26 ЗУ «Про
страхування» встановлено перелік
підстав для відмови страховика у
здійсненні страхових виплат або
страхового відшкодування. Договором
страхування можуть бути передбачені
також інші підстави відмови у
здійсненні страхових виплат, якщо це не
суперечить закону.

Судом встановлено, що 03.02.2012 року між
ПрАТ «Українська пожежно-страхова
компанія» та ОСОБА_3 було укладено
договір добровільного страхування
наземних транспортних засобів №
К/075/000/110180762, предметом якого є майнові
інтереси страхувальника, пов'язані з
володінням, користуванням та
розпорядженням транспортним засобом
марки МІТSUBІSНI РAJERO, реєстраційний
номер НОМЕР_1.

З довідки про дорожньо-транспортну
пригоду від 13.12.2012 р. та ухвали про
відмову в порушенні справи про
адміністративне правопорушення,
виданих відділом Державної інспекції
безпеки дорожнього руху УВС
Істринського району ДУВС Московської
області МВС Російської Федерації,
13.12.2011 р. вбачається, що ОСОБА_3, керуючи
транспортним засобом марки МІТSUBІSНI
РAJERO, реєстраційний номер НОМЕР_1, не
впорався з керуванням автомобіля,
внаслідок чого з'їхав у кювет та
допустив перекидання транспортного
засобу. Під час ДТП транспортний засіб
отримав механічні пошкодження.

Роздруківкою телефонних розмов з
телефону позивача вбачається , що
ОСОБА_3 о 15. год. 35 хв. 59 сек. телефонував
на номер диспетчерської служби
технічного асистансу страховика
«Траса» Приватного акціонерного
товариства «Українська пожежно-
страхова компанія».

Відповідно до висновку № 05-01
експертного автотоварознавчого
дослідження з визначенням вартості
матеріального збитку, складеного 07.02.2012
року, вартість відновлювального
ремонту з урахуванням значення
коефіцієнта фізичного зносу
автомобіля МІТSUBІSНI РAJERO,
реєстраційний номер НОМЕР_1, становить
129245,50 грн. зазначена сума збитку ніким
не оспорюється.

У відповідності до ст. 26 Закону України
«Про страхування» підставою для
відмови у виплаті страхового
відшкодування є несвоєчасне
повідомлення страхувальником про
настання страхового випадку без
поважних на це причин або створення
страховикові перешкод у визначенні
обставин, характеру та розміру збитків.

Стаття 6 Закону України «Про
страхування» визначає, що добровільне
страхування - це страхування, яке
здійснюється на основі договору між
страхувальником і страховиком.
Загальні умови і порядок здійснення
добровільного страхування
визначаються правилами страхування, що
встановлюються страховиком самостійно
відповідно до вимог цього Закону. На
цих правових підставах конкретні умови
страхування визначаються сторонами
під час укладення договору
добровільного страхування.

Відповідно до пп. 4.2.7. договору
добровільного страхування, протягом 2
робочих днів з моменту настання події
Страхувальник або його представник
зобов'язаний надати Страховику
письмову заяву із зазначенням обставин
пригоди характеру і розміру збитків.
Несвоєчасне повідомлення
Страхувальником та/або Експлуатантом
про настання страхового випадку без
поважних на це причин є підставою для
відмови у виплаті страхового
відшкодування.

Враховуючи положення укладеного
договору страхування та Закону України
«Про страхування», ПрАТ «УПСК» листом
від 28.08.2012 року відмовила позивачу у
виплаті страхового відшкодування з
посиланням на порушення строків
письмового повідомлення про настання
страхового випадку, що передбачені
договором, зазначені позивачем причини
несвоєчасного неповідомлення апелянт
вважав неповажними.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
безпідставність відмови ПрАТ
«Українська пожежна страхова
компанія» у виплаті страхового
відшкодування з огляду на наступне.

Відповідно до роз»яснень п.19 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 01.03.2013 р. №4 «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» з урахуванням
змісту ст.979 ЦК та ст. 16 Закону України
«Про страхування» у разі настання
страхового випадку страховик
зобов»язаний виплатити страхове
відшкодування, а інші умови договору
страхування є підставою для відмови у
виплаті лише у тому разі, якщо таке
порушення положень договору
страхувальником перешкодило
страховику переконатись, що ця подія є
страховим випадком, і має оцінюватись
судом у кожному конкретному випадку.
Наприклад, несвоєчасне повідомлення
страхувальником страховика без
поважних на те причин про настання
страхового випадку (п.5 ч.1 ст. 989 ЦК , п.5
ч.1 ст. 991 ЦК) може бути підставою для
відмови у виплаті відшкодування у тому
разі, якщо воно позбавило страховика
можливості дізнатися, чи є ця подія
страховим випадком.

З листа від 28.08.2012 р. № 6803 вбачається, що
відмову у виплаті страхового
відшкодування ПРАТ «УПСК» мотивувала
лише несвоєчасним письмовим
повідомленням ОСОБА_3 про настання
страхового випадку, у зв»язку з чим
правління не має юридичних підстав для
визнання події страховим випадком.

Тобто, відмову у виплаті страхового
відшкодування страхова компанія
мотивує відсутністю юридичних підстав
для визнання події страховим випадком,
і підставою для цього вважає
несвоєчасне письмове повідомлення про
настання страхового випадку. Однак у
вищезгаданому листі ПрАТ «УПСК» не
зазначила, чому правління ПрАТ «УПСК»
не мало юридичних підстав для визнання
події страховим випадком і яким чином
відсутність письмового повідомлення
вплинула на прийняття правлінням
рішення про відсутність підстав для
визнання події страховим випадком.

З врахуванням роз»яснень п.19 Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 01.03.2013 р. №4, відповідно до
яких несвоєчасне повідомлення
страхувальником страховика без
поважних на те причин про настання
страхового випадку може бути підставою
для відмови у виплаті відшкодування у
тому разі, якщо воно позбавило
страховика можливості дізнатися, чи є
ця подія страховим випадком,
враховуючи те, що ПрАТ «УПСК» не довела,
що несвоєчасне повідомлення
страхувальником страховика про
настання страхового випадку позбавило
можливості ПрАТ «УПСК» дізнатися чи є
ця подія страховим випадком, за
відсутності обґрунтувань тверджень
страховика про відсутність юридичних
підстав для визнання ДТП, яка мала
місце 13.12.2012 р. з участю транспортного
засобу марки МІТSUBІSНI РAJERO,
реєстраційний номер НОМЕР_1, під
керуванням ОСОБА_3, страховим випадком,
за відсутності доказів того, що
несвоєчасне повідомлення
страхувальником страховика про
настання страхового випадку позбавило
його можливості дізнатися, чи є ця
подія страховим випадком, колегія
суддів вважає безпідставною відмову
ПрАТ «УПСК» у виплаті ОСОБА_3 129245.50 грн.
страхового відшкодування.

Що стосується посилання представника
апелянта на те, що подія, яка мала місце
13.12.2011 року не може бути визнана
страховим випадком ще й з підстав того,
що він невірно оцінив дорожні умови та
обрав швидкість руху автомобіля, яка не
відповідала цим умовам з посиланнями
на п.6.3.17 Правил добровільного
страхування наземного транспорту, то
таке спростовується ухвалою відділу
Державної інспекції безпеки дорожньою
руху УВС Істринського району ДУВС
Московської області МВС Росії про
відмову в порушенні справи про
адміністративне правопорушення від
13.12.2011 року, у якій не зазначено про те,
що водій невірно оцінив дорожні умови
та обрав швидкість руху автомобіля, яка
не відповідала цим умовам. Такі доводи
апелянта є припущенням, не доведені
належними та допустимими доказами.

Зважаючи на вищенаведене, суд першої
інстанції прийшов до вірних висновків,
що позов в частині стягнення
страхового відшкодування підлягає до
задоволення, а вимога позивача про
стягнення моральної шкоди задоволенню
не підлягає, оскільки така не
передбачена умовами страхового
договору.

Що ж стосується стягнення з ПрАТ
«Українська пожежно - страхова
компанія» на користь ОСОБА_3 коштів за
надання юридичної допомоги, то колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції в цій частині підлягає
скасуванню зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах» № 4191-У1
від 20.12.2011 р. розмір компенсації витрат
на правову допомогу у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, а в адміністративних справах
- суб'єктом владних повноважень, не
може перевищувати 40 відсотків
встановленої законом мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі
за годину участі особи, яка надавала
правову допомогу, у судовому
засіданні, під час вчинення окремих
процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

За змістом ст.ст. 40, 42, 84, 88 ЦПК України,
судові витрати на правову допомогу - це
фактично понесені стороною і
документально підтверджені витрати,
пов'язані з наданням цій стороні
правової допомоги адвоката під час
вирішення цивільної справи. На
підтвердження складу та розміру
витрат, пов»язних з оплатою правової
допомоги, суду повинні бути надані
документи, що свідчать про оплату
гонорару та інших витрат, пов»язаних з
наданням правової допомоги, оформлені
у встановленому законом порядку
(квитанція до прибуткового касового
ордеру, платіжне доручення з відміткою
банку або інший банківський документ,
касові чеки та інші), а документи, які не
відповідають встановленим вимогам, є
недопустимими .

В той же час надані представником
позивача ОСОБА_4 довідки від 04.10.2013 р. та
від 17.02.2013 р. не є належними доказами
понесених позивачем витрат на оплату
правової допомоги, оскільки в них
зазначено процесуальні дії, вчинені
ОСОБА_4 з метою захисту інтересів
позивача та їх вартість, яка зазначена
без врахування вимог до ст.1 Закону
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах», не зазначено розрахунок
зазначених у довідці сум, у зв»язку з
чим суд не має можливості переконатися
у їх правильності. У довідках зазначено
лише загальну суму оплати у розмірі 4450
грн., однак докази оплати позивачем
саме цієї суми в матеріалах справи
відсутні.

Суд першої інстанції наведених
обставин не врахував, формально
пославшись на надані представником
позивача докази, що призвело до
помилкового висновку в частині
стягнення витрат за надання юридичної
допомоги, тому рішення в цій частині
підлягає до скасування з ухваленням
нового про відмову у задоволені цих
вимог.

Крім того,як вбачається з
мотивувальної частини рішення, суд, при
ухваленні такого, посилається на норми
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», однак, з
договору, укладеного між сторонами
вбачається, що за № К/075/000/110180762 між
ПрАТ «Українська пожежно-страхова
компанія» та ОСОБА_3 було укладено
договір добровільного страхування
наземних транспортних засобів, що ними
не оспорюється. Відтак з мотивувальної
частини рішення слід виключити
посилання на Закон України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Керуючись ст.ст. 303 п.2 ч.1. 307, ст. ст. 309, 313,
314, 316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Українська
пожежно - страхова компанія» -
задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 04 жовтня 2013
року в частині стягнення 4450 грн. за
надання правової допомоги скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову у задоволенні цієї вимоги.

Виключити з мотивувальної частини
рішення посилання на Закон України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням апеляційного суду
законної сили.

Головуючий:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.