Справа № 309/599/14-ц
Провадження № 2/309/634/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2014 року
м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської
області

в складі: головуючого-судді
Сідей Я.Я.

при секретарі:
Раковці Г.Ю.

з участю представника позивача:
Габор Я.І.

представника відповідача:
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Хуст справу
за позовом

Стеблівської
сільської ради

до

ОСОБА_3

про відшкодування
зайво сплачених коштів,

с у д -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3 про стягнення зайво сплачених
коштів. Посилається на те, що в період з
27.04.2010 р. по 21.06.2010 р. в Стеблівській
сільській раді об'єднаним
контрольно-ревізійним відділом в м.
Хуст та Хустському районі було
проведено ревізію стану дотримання
бюджетного законодавства щодо
складання і виконання бюджету та
фінансово-господарської діяльності за
період з 01.07.2008 р. по 31.03.2010 р. За
результатами проведеної ревізії було
встановлено, що ОСОБА_3 за період з
01.07.2008 р. по 31.03.2010 р., крім роботи
оператором у відділі культури
Хустської РДА працював оператором
котельні ДНЗ Стеблівської сільської
ради та оператором котельні
Стеблівської сільської ради, тобто в
той же час займав три посади в трьох
бюджетних установах, з яких на двох
посадах працював за сумісництвом і на
всіх посадах йому нараховували та
оплачували заробітну плату на повну
штатну одиницю, що призвело до зайвого
нарахування та виплати йому за
вищевказаний період заробітної плати
на загальну суму 13 738, 54 грн.

Згідно постанови Закарпатського
окружного адміністративного суду від
01.07.2013 р. зобов'язано Стеблівську
сільську раду виконати вимогу
об'єднаного контрольно-ревізійного
відділу в м. Хуст та Хустському районі
від 23.09.2010 р. №15-13/374, забезпечити
відшкодування зайвого нарахування та
виплати заробітної плати на загальну
суму 31,53 тис. грн.., переплати коштів на
відрядження в сумі 1,4 тис. грн..

Позивач вважає, що відповідачем
порушено вимоги п. 2 постанови КМУ №245
від 03.04.1993 р. «Про роботу за
сумісництвом працівників державних
підприємств, установ і організацій» та
Положення про умови роботи за
сумісництвом працівників державних
підприємств, установ, організацій,
затвердженого наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України та Міністерства фінансів
України від 28.06.1993 р. №43, відповідно до
яких тривалість роботи за сумісництвом
не може перевищувати чотирьох годин на
день і повного робочого дня у вихідний
день, де загальна тривалість роботи за
сумісництвом протягом місяця не
повинна перевищувати половини
місячної норми робочого часу, працював
на повну ставку у трьох бюджетних
установах і відповідно отримував
незаконно бюджетні кошти. Згідно ст.1166
ЦК України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

На письмову вимогу позивача, ОСОБА_3
відмовився добровільно повертати
зайво виплачені кошти. Про вищевказані
обставини позивачу стало відомо під
час розгляду адміністративної справи
за позовом Державної фінансової
інспекції у Закарпатській області в
інтересах держави до Стеблівської
сільської ради про зобов'язання
виконати вимогу. Ревізія КРУ
проводилася під час перебування на
посаді голови Стеблівської сільської
ради іншої особи, а тому вимога КРУ
ставилася саме до попереднього голови
сільської ради. Вважає, що строк
звернення до суду повинен
обчислюватися саме з дня винесення
постанови Закарпатським окружним
адміністративним судом від 01.07.2013 року.
Просять визнати причини пропуску
строку звернення до суду поважними та
поновити строк на звернення до суду,
стягнути з ОСОБА_3 на їх користь зайво
сплачені кошти у розмірі 13 738, 54 гривень.

Представник позивача Габор Ярослава
Іванівна, яка діє на підставі
довіреності, в судовому засіданні
позов підтримала повністю, посилаючись
на наведені в ньому обставини. Просить
суд позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2, діюча
на підставі довіреності, в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала.
Суду пояснила, що відповідач ОСОБА_3
свою роботу виконував сумлінно та
ніяких дій по заподіянню шкоди
Стеблівській сільській раді не вчиняв.
Позивачем не надано доказів згідно
ст.127, 130 КЗпПУ того, що неправомірними,
злочинними діями відповідача,
пов'язаними з неналежним виконанням
взятих на себе трудових обов'язків,
позивачу було завдано збитків, які
знаходяться в безпосередньому
причинно-наслідковому зв'язку із
вказаними діями відповідача і
підлягають повному відшкодуванню за
рахунок винної особи у відповідності
до ст.1215 ЦКУ. Постановою Пленуму ВСУ від
24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
у п.4 зазначено, що згідно із ст.102-1 КЗпП
працівники, які працюють за
сумісництвом (виконують крім основної
у вільний від неї час і іншу роботу на
умовах трудового договору в того
самого чи іншого роботодавця),
одержують заробітну плату за фактично
виконану роботу без обмеження її
певним розміром. Сумісники мають право
на оплату фактично виконаної роботи й
тоді, коли було порушено встановлені
для певної категорії працівників
обмеження для роботи за сумісництвом.
Такі порушення за певних умов можуть
бути підставою для припинення
трудового договору за сумісництвом. У
листі Міністерства соціальної
політики України від 28.03.2013 року
№2-1/06/187/13 «Щодо роботи за сумісництвом»
вказується, що п. 12 Положення
встановлено, що відповідальність за
порушення порядку приймання на роботу
за сумісництвом відповідно до
постанови КМУ від 03.04.1993 р. №245 «Про
роботу за сумісництвом працівників
державних підприємств, установ і
організацій» та Положення,
покладається на власника або
уповноважений ним орган державного
підприємства, установи, організації,
який приймає на роботи за
сумісництвом». Також представник
позивача додала, що позивачем
пропущено строк звернення до суду з
позовом відповідно до ст.233 КЗпПУ.
Просить у задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що у задоволенні позову
слід відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні судом
встановлено, що відповідач в період з
01.07.2008 року по 31.03.2010 року працював
оператором у відділ культури Хустської
РДА, оператором котельні ДНЗ
Стеблівської сільської ради та
оператором котельні Стеблівської
сільської ради /а.с.35/.

Згідно акту ревізії стану дотримання
бюджетного законодавства щодо
складання і виконання бюджету та
фінансово-господарської діяльності
Стеблівської сільської ради за період
з 01.07.2008 р. по 31.03.2010 р., за №15-16/46 від
21.06.2010 року встановлено, що за
вищевказаний період ОСОБА_3 було зайво
нараховано та виплачено заробітну
плату на суму 14214,22 грн. за виконання
роботи оператора у відділ культури
Хустської РДА, оператора котельні ДНЗ
Стеблівської сільської ради та
оператора котельні Стеблівської
сільської ради, чим порушено п.2
постанови КМУ від 03.04.1993 р. №245 «Про
роботу за сумісництвом працівників
державних підприємств, установ і
організацій», Положення про умови
роботи за сумісництвом працівників
державних підприємств, установ,
організацій, затвердженого наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України та
Міністерством фінансів України від
28.06.1993 р. №43 /а.с. 34,35/.

При обґрунтуванні позовних вимог,
позивач посилався на статті 130, 136 КЗпП
України, які регулюють порядок
відшкодування шкоди підприємству, як
на правові підстави для стягнення
коштів з відповідача.

Статтею 138 КЗпП України передбачено, що
для покладення на працівника
матеріальної відповідальності за
шкоду, власник або уповноважений ним
орган повинен довести наявність умов,
передбачених ст.130 КЗпП України.

Діяльність судів по розгляду справ
цієї категорії повинна спрямовуватися
на всемірну охорону конституційного
права кожного на працю, яке включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку особа вільно обирає або на
яку вільно погоджується, а також на
охорону прав і законних інтересів
підприємств, установ, організацій, на
зміцнення трудової та виробничої
дисципліни, на виховання працівників у
дусі свідомого й сумлінного ставлення
до

праці.

При розгляді справи позивачем не
доведено наявність таких умов,
передбачених ст.130 КЗпП України, для
покладення на відповідача
матеріальної відповідальності за
зафіксованими в акті фінансової
інспекції порушеннями.

Однак судом було встановлено, що
будь-яких дій по завданню шкоди
відповідач не вчиняв і тому суд вважає,
що дані спірні відносини регулюються
іншими правовими нормами трудового та
цивільного законодавства.

Так, відповідно до ст. 127 КЗпП України,
повернення підприємству зайво
виплачених коштів можливо для
повернення авансу, виданого в рахунок
заробітної плати; для повернення сум,
зайво виплачених внаслідок лічильних
помилок; для погашення невитраченого і
своєчасно не поверненого авансу,
виданого на службове відрядження або
переведення до іншої місцевості; на
господарські потреби, якщо працівник
не оспорює підстав і розміру
відрахування, при звільненні
працівника до закінчення того робочого
року, в рахунок якого він вже одержав
відпустку, за невідроблені дні
відпустки, при відшкодуванні шкоди,
завданої з вини працівника
підприємству, установі, організації
(статті 130).

Стаття 1212 ЦК України зобов'язує особу,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
повернути потерпілому це майно.

При цьому ст.1215 ЦК України встановлює,
що не підлягають поверненню
безпідставно набуті заробітна плата
і платежі, що прирівнюються до неї,
пенсії, допомоги, стипендії,
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, аліменти та інші грошові
суми, надані фізичній особі як засіб до
існування, якщо їх виплата проведена
фізичною або юридичною особою
добровільно, за відсутності
рахункової помилки з її боку і
недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, нормами закону не
передбачено повернення працівником
підприємству зайво виплачених коштів,
крім випадків, встановлених ст.127 КЗпП
України, ст.1215 ЦК України.

Враховуючи, що нараховані та виплачені
відповідачу кошти є складовою частиною
заробітної плати, призначені йому
наказом керівника підприємства, тому
відповідач набув їх на відповідній
правовій підставі, кошти виплачені
йому підприємством добровільно, без
рахункової помилки. Будь-яких ознак
недобросовісності відповідача в їх
отриманні судом не встановлено.

Таким чином, для застосування такої
відповідальності, як стягнення шкоди
(збитків) як за нормами ЦК України, так і
на підставі ст.130 КЗпП України, потрібна
наявність чотирьох складових
елементів: протиправної поведінки,
безпосередньо збитків, причинного
зв'язку між протиправною поведінкою
боржника та збитками, вини особи.

За відсутності хоча б одного з цих
елементів відповідальність особи не
настає.

Тому суд вважає, що кошти у сумі 13 738
грн. не можуть бути стягнуті з
відповідача в примусовому порядку.

Не зважаючи на те, що виявлені факти в
результаті перевірки організації мали
місце, тому що акт перевірки
Стеблівської сільської ради ніким не
оспорений, однак правових підстав для
стягнення коштів з відповідача судом
не вбачається, а тому суд в задоволенні
позову відмовляє в повному обсязі.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду
України в п. 24 постанови від 24.12.1999 року
№13 роз'яснив, що роботодавець може
звернутися до суду із вимогами про
повернення працівником зайво
виплачених сум внаслідок лічильних
помилок, на протязі строку
встановленого ч.2ст.233 КЗпП, тобто
протягом одного року з дня виникнення
права на відрахування відповідних сум.

За обставин справи таке право у
позивача виникло з дня ознайомлення з
актом ревізії, тобто з 21.06.2010 року.

Отже, позивачем пропущено строк на
звернення до суду з даним позовом.

Обставини, зазначені позивачем в
позовній заяві про причини пропуску
строків позовної давності, судом не
можуть бути визнані поважними,
оскільки вони об'єктивно не
перешкоджали зверненню до суду.
Зокрема, посилання позивача як на
причину пропуску строків звернення до
суду у зв'язку з тим, що про даний акт їм
стало відомо під час розгляду справи
Закарпатським окружним
адміністративним судом та винесення
рішення 01.07.2013 р. не може бути взято до
уваги судом, оскільки з актом
проведеної ревізії в.о. сільського
голови Стеблівської сільської ради
Фанта М.М. та головного бухгалтера
Гайович М.А. було ознайомлено 21.06.2010
року /а.с.57/.

Відповідно до приписів ч.4 ст.267 ЦК
України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові,
а відповідно до статей 228, 223 КЗпПУ -
незалежно від заяви сторони.

Оскільки, судом встановлено пропущення
строків позовної давності без поважних
причин, то суд вважає за необхідне у
задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, ст. 127, 233, 234 КЗпП України, ст. 1215
ЦК України, суд, -

Р І Ш И В:

У задоволенні позову Стеблівської
сільської ради до ОСОБА_3 про стягнення
зайво сплачених коштів у сумі 13 738
гривень 54 копійки - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга протягом 10 днів з дня
проголошення рішення до апеляційного
суду Закарпатської області.

Суддя Хустського

районного суду:
підпис: Сідей Я.Я.

З оригіналом вірно:

Суддя Хустського

районного суду:
Сідей Я.Я.