Справа № 153/144/14 Провадження №
22-ц/772/1462/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Гаврилюк Т. В.Категорія: 20
Доповідач: Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

29 квітня 2014 року м. Вінниця Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтка Ю.Б., Голоти Л.О.,

при секретарі Куленко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2
та відповідача ОСОБА_3

на рішення Ямпільського районного суду
Вінницької області від 27 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення незаконно
отриманих коштів, -

встановила:

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в
районний суд з позовом до ОСОБА_3 про
стягнення незаконно отриманих
грошових коштів.

В обґрунтування позову посилався на те,
що 08 лютого 2011 року між ним та ОСОБА_3 у
простій письмовій формі був укладений
договір купівлі-продажу належної їй
земельної ділянки. Відповідно до даної
угоди ним було передано відповідачці
кошти в сумі 1000 доларів США, про що
остання засвідчила у розписці.

Оскільки відповідач відмовляється
нотаріально оформити купівлю-продаж
нерухомого майна, просив стягнути з
ОСОБА_3 кошти в сумі 7999,30 грн.

В подальшому позивач збільшив свої
позовні вимоги посилаючись на те, що
станом на 24.03.2014 року курс долара США
зріс і тому еквівалент переданої суми
становить 10196,50 грн., які він просить
стягнути з відповідача.

Рішенням Ямпільського районного суду
Вінницької області від 27 березня 2014
року позов задоволено частково.
Постановлено застосувати з ініціативи
суду наслідки недійсності нікчемного
правочину укладеного 08 лютого 2011 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо
купівлі-продажу земельної ділянки
цільове призначення якої ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 кошти у сумі 7999 гривень
30 копійок, які були сплачені останнім
за купівлю-продаж земельної ділянки
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
що розташована на території
Клембівської сільської ради
Ямпільського району Вінницької
області. Вирішено питання щодо
стягнення з відповідача судового
збору. В решті позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись із рішенням в частині
суми стягнення позивач ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду в частині
відмови в задоволенні вимоги про
збільшення позовних вимог і ухвалити
нове рішення про задоволення позову в
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 також падала
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просила скасувати рішення суду
та ухвалити нове про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Повідомлені в установленому порядку
про дату, час і місце судового
засідання, сторони до суду не з'явилися,
подали апеляційному суду свої
заперечення проти апеляційної скарги
іншої сторони, а також заяви про
розгляд справи за їх відсутності
відповідно до ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вивчивши матеріали справи та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляції та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку про задоволення апеляційної
скарги позивача та відхилення
апеляційної скарги відповідача з
наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд, зокрема,
вирішує питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити і
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам не відповідає, є
таким, що постановлене з порушенням
норм матеріального права.

Апеляційним судом встановлено, що
відповідно до Державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ВН
№059501 виданого Ямпільською районною
державною адміністрацією 11.10.2006 року
відповідач ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище
ОСОБА_3) є власником земельної ділянки
площею 2,0457 га, яка розташована на
території Клембівської сільської ради
Ямпільського району та призначена для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
(а.с.8).

08 лютого 2011 року ОСОБА_3 отримала від
позивача ОСОБА_2 гроші в сумі 1000 доларів
США за продану йому земельну ділянку.
Факт отримання коштів підтверджено
наявною у матеріалах справи розпискою
(а.с.26).

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову суд першої
інстанції з власної ініціативи
застосував наслідки недійсності
нікчемного правочину, виходячи із
положень статті 216, 220 ЦК України та п. 3
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судове рішення у
цивільній справі».

Проте такий висновок суду зроблений
передчасно й погодитись з ним не можна.

Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

На порушення принципу диспозитивності
цивільного судочинства суд першої
інстанції вийшов за межі заявлених
вимог та судове рішення обґрунтував
тим, що відповідно до частини 1 статті 220
ЦК України у разі недодержання
сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 8,13 Постанови від 06.11.2009, № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідно до
частини 1 статті 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК на момент
вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини
(договори), у яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для їх
укладення (відсутня згода за всіма
істотними умовами договору; не
отримано акцепт стороною, що направила
оферту; не передано майно, якщо
відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Згідно із статтями 210 та
640 ЦК України не є вчиненим також
правочин у разі нездійснення його
державної реєстрації, якщо правочин
підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним. Наслідки
недійсності правочину не
застосовуються до правочину, який не
вчинено.

Крім того, вирішуючи спір про визнання
правочину, який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма частини 2 статті
220 ЦК України не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

Разом з тим, відповідно до частини 3
статті 640 ЦК України договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до вимог статті 657 ЦК
України нотаріальному посвідченню
підлягають договори купівлі-продажу
нерухомого майна.

Статтею 181 ЦК України визначено, що до
нерухомих речей (нерухоме майно,
нерухомість) належать земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких є
неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення.

Крім того, відповідно до п. 15 розділу
XПерехідні положення Земельного
кодексу України в редакції, що діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин до набрання чинності
законами України про державний
земельний кадастр та про ринок земель,
але не раніше 1січня 2012 року, не
допускалися: а) купівля-продаж
земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
державної та комунальної власності,
крім вилучення (викупу) їх для
суспільних потреб; б) купівля-продаж
або іншим способом відчуження
земельних ділянок і зміна цільового
призначення (використання) земельних
ділянок, які перебувають у власності
громадян та юридичних осіб для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, земельних ділянок,
виділених в натурі (на місцевості)
власникам земельних часток (паїв) для
ведення особистого селянського
господарства, а також земельних часток
(паїв), крім передачі їх у спадщину,
обміну земельної ділянки на іншу
земельну ділянку відповідно до закону
та вилучення (викупу) земельних ділянок
для суспільних потреб.

Таким чином, на момент видачі ОСОБА_3
розписки про отримання грошових
коштів, відповідна земельна ділянка не
могла бути й предметом купівлі-продажу.

Оскільки у виданій ОСОБА_3 розписці
йдеться про отримання нею грошових
коштів за неукладеним правочином
купівлі-продажу земельної ділянки,
колегія суддів вважає, що між сторонами
у справі виникли правовідносини, які
регулюються нормами статті 1212 ЦК
України.

За змістом частини 1 статті 1212 ЦК
України особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала.

Застосовуючи наслідки недійсності
нікчемного правочину, суд першої
інстанції на зазначені положення
закону уваги не звернув, не врахував, що
договір купівлі-продажу нерухомого
майна в силу статті 657 ЦК України
підлягав і нотаріальному посвідченню,
і державній реєстрації, а відтак
правочин між сторонами є неукладеним і
грошові кошти одержані ОСОБА_3 без
достатньої правової підстави.

Вирішуючи питання в частині стягнення
суми грошових коштів суд першої
інстанції стягнув із відповідача суму,
яка була сплачена позивачем у
гривневому еквіваленті за курсом, який
встановлено Національним банком
України на момент звернення до суду,
тобто 22 січня 2014 року.

Із роз'яснень наданих у 14 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009, № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» згідно з частиною 1
статті 192 ЦК України законним платіжним
засобом, обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня. У зв'язку з цим при задоволенні
позову про стягнення грошових сум суди
повинні зазначати в резолютивній
частині рішення розмір суми, що
підлягає стягненню, цифрами і словами у
грошовій одиниці України - гривні. При
стягненні періодичних платежів суд має
вказати період, протягом якого
проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про
стягнення грошової суми в іноземній
валюті суду слід у мотивувальній
частині рішення навести розрахунки з
переведенням іноземної валюти в
українську за курсом, встановленим
Національним банком України на день
ухвалення рішення.

Проте оскільки позивач не заявляв
вимог про стягнення грошової суми в
іноземній валюті на день ухвалення
рішення, стягненню підлягає еквівалент
відповідної суми згідно із заявою про
збільшення позовних вимог станом на 24
березня 2014 року.

Згідно з статтями 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 1212 ЦК України саме
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) має довести, що набула
його на достатній правовій підставі.

ОСОБА_3 не надала суду належних і
допустимих доказів того, що відповідне
майно - грошові кошти, фактично нею не
отримані, або набуті за рахунок ОСОБА_2
на відповідній правовій підставі.

Порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції не в повній мірі з'ясував
обставини справи, невірно визначився з
характером правовідносин, що виникли
між сторонами та не застосував
матеріальний закон - статті 1212-1213 ЦК
України, який поширюється на вказані
правовідносини.

Тому рішення суду відповідно до ст. 309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ямпільського районного суду
Вінницької області від 27 березня року
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
незаконно отриманих коштів
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
безпідставно набуті грошові кошти в
сумі 10196 (десять тисяч сто дев'яносто
шість гривень) 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати по справі в розмірі 243,60
грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте
протягом двадцяти днів з цього часу
може бути оскаржене в касаційному
порядку шляхом подання касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:
/підпис/ Стадник І.М.

Судді:
/підпис/ Войтко Ю.Б.

/підпис/ Голота Л.О.

З оригіналом вірно:

Суддя апеляційного суду
Стадник І.М.