Справа № 369/6753/13-ц Головуючий у І
інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/1143/14 Доповідач у 2 інстанції
ПриходькоКатегорія 45
РІШЕННЯ

Іменем України

23 квітня 2014 року колегія судової палати
в цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній
Д.О.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
грудня 2013 року за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3, приватний
нотаріус Київського нотаріального
округу ОСОБА_4 про встановлення факту
проживання однією сім»єю, визнання
права власності,-

встановила:

у липні 2013 року позивач звернулася до
суду з даним позовом. Свої вимоги
мотивувала тим, що з 1992 року по 2012 рік
проживала однією сім»єю з ОСОБА_5, вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет.

За час спільного проживання нею і
відповідачем було набуто майно, яке
складається з садового будинку,
земельної ділянки, гаражу, вкладів у
банківських установах.

Після смерті її чоловіка до складу
спадщини було включено і майно, яке є їх
спільною сумісною власністю.
Спадкоємці померлого ОСОБА_5
заперечують її право на частку в даному
майні.

Позивач просила суд встановити факт
проживання однією сім»єю її та ОСОБА_5 з
1992 року по ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за нею
право власності на 12 частину садового
будинку, 12 частину земельної ділянки
площею 0,0305га., що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1; на 12 частину
гаражного боксу НОМЕР_1 ряд 9, поверх 1,
що знаходиться в ГБК «Нева»; право
власності на 12 частину грошового
вкладу у доларах США разом з
нарахованими відсотками за договором
банківського вкладу НОМЕР_2, укладеного
11 червня 2012 року між Публічним
акціонерним товариством БТА Банк та
ОСОБА_5; на 12 частину грошового вкладу
разом з нарахованими відсотками за
договором банківського вкладу
№000641/FDDV36-12, за договором № №000641/FDDV36-12,
укладеного 18 серпня 2012 року між
Публічним акціонерним товариством
«Кредитпромбанк» та ОСОБА_5; на 12
частину грошового вкладу разом з
нарахованими відсотками за договором
банківського вкладу №TDR,
укладеного 10 серпня 2012 року між
Публічним акціонерним товариством
«Альфа Банк» та ОСОБА_5; на 12 частину
грошового вкладу разом з нарахованими
відсотками за договором банківського
вкладу в Публічному акціонерному
товаристві «ПівденкомБанк» та в
публічному акціонерному товаристві
«Дельта Банк»; виключити дане майно зі
складу спадкової маси.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
грудня 2013 року позов задоволено
частково.

Встановлено факт проживання однією
сім»єю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 2000 року по
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 12
частину садового будинку загальною
площею 88,4кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1; право власності на 12
частину земельної ділянки площею
0,0305га., з цільовим призначенням - для
ведення садівництва, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер
:05:02:0113; право власності на 12
частину грошового вкладу у доларах США
№1956 разом з нарахованими
відсотками за договором банківського
вкладу НОМЕР_2, укладеного 11 червня 2012
року між Публічним акціонерним
товариством БТА Банк та ОСОБА_5; право
власності на 12 частину грошового
вкладу НОМЕР_3 разом з нарахованими
відсотками за договором банківського
вкладу №000641/FDDV36-12, та НОМЕР_4 за
договором № №000641/FDDV36-12, укладеного 18
серпня 2012 року між Публічним
акціонерним товариством
«Кредитпромбанк» та ОСОБА_5, та НОМЕР_5;
право власності на 12 частину грошового
вкладу разом з нарахованими відсотками
за договором банківського вкладу
№TDR, укладеного 10 серпня 2012 року
між Публічним акціонерним товариством
«Альфа Банк» та ОСОБА_5

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на те, що рішення незаконне
та винесене з порушенням норм
процесуального та матеріального права,
просила скасувати рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 23 грудня 2013 року
та ухвалити нове, яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за
участю третіх осіб - ОСОБА_3, приватний
нотаріус Київського нотаріального
округу ОСОБА_4 про встановлення факту
проживання однією сім»єю, визнання
права власності в порядку поділу
спільного майна подружжя та виключення
майна зі спадкової маси відмовити
повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
його померлий батько ОСОБА_5, ніколи не
проживав однією сім»єю з позивачкою по
справі. Жоден із допитаних по справі
свідків не вказав на те, що позивачка
проживала однією сім»єю й його
покійним батьком.

Майно, на яке суд першої інстанції
визнав право власності за позивачкою,
було придбане його покійним батьком, за
власні кошти, а не за спільні кошти з
позивачкою.

Садовий будинок що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, був побудований його
батьком ще в 1992 році про що свідчить акт
державної прийомки будинку в
експлуатацію.

Всі грошові вклади були зроблені лише
його покійним батьком за рахунок
продажу автомобіля, земельної ділянки
та квартири.

Відповідно до заповіту від
21.12.1999р., відповідач є єдиним
спадкоємцем після смерті свого батька
ОСОБА_5

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає наведеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серія НОМЕР_6, виданого відділом
реєстрації у м. Києві.

Після його смерті відкрилась спадщина
на садовий будинок, земельну ділянку
площею 0,0305га., з цільовим призначенням
для садівництва, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1; гаражний бокс НОМЕР_1
ряд 9, поверх 1, що знаходиться в ГБК
«Нева»; грошові вклади у банківських
установах.

Відповідно до акту Державної прийомки
в експлуатацію індивідуального
житлового будинку від 20.03.2008 року
садовий будинок загальною площею
88,4кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, побудований в 1992 р.,
забудівельником ОСОБА_5

Земельна ділянка площею 0,0305га., була
придбана ОСОБА_5 на підставі договору
купівлі - продажу від 12.11.200 р., із
отримання в подальшому 13.10.2005 р.
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯА №603009 (т.1
а.с.116,117).

Задовольняючи позов в частині
встановлення факту проживання однією
сім»єю чоловіка та жінки без
реєстрації шлюбу з 2000 року по день
смерті ОСОБА_5 тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1, суд
першої інстанції виходив з того, що
такий факт підтверджували в судовому
засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12., які
суду показали, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5
склались усталені відносини,
притаманні подружжю, оскільки вони
разом їздили і на базар, і в гості,
купували побутову техніку,
господарювали, як на дачі, так і за
місцем їх проживання. Дані обставини
також підтверджуються і поданими суду
фотокартками спільного провадження
відпочинку, листівками, запрошеннями.

Задовольняючи позов в частині визнання
за позивачем права власності на
половину майна зазначеного в позові,
суд першої інстанції керувався ст.. 74
СК України і виходив із того, що все
вказане майно було набуте сторонами в
період їх проживання однією сім»єю.

Відхиляючи заперечення відповідача
проти позовних вимог які, зокрема,
зводились до того, що садовий будинок
був збудований ОСОБА_5 ще в 1992 році, а не
в період проживання однією сім»єю з
позивачем, суд першої інстанції
мотивував своє рішення тим, що
відповідач не надав суду доказів щодо
правомірного користування земельною
ділянкою померлим до 2004 року, тобто
додати набуття права власності та
проведення будівництва особисто
ОСОБА_5

Проте судова колегія не може
погодитись із висновками суду першої
інстанції в частині визначення
періоду проживання сторін однією
сім»єю, а також в частині визначення
обсягу майна, яке було набуте ОСОБА_5 та
ОСОБА_2 в цей період виходячи і
наступного.

Відповідно до змісту ст.74 СК України,
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім»єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об»єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до роз»яснень, які
містяться в постанові Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про встановлення
фактів, що мають юридичне значення» від
31 березня 1995 р. №5 зазначено, що в
порядку окремого провадження
розглядаються справи про встановлення
фактів, якщо встановлення факту не
пов»язується з наступним вирішенням
спору про право. Суд вправі розглядати
справи про встановлення родинних
відносин, коли цей факт безпосередньо
породжує юридичні наслідки. При цьому
встановлення судом факту перебування у
фактичних шлюбних відносинах може мати
місце, якщо такі відносини виникли до 08
липня 1944 року і тривали до смерті
(пропажі без вісті на фронті) одного з
подружжя, внаслідок чого шлюб не може
бути зареєстровано в органах
реєстрації актів громадського стану. В
інших випадках заяви про встановлення
факту перебування у фактичних шлюбних
відносинах судовому розгляду не
підлягають.

Враховуючи обставини справи,
пояснення сторін, покази допитаних по
справі свідків та зібраних по справі
доказів колегія суддів вважає, що факт
проживання позивачки та померлого
ОСОБА_5, однією сім»єю чоловіка і жінки
без реєстрації шлюбу, знайшов своє
підтвердження.

Разом із тим, застосовуючи до
правовідносин, які виникли між
позивачкою та померлим ОСОБА_5
положення статей Сімейного кодексу
України, що набрав законної сили з
01.01.2004 року, суд не звернув увагу на те,
що до сімейних відносин, що існували
раніше, норми ст.60,74 СК України
застосовуються в частині лише прав і
обов»язків, що виникли після набрання
ним чинності.

За таких обставин, рішення суду
про встановлення факту проживання
сторін однією сім»єю позивачки та
померлого ОСОБА_5 з 2000 р. по 12.11.2012 р.
ухвалено з порушенням норм
матеріального права, а тому не може
бути залишеним без змін.

Колегія суддів, враховуючи вимоги СК
України, вважає за необхідне змінити
періоду проживання однією сім»єю
чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу
позивачки та ОСОБА_5, визначивши їх
період проживання однією сім»єю з 01
січня 2004 року по 12 листопада 2012 року.

Також колегія суддів не може
погодитись із висновком суду в частині
визнання права власності за позивачем
на половину садового будинку.

Як правильно встановив суд першої
інстанції, факт будівництва вказаного
будинку в 1992 році підтверджується
актом Державної прийомки в
експлуатацію індивідуального
житлового будинку від 20.03.2008 року.

Суд першої інстанції помилково вважав,
що вказаний будинок був збудований на
земельній ділянці площею 0,0305га., яку
ОСОБА_5 набув за договором
купівлі-продажу в 2004 році, а тому, на
думку суду, останній не міг збудувати
на ній будинок в 1992 році.

Однак, як вбачається із акту Державної
прийомки в експлуатацію
індивідуального житлового будинку від
20.03.2008 року, вказаний будинок
збудований на іншій земельній ділянці
в тому ж садовому товаристві, але
площею 0,061 га і належала ОСОБА_5 на
підставі Державного акту га право
власності на землю від 6 червня 1998 року.
Вказана земельна ділянка була надана
ОСОБА_5 у власність на підставі рішення
Михайлівсько-Рубежівської сільської
ради від 7 жовтня 1997 року. (а.с.119)

Земельна ділянка площею 0,061га., під
даним садовий будинком, буда виділена
ОСОБА_5, 20.09.1988р., на підставі рішення
Києво - Святошинського РВК №164. (т.2
а.с.21)

Тобто із встановленого можна зробити
висновок, що доводи відповідача щодо
будівництва спірного садового будинку
в 1992 році на земельній ділянці, яка
знаходилась у користуванні ОСОБА_5 з
1988 року і належала йому на праві
власності з 1998 року доводяться
матеріалами справи. Проте суд першої
інстанції помилково пов»язав між
собою садовий будинок і земельну
ділянку набуту в 2004 році, що призвело
до неправильних висновків суду про
віднесення вказаного садового будинку
до спільного нажитого майна позивачем
разом із ОСОБА_5

Враховуючи зазначені обставини справи,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що даний спірний садовий
будинок був побудований ОСОБА_5, ще до
періоду проживання однією сім»єю разом
із позивачкою, а тому не можу бути об
»єктом права спільної сумісної
власності.

За вказаних вище обставин колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції, в частині встановлення
факту проживання позивачки та ОСОБА_5,
однією сім»єю без реєстрації шлюбу
підлягає зміні в частині визначення
періоду спільного проживання, а в
частині визнання за позивачкою права
власності на 12 частину садового
будинку скасуванню, з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні даної позовної вимоги.

В решті рішення суду першої інстанції
ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування колегією
не вбачається.

На підставі наведеного, керуючись:
ст.ст.303,307,309,313-315,317,319 ЦПК України
колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
грудня 2013 року змінити в частині
періоду проживання однією сім»єю
чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу
визначивши період проживання однією
сім»єю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 01 січня 2004
року по 12 листопада 2012 року.

Скасувати рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 23 грудня 2013 року,
в частині визнання за ОСОБА_2 права
власності на 12 частину садового
будинку загальною площею 88,4кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
ухваливши в цій частині нове рішення
про відмову у задоволенні даної
позовної вимоги.

В решті рішення суду першої інстанції
від 23 грудня 2013 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді