Справа № 463/1246/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1817/14
Доповідач в 2-й інстанції:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина
О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.

з участю представника
відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 09 грудня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, з участю
третьої особи Личаківського районного
відділу державної міграційної служби у
м. Львові про визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням та зняття з
реєстрації, а також за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у користуванні жилим
приміщенням шляхом надання вільного
доступу,-

встановила:

В квітні 2013 року позивач ОСОБА_3
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, в
якому просив визнати відповідачку
такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1 та зняти її з
реєстрації (а.с. 2-4).

В обґрунтування вимог покликався на те,
що перебував з 1990 року з відповідачкою
у шлюбі. Рішенням Личаківської
райадміністрації м. Львова від 11.04.2003
року № 328 йому на склад сім"ї двоє осіб
(він та дружина) надано однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1. Однак, їх сімейне
життя не склалося і рішенням
Личаківського районного суду м. Львова
від 29.04.2004 року шлюб розірвано,
реєстрацію розірвання шлюбу він провів
лише 20.03.2013 року. Після розірвання шлюбу
ОСОБА_4 виїхала з квартири. З 2004 року
дружина жодного разу не з"являлася у
квартирі, обов»язки по утриманню житла
несе він. Просив позов задовольнити.

Під час розгляду справи 21.10.2013 року
відповідач ОСОБА_4 подала зустрічний
позов до первинного позивача ОСОБА_3,
просила зобов»язати відповідача не
чинити їй перешкоди у користуванні
квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 73-75).

Вимоги по зустрічному позову
обгрунтувала тим, що за час перебування
з позивачем у шлюбі у 2003 році їм надано
квартиру по АДРЕСА_1, квартира на даний
час не приватизована. Їх подружнє життя
не склалось, у 2004 році рішенням суду
шлюб розірвано, реєстрацію розірвання
шлюбу позивач провів у 2013 році. Від
шлюбу у них дітей немає.

Після розірвання шлюбу відповідач
силоміць вигнав її із спірної квартири,
створив такі умови, за яких вона не може
потрапити додому, неодноразово
зверталася у Личаківський РВ ЛМУ ГМВСУ
у Львівській області про притягнення
його до відповідальності.

30.09.2004 року зверталася із заявою на ім"я
директора ЛКП "№ 504", просила нікого не
реєструвати у квартирі без її дозволу.

Вважає, що має нарівні право із ОСОБА_3
користуватися спірною квартирою,
відтак її право є порушеним та підлягає
захисту.

Оскаржуваним рішенням у позові ОСОБА_3
до ОСОБА_4, з участю третьої особи
Личаківського районного відділу
державної міграційної служби у м.
Львові про визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням та зняття з
реєстрації - відмовлено.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у користуванні жилим
приміщенням шляхом надання вільного
доступу - задоволено.

Зобов»язано ОСОБА_3 не чинити перешкод
ОСОБА_4 у користуванні квартирою 1 по
АДРЕСА_1, надати ключі від квартири.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_3

Вважає, що оскаржуване рішення
ухвалено при неповному та
неправильному з"ясуванні обставин, які
мають значення для справи, що призвело
до ухвалення незаконного та
необґрунтованого рішення.

В апеляційній скарзі зазначає, що
висновок суду про фактичне проживання
відповідача ОСОБА_4 у спірному будинку
до листопада 2011 року є безпідставним та
не підтверджений жодними належним
доказом у відповідності до ст. 60 ЦПК
України. На переконання апелянта, суд
проігнорував відомості, які містяться
в актах ЛКП та свідчать про те, що
ОСОБА_4. не проживає у АДРЕСА_1.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 вказали на те, що
відповідач ОСОБА_8 у спірній квартирі
не проживає з 2004 року.

Звертає увагу на те, що окрім долучених
двох заяв у правоохоронні органи з
наклепом на його ім"я, відповідач не
надала жодних доказів про те, що він
чинив їй перешкоди у користуванні
квартирою. Суд не врахував, що за
наслідками перевірки правоохоронними
органами, у його діях не виявлено
жодних порушень, викладене у заявах не
знайшло своє підтвердження.

У 2010 році він провів заміну вхідних
дверей у квартиру, і відповідно замків,
при цьому ця заміна була проведена
позивачем не з метою перешкоджання
відповідачці, а у зв"язку з тим, що двері
стали непридатними до використання.

В свою чергу, у рішенні суд встановив,
що позивачка до листопада 2011 року
проживала у спірній квартирі, але у
який спосіб вона користувалася житлом
без ключів, не встановлено.

Запевняє, що у 2004 році відповідачка
самостійно залишила квартиру, з цього
часу він з нею не спілкувався, засобів
зв"язку з нею не мав, фактичне місце
проживання її йому не відоме.

Просить рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 09.12.2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким визнати, що ОСОБА_4 втратила право
на користування квартирою АДРЕСА_1,
зняти її з реєстрації за вказаною
адресою. У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користуванні жилим приміщенням -
відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну
скаргу заперечив, в обґрунтування
повідомив, що в кінці 2011 року під
погрозою фізичної розправи позивач
вигнав відповідачку з квартири, а з
лютого 2012 року по даний час вона
намагається потрапити у квартиру,
проте, позивач чинить їй перешкоди,
поміняв двері та замок. Звертає увагу
на те, що акти від 18.09.2012 року та від
28.02.2013 року є предметом перевірки по
кримінальному провадженні, яке
порушено Личаківським РВ ЛМУ, вважають
такі підробленими, які не відповідають
дійсності. Просить рішення суду
залишити без змін, а апеляційну скаргу
відхилити.

Позивач ОСОБА_3 та його представник
ОСОБА_9, а також представник третьої
особи Личаківського РВ ДМС у м. Львові,
будучи належним чином повідомленими
про день та час розгляду справи, про що
свідчать рекомендовані повідомлення
про вручення їм поштових відправлень
(а.с. 167-169), в судове засідання
апеляційної інстанції не прибули, не
повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів,
матеріалів справи достатньо для
розгляду справи по суті, а тому вважає
за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305
ЦПК України, розглядати справу за
відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача на
заперечення доводів апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги,
виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона покликається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно із розпорядженням Личаківської
районної адміністрації № 328 від 11.04.2003
року, квартиру АДРЕСА_1 вилучено з
обліку службових та дозволено ОСОБА_3
із сім»єю: він та дружина ОСОБА_4,
проживати у квартирі ( а.с. 5).

На даний час спірна квартира АДРЕСА_1 не
приватизована, належить до комунальної
власності Львівської міської ради.

З довідки № 991 від 28.02.2013 року, виданої
адміністрацією ЛКП "504", встановлено, що
у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 6).

Відповідно до свідоцтва про розірвання
шлюбу серія НОМЕР_1, 20 березня 2013 року
зареєстровано розірвання шлюбу між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, актовий запис №20 (а.с.
7).

З наданих суду актів від 28.02.2013 року та
від 18.09.2012 року, складених комісією ЛКП
№504" встановлено, що зі слів сусідів
ОСОБА_4 більше 8 років не проживає за
адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71, ст. 72 ЖК
України при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім'ї за ними
зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були
відсутні з поважних причин понад шість
місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а у разі спору - судом.
Визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться у
судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову про визнання відповідача
ОСОБА_4, такою, що втратила право на
користування жилим приміщенням -
квартирою 1 в будинку АДРЕСА_1, суд
першої інстанції виходив з того, що
вона була відсутня у спірній квартирі
більше шести місяців з поважних причин,
а саме неможливістю спільного
проживання з чоловіком та існування
домовленостей щодо розпорядження
спірним житлом.

З таким висновком місцевого суду
колегія суддів погоджується, оскільки
він зроблений з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до роз"ясень, які надані у п.
10 постанови Пленуму Верховного Суду
України №2 від 12.04.1985 року "Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України", у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї тощо) суд
може продовжити пропущений строк.

З матеріалів справи вбачається, що
30.09.2004 року ОСОБА_4 подала на ім"я
директора ЛКП "504" заяву з проханням без
її дозволу нікого не прописувати, а
також не виписувати її, у зв"язку із
сімейними обставинами (а.с. 80).

Окрім цього, позивач ОСОБА_3, як в суді
першої інстанції, а також в апеляційній
скарзі покликається на те, що поміняв у
квартирі вхідні двері та замки, проте,
звертає увагу, що з метою не чинити
перешкоди відповідачці у користуванні
квартирою, а у зв"язку з тим, що двері
стали непридатними для користування.

На переконання колегії суддів,
неприязні сімейні відносини між
сторонами, а також заміна вхідних
дверей із замками первинним позивачем,
є поважними причинами того, що
відповідач ОСОБА_4 понад встановлений
термін була відсутня по місцю
реєстрації та проживання у спірній
квартирі.

Окрім цього, як встановлено судом
першої інстанції, на час звернення
відповідачки ОСОБА_4 із зустрічним
позовом про усунення перешкод у
користуванні квартирою, позивач чинив
та надалі чинить їй перешкоди у
користуванні спірною квартирою, чим
створює їй перешкоди у здійсненні
свого законного права на володіння та
користування житлом.

Порушене право позивачки за зустрічним
позовом підлягає судовому захисту.
Спосіб захисту порушеного права обрано
відповідно до ст. 16 ЦК України, відтак
судова колегія приходить висновку, що
зустрічний позов підставно
задоволений.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, яке призвело або могло призвести
до неправильного вирішення справи.

Оскільки ухвалене рішення є законним і
обґрунтованим, підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 09 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин