Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Темнікова В.І.
Справа № 2/425/958/13
Провадження № 22ц/782/5135/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Коновалової В.А.,
Ступіної Я.Ю.,

за участю секретаря -
Булгакової М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Рубіжанського міського суду
Луганської області від 06 листопада 2013
року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в здійсненні права
власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2013 року позивач
звернувся до суду з даним позовом, в
якому посилався на те, що він є
власником квартири АДРЕСА_1. 14 лютого 2013
року він зареєстрував за місцем
проживання у вищевказаній квартирі
відповідачку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її
малолітню доньку, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2
Відповідачку він зареєстрував у своїй
квартирі, оскільки зустрічався з нею та
мав намір створити сім'ю. Після того, як
було взято на реєстраційний облік
відповідачку та її доньку, вони
переїхали жити разом зі ним. Але,
сумісне життя у них не склалося і вони з
відповідачкою розірвали стосунки,
після чого вона зібрала свої речі та
разом з донькою пішла з квартири.
Проживає вона в квартирі своєї матері,
де й проживала раніше. Добровільно
знятися з реєстрацій того обліку
відповідачка відмовляється. Позивач
має намір продати житлову квартиру, яка
належить йому на праві особистої
приватної власності, яку він купив за
свої особисті кошти і на момент
укладення правочину, не перебував у
шлюбі і не проживав ні з ким однією
сім'єю, що зазначено в п. 11 Договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
приватним нотаріусом. Перебування на
реєстраційному обліку, за вказаною
вище адресою, відповідачки та її
доньки заважають йому виконати
зобов'язання перед покупцем його
квартири, який сплатив йому аванс та
чекає на укладення правочину. Тому,
посилаючись на ст.. 41 Конституції
України, ст.383 ЦК Україні та ст.150 ЖК
України, а також на ст..317, ч.1 ст.321, 391 ЦК
України та на практику Верховного Суду
України про те, що у разі будь-яких
обмежень уздійсненні права
користування та розпорядженням своїм
майном, власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод,
зокрема, шляхом зняття особи з
реєстрації місця проживання,
пред'явивши разом з тим одну із таких
вимог: 1) про позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2) про
позбавлення прав користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою,
просив усунути перешкоди у здійсненні
права власності на житлову квартиру
АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстраційного
обліку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом її
малолітньою донькою - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, які зареєстровані за
місцем проживання у вказаній житловій
квартирі, як таких, що не мають права
користування житловим приміщенням.

Рішенням Рубіжанського міського
суду Луганської області від 06
листопада 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_3 були задоволені. Суд усунув
перешкоди у здійсненні права власності
на житлову квартиру АДРЕСА_1 шляхом
зняття з реєстраційного обліку
ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, як таких, що позбавлені
права користування житловим
приміщенням.

Не погодившись з даним рішенням
суду, відповідачка звернулася до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду та пост оновити
нове про відмову у задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

До судового засідання сторони не
з'явилися, хоча про час і місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином. При цьому суд враховує те, що
згідно ч.5 ст.76 ЦПК України вручення
судової повістки представникові особи,
яка бере участь у справі, вважається
врученням повістки і цій особі.

Заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України
обставини цивільних справ
встановлюються судом за принципом
змагальності. Суд же, зберігаючи
об'єктивність і неупередженість, лише
створює необхідні умови для
всебічного і повного дослідження
обставин справи. При дослідженні і
оцінці доказів, встановленні обставин
справи і ухваленні рішення суд
незалежний від висновків органів
влади, експертиз або окремих осіб.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на основу своїх вимог або
заперечень.

Як убачається з матеріалів
справи, судом під час розгляду цієї
справи дані вимоги закону в повній мірі
виконані не були.

Ухвалюючи рішення по справі суд
виходив з того, що ним були встановлені
факти про те, що позивач є власником
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1 згідно договору
купівлі-продажу від 10.08.2012 року. В п.11
зазначеного договору купівлі-продажу
квартири від 10.08.2012 р. зазначено, що
покупець ОСОБА_3 на момент укладення
правочину в зареєстрованому шлюбі не
перебуває і однією сім'єю ні з ким не
проживає, квартиру АДРЕСА_1 купує за
свої особисті кошти. Відповідно до
довідки від 01.10.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4
зареєстровані з 14.02.2013 року в спірній
квартирі як громадянська дружина
позивача та дочка громадянської
дружини. Відповідно до свідоцтва про
народження ОСОБА_4, вона народилася
ІНФОРМАЦІЯ_2, її батьком є ОСОБА_5. Тобто,
той факт, що дитина не є дочкою
позивача, сторонами не оспорюється.
Відповідно до висновку Служби по
справам дітей Рубіжанської міської
ради Луганської області питання по
відношенню до малолітньої ОСОБА_4
вирішує її мати ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_3
не записаний в свідоцтві про
народження дитини як батько.

Також судом було встановлено, що
позивач отримав від ОСОБА_6 аванс в сумі
1000 доларів США за продаж спірної
квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Статтею 41 Конституції
України та ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до
Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 р..
Першого протоколу та протоколів № 2, №
4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК У
країни). Гарантуючи захист права
власності, закон надає власнику право
вимагати усунення будь-яких порушень
його права, хоч би ці порушення і не
були поєднані з позбавленням
володіння. Крім того, відповідно до ч.2
ст.385 ЦК України, власник, який має
підстави передбачати можливість
порушення свого права власності іншою
особою, може звернутися до суду з
вимогою про заборону вчинення нею дій,
які можуть порушити його право, або з
вимогою про вчинення певних дій для
запобіганню такому порушенню. Згідно
зі ст. 391 ЦК України, власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Крім того, суд вважав доведеним, що на
даний час відповідачкою не надано
доказів того, що вона з відповідачем
проживала однією сім'єю без реєстрації
шлюбу в період купівлі зазначеної
квартири. Вона не оспорює той факт, що
не існує рішення суду, яке набрало
чинності про визнання за нею права
власності на спірну квартиру, а
пояснення відповідачки про те, що вона
звернулася до суду з позовом до
позивача про встановлення факту
проживання однією сім'єю та визнання
права власності на частку спірної
квартири, суд до уваги не прийняв,
оскільки ухвалу про відкриття
провадження у справі нею суду надано не
було.

Тому суд дійшов висновку про те, що ні
відповідачка, ні її малолітня дочка не
є членами сім'ї позивача внаслідок чого
позбавлені права проживати в його
квартирі. Реєстрація відповідача та її
малолітньої дочки перешкоджає
позивачу як власнику розпоряджатися
своїм майном, в даному випадку продати
квартиру. За таких обставин суд вважав
позовні вимоги обґрунтованими та
такими що підлягають задоволенню.

Втім, проаналізувавши
встановлені судом першої інстанції
обставини по справі та матеріали
справи у їх сукупності, апеляційний суд
вважає, що до зазначеного висновку суд
дійшов помилково, а тому рішення суду
слід скасувати і ухвалити по справі
нове рішення про відмову у задоволенні
вимог з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник дійсно володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. При цьому відповідно
до ст. 391 ЦК України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном. А за
змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону
України від 11 грудня 2003 року «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть. Таким чином, як
випливає із указаної норми, зняття з
реєстрації місця проживання може бути
здійснено на підставі рішення суду
виключно про: 1) позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2)
позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) визнання особи
безвісно відсутньою; 4) оголошення
фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11
грудня 2003 року «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК
України; ст. 405 ЦК України).

При цьому при прийнятті остаточного
рішення по справі апеляційним судом
враховується також правова позиція,
висловлена Верховним Судом України в
постанові від 16 січня 2012р. у справі № 6-
57 цс 13, за результатами розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 355 ЦПК України,
оскільки згідно ч.2 ст. 214 ЦПК України
при виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 цього
Кодексу.

Як убачається з матеріалів
справи відповідачка з своєю
малолітньою дитиною вселилася в
спірну квартиру та була зареєстрована
в ній за згодою позивача, тобто на
законних підставах набула права
користування жилим приміщенням в ній.
Рішення суду про визнання її такою, що
втратив право користування жилим
приміщенням в спірній квартирі чи
позбавлення її права власності на
спірну квартиру по даній справі не
приймалося. Без вирішення ж даного
питання в установленому законом
порядку прийняття рішення про
усунення перешкод в користуванні
квартирою шляхом зняття відповідачки
з дочкою з реєстрації в спірній
квартирі є передчасним. Вимог про
визнання відповідачки такою, що
втратила право користування в даній
квартирі позивачем по даній справі в
установленому законом порядку
заявлено не було, тому в межах
заявлених позовних вимог у суду не було
достатніх правових підстав для того,
щоб робити висновок про те, чи були
відповідачка та її малолітня дочка
членами сім'ї позивача та чи позбавлені
вони права проживати в його квартирі.

Таким чином, оскільки позивачем
разом з вимогами про усунення перешкод
у здійсненні права власності на
житлову квартиру АДРЕСА_1 шляхом зняття
з реєстраційного обліку ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 разом її малолітньою
донькою - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які
зареєстровані за місцем проживання у
вказаній житловій квартирі, не
заявлено вимогу про позбавлення права
користування їх зазначеним житловим
приміщенням, вимоги позивача в межах
заявлених позовних вимог є
необґрунтованими, а тому у їх
задоволенні слід було відмовити, що не
перешкоджає позивачу звернутися до
суду з аналогічними вимогами але з
пред'явленням разом з ними ще й вимог
про позбавлення відповідачки та її
дочки права користування спірною
квартирою в установленому законом
порядку з наведенням правових підстав
для позбавлення їх права користування
жилим приміщенням. Суд даним вимогам
закону належної правової оцінки не дав
і помилково дійшов висновку про
обґрунтованість вимог позивача в
межах заявлених ним позовних вимог.

З урахуванням викладеного,
рішення суду слід скасувати та
ухвалити по справі нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог з
зазначених вище підстав.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 7
Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" від 11.12.2003р.,
судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Рубіжанського міського
суду Луганської області від 06
листопада 2013 року- скасувати та
постановити по справі нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
в здійсненні права власності на
житлову квартиру АДРЕСА_1 шляхом зняття
з реєстраційного обліку ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 разом її малолітньою
донькою - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які
зареєстровані за місцем проживання у
вказаній житловій квартирі, як таких,
що не мають права користування
житловим приміщенням, відмовити через
їх необґрунтованість.

Рішення набирає законної сили
негайно після його проголошення, але
може бути оскаржене в касаційному
порядку протягом 20 днів після набрання
ним законної сили безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді