БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ
Справа № 497/3423/13-ц
Провадження № 2/497/1039/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2014 р. Болградський районний суд
Одеської області у складі:

головуючого судді - Кравцової
А.В.,

при секретарі судового
засідання Суйчимезовій Х.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_2,

відповідачів:
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника
відповідачів ОСОБА_5,

представника органа
опіки та піклування Михайлова О.І.,

представників
Болградської районної прокуратури -
Булгара В.П.,

Бодлєва
Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.Болград
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, ОСОБА_3, малолітніх ОСОБА_10,
ОСОБА_8, ОСОБА_12, треті особи:
Болградський районний сектор
Головного управління міграційної
служби України в Одеській області,
прокуратура Болградського району
Одеської області, Болградський
районний орган опіки та піклування, -
про визнання осіб такими, що втратили
право на користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася громадянка України,
уродженка с.Баурчі, Р.Молдови, -
ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_1, з позовом, яким
просила визнати своїх двох онучок -
повнолітніх ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_3, а також трьох своїх
правнуків - малолітніх дітей
відповідачки ОСОБА_4 -
ОСОБА_10,ІНФОРМАЦІЯ_4,
ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_5, і
ОСОБА_12,ІНФОРМАЦІЯ_6 - усі - громадяни
України, такими, що втратили право
користуватися житловим приміщенням, а
саме, житловим будинком з
господарськими будівлями, що
розташований по АДРЕСА_1, зобов'язавши
Болградський районний сектор
Міграційної служби України зняти
відповідачів з реєстраційного обліку.

В обґрунтування своїх вимог позивачка
зазначила, що вказана нерухомість
належить їй, позивачці, на підставі
свідоцтва про право власності, а
відповідачі не проживають у вказаному
домоволодінні, їхніх речей там немає,
але через те, що вони зареєстровані в її
будинку, їй, позивачці, доводиться за
відповідачів сплачувати платежі за
комунальні послуги, вона не може
розпорядитися своєю власністю, і,
оскільки вони знятися з реєстраційного
обліку добровільно не бажають, вона
змушена звернуться з позовом до суду,
щоб захистити своє право власності.

Позивачка у судовому засіданні
підтримала позовні вимоги і просила їх
задовольнити в повному обсязі,
пояснивши суду, що вказане спірне житло
належить їй на підставі свідоцтва про
право власності, стверджувала, що
відповідачки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були
зареєстровані у будинку незаконно, без
її, позивачки, волі, адже її, позивачки,
син, що є й батьком відповідачок ОСОБА_4
і ОСОБА_3 - ОСОБА_14 - не був
зареєстрований в її будинку, торік
помер, а відповідачка ОСОБА_4, не маючи
дозволу її, позивачки, зареєструвала до
того ж на спірній житловій площі
незаконно ще й своїх трьох малолітніх
дітей - ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_12; усі
вони не проживають у вказаному будинку,
не доглядають за ним, не сплачують
комунальні послуги, та незаконною
реєстрацією в ньому порушують її,
позивачки, право на володіння,
користування та розпорядження її
власністю, оскільки вона не може
прописати (зареєструвати) в ньому або
подарувати цей будинок своїй іншій
онучці - народженій дочкою, яка
доглядатиме за нею, позивачкою, у
старості; крім того, позивачка
пояснила, що зареєстрованими у своєму
будинку своїх онучок та правнуків -
відповідачів у справі - виявила
випадково: після того, як сільська рада
збирала домові книги для звірки, вона
віддала свою домову книгу, а після
повернення своєї домової книги
помітила в ній зареєстрованими
відповідачів по справі.

Представник позивачки - ОСОБА_2, -
підтримавши доводи позивача,
стверджував, що відповідачки ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 мають постійне місце проживання
у Р.Молдова, - де проживали з дитинства
разом зі своєю матір'ю, відповідачка
ОСОБА_4 наразі проживає з чоловіком у
батьків чоловіка у АДРЕСА_2, а її діти
відвідують дитячий садочок у цьому ж
АДРЕСА_2, що у Р.Молдова, де і мешкають
разом з цивільним чоловіком
відповідачки ОСОБА_4, а також з дідусем
і бабусею - батьками їхнього рідного
батька.

Відповідачки ОСОБА_3 і ОСОБА_4, діючи від
свого імені, а відповідачка
ОСОБА_4 - також і від імені своїх
малолітніх дітей, як законний
представник, а також представник
відповідачів ОСОБА_5, - у судовому
засіданні заперечували проти
задоволення позову в повному обсязі,
стверджуючи, що відповідачки ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 є рідними онучками позивачки та
дочками сина позивачки - ОСОБА_14, який
помер у серпні 2013 року, однак його місце
проживання було зареєстроване у
спірному будинку, і він ще за свого
життя надав дозвіл своїм дочкам на
реєстрацію їхнього місця проживання у
будинку, де був зареєстрований і мешкав
сам, виходячи з того, що визнавав за
ними право на проживання у будинку, де
вони народилися і прожили в ньому з
народження і до чотирьох років - до
моменту розлучення батьків, коли разом
зі своєю матір'ю, під тиском своєї
бабусі - позивачки у справі - покинути
рідну хату і проживали в різних родичів
- у тітки, бабусі, співмешканця матері,
тощо.

Відповідачка ОСОБА_4 пояснила, що вона є
матір'ю-одиначкою, її цивільний чоловік
не оформлює на себе їхніх дітей, хоча
вони на даний час і проживають з ним і
його батьками у АДРЕСА_2; оскільки вона
не має впевненості у завтрашньому дні,
не впевнена, що буде проживати і в
подальшому в Р.Молдова, вважає, що
проживає там тимчасово, часто відвідує
Україну, раніше, - за життя батька, вони -
відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 -
неодноразово приїжджали до України,
відвідували батька та бабусю -
позивачку, інших родичів, але одного
разу з маленькими дітьми її, ОСОБА_4,
прикордонники не випустили з України
через відсутність довідки про місце
проживання її дітей, тому вона
звернулася до батька за допомогою і
він, за згодою і за безпосередньою
участю бабусі - позивачки ОСОБА_1 - надав
згоду на реєстрацію місця народження
своїх дочок, а також онуків - малолітніх
ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_8. Батько навіть
хотів переписати на неї, ОСОБА_4 або
ОСОБА_3 увесь будинок, проте не встиг чи
не зміг цього зробити. Відповідачки
стверджують, що зареєстровані у
спірному будинку з законних підстав, за
згодою їхнього рідного батька та
рідної бабусі - позивачки, вона сама
разом з ними ходила до реєстраційної
служби і надавала згоду на реєстрацію
їхнього місця проживання у своєму
будинку; вони, відповідачки, бажають
тут проживати, сплачувати комунальні
послуги, доглядати за будинком, але не
можуть з-за того, що бабуся - позивачка -
не дозволяє оселитися у спірному
будинку, категорично заперечує проти
цього.

Представник відповідачів доповнив, що
відповідачки є громадянками України,
не мають у Р.Молдова певного місця для
постійного проживання, опинилися там
через те, що потрібно було одержувати
освіту, а в Україні їм не було де жити,
тобто, вони тимчасово проживали в
Молдові на період навчання, - разом з
матір'ю у її співмешканця, повертаючись
на канікули до України, проживали в
різних родичів - переважно у материної
рідної сестри - своєї рідної тітки
ОСОБА_18 В Республіці Молдова
відповідачки проживали разом з матір'ю
у будинку співмешканця матері,
тимчасово.

Відповідачка ОСОБА_4 народила трьох
дітей, відносно яких є
матір'ю-одиначкою, і, з-за того, що її
співмешканець не має свого житла, вони
проживають в його батьків також
тимчасово, маючи намір повернутися в
Україну для постійного проживання.

Третя особа - представник
Болградського районного сектору ГУ
міграційної служби України в Одеській
області у судове засідання не з`явився,
просив справу розглядати за його
відсутністю.

Представники третіх осіб -
Болградської районної прокуратури та
органу опіки та піклування,
посилаючись на норми ЖК, СК, ЦК та ЦПК
України, - заперечували проти
задоволення позову, вважаючи, що
позовні вимоги є незаконними, та
такими, що порушують право усіх
відповідачів, у тому числі малолітніх,
на проживання і користування житловою
площею - адже відповідачки ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 проживали у спірному будинку з
самого свого народження - протягом
чотирьох років - до того часу, коли їх
разом з їхньою матір'ю бабуся позбавила
можливості проживати у рідній домівці,
вигнавши їх; в них немає іншого місця
проживання, позивачка не надала суду
доказів наявності у відповідачів
іншого місця для проживання, а також не
надала доказів неповажності причин
непроживання відповідачів у спірному
будинку, підтвердивши суду, що не бажає,
щоб відповідачки проживали в її
будинку, а відповідачі навпаки,
стверджують, що бажають проживати у
спірному будинку з-за того, що іншого,
постійного, місця проживання в них
немає; крім того, виходячи з інтересів
малолітніх осіб, місце проживання яких
зареєстроване за місцем реєстрації
їхньої матері, та за відсутності в них
іншого постійного місця для
проживання, представник прокуратури та
органу опіки та піклування вважали
позовні вимоги необґрунтованими.

Вислухавши у судовому засіданні
сторони, представників сторін,
представників третіх осіб, вислухавши
свідків, дослідивши надані сторонами
документи та матеріали, з'ясувавши усі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд дійшов
висновку, що вимоги позову є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають за наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти
та відповідні їм правовідносини:

- позивачка є власником спірного
домоволодіння, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 (свідоцтво про право
на спадщину по закону від 21.01.1993 року,
зареєстроване в реєстрі за №2133);

- відповідачі за місцем реєстрації
їхнього місця проживання - у спірному
домоволодінні - не проживають, що
підтверджується довідкою, виданою
виконкомом Оксамитненської сільської
ради та актами «опитного листа
сусідів» - мешканців с.Оксамитне - за
фактом непроживання відповідачів:
ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_12
за адресою вказаного домоволодіння;

- на твердження позивачки і її
представника, відповідачі проживають у
Р.Молдова, мають там житло (або їхні
родичі), в якому можуть зареєструвати
своє місце проживання, проте не надали
суду доказів наявності у відповідачів
власного житла або іншої житлової
площі, де вони постійно проживають та
можуть зареєструвати своє місце
проживання, навіть не вказали адресу,
за якою проживають відповідачі;

- позивачка стверджує, що відповідачі
без поважної причини не проживають за
місцем реєстрації - у спірному
житловому будинку, та й не мають на це
права, а їхня незаконна реєстрація
порушує її права, які вона просить
захистити рішенням суду;

- відповідачі стверджують, що бажають,
з-за відсутності іншого житла, постійно
проживати у спірному житловому
будинку, проте позивачка позбавляє їх
цієї можливості;

- позивачка стверджувала, що
відповідачі незаконно зареєстрували
своє місце проживання у її власному
будинку, без її відому і дозволу, однак
у судовому засіданні пояснила, що таки
надавала свою згоду на реєстрацію
відповідачів у своєму будинку,
уточнивши, що вважала, що надає згоду на
тимчасову - на один рік - реєстрацію, що
підтверджується звукозаписом судового
засідання;

- відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4
наполягають, що на реєстрації їхнього
постійного місця проживання у спірному
будинку наполягав їхній рідний батько,
що торік помер, і тому вони не
порушували закону при реєстрації свого
місця проживання, оскільки бабуся -
позивачка не заперечувала проти цього,
поки був жив їхній батько - ОСОБА_14 - син
позивачки;

- свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні
пояснила, що вона є рідною сестрою
матері відповідачок ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
тобто, їхньою рідною тіткою, та
підтвердила, що мати відповідачок
перебувала у шлюбі з сином позивачки;
відповідачки ОСОБА_4 та ОСОБА_3
проживали у спірному будинку АДРЕСА_1 з
першого ж дня їхнього народження
протягом 4-х років - до розлучення їхніх
батьків, після чого бабуся вигнала
відповідачок разом з їхньою матір'ю зі
свого (тепер спірного житла) будинку, і
вони деякий час проживали в неї, свідка,
потім виїхали до Р.Молдова, де їхня мати
стала проживати у свого цивільного
чоловіка; їй, свідку відомо, що до
смерті ОСОБА_14 - батька відповідачок
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - він бажав, щоб його
дочки були зареєстровані і проживали
разом з ним - по АДРЕСА_1, оскільки його
мати - бабуся відповідачок і позивачка,
- у цьому будинку не проживала - мешкала
у своєї дочки неподалік; також свідок
стверджувала, що між позивачкою -
ОСОБА_19 та відповідачками ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 були гарні стосунки, навіть на
похороні ОСОБА_14 у серпні 2013 року
бабуся - позивачка, звертаючись до
померлого, казала, які до нього гарні
діти приїхали - дочки ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Суд перевірив версію позивачки
про незаконну, проти її волі,
реєстрацію місця проживання в її
будинку відповідачок ОСОБА_4 і ОСОБА_3,
та з'ясував, що, крім твердження
відповідачок і свідка ОСОБА_18 про те, що
позивачка добровільно надавала згоду
на реєстрацію своїх онучок у своєму
будинку, що підтвердила сама позивачка
у судовому засіданні, пояснюючи, що
надавала згоду на реєстрацію, також
свідки ОСОБА_16 і ОСОБА_21 - секретар і
діловод Оксамитненської сільської
ради пояснили суду, що реєстрація місця
проживання відповідачів відбулася за
згодою позивачки, оскільки вона сама
разом зі своїм сином, коли він був
живий, приходила до сільської ради
разом з домовою книгою з приводу
вирішення питання щодо реєстрації
онучок.

Також свідки пояснили, що сільська рада
не реєструє місця проживання мешканців
села Оксамитне, оскільки працівники
сільської ради позбавлені права і
можливості взагалі здійснювати
будь-які дії щодо реєстрації місця
проживання громадян, - адже печатка про
реєстрацію та зняття з реєстрації осіб
перебуває у володінні міграційної
служби у м.Болград, а працівники
сільської ради мають право тільки
вносити вже існуючі відомості про
громадянський або майновий стан
мешканців села до погосподарської
книги. Так, на початку літа - у
червні-липні 2013 року сільською радою
дійсно проводилася звірка відомостей,
внесених у погосподарські книги села, -
з дійсними відомостями, оскільки
довідки про наявність та кількість
мешканців будинків, домашніх тварин,
землі, закріпленої за господарствами,
тощо, видаються сільською радою на
підставі погосподарської книги; з
метою звірки усім мешканцям села були
направлені запрошення з'явитися до
сільської ради і на запрошення з
домовою книгою та документами на свої
будинки та мешканців будинків
приходила до сільської ради дочка
позивачки, яка приносила документи
щодо своїх двох будинків і щодо будинку
позивачки - ОСОБА_1; ці документи ніхто з
працівників сільської ради не залишав
в себе - звірка відбувалася у
присутності особи, що надала для звірки
документи - у присутності дочки
позивачки - і відразу після звірки усі
документи дочка позивачки забрала;
домову книгу, на відміну від твердження
позивачки, її дочка у сільській раді
також не залишала і тим більше у домову
книгу ніяких записів ніхто з
працівників сільської ради у день
звірки не вносив і не міг цього зробити,
оскільки, як вказувалося раніше,
печатка про реєстрацію особи
знаходиться тільки в міграційній
службі; крім звірки з документами і
відомостями, наданими самими
мешканцями, до погосподарської книги
вносяться відомості, що надходять з
реєстраційної міграційної служби - про
реєстрацію або вибуття, зняття з
реєстрації мешканців, вони, працівники
сільської ради, проводять звірку щодо
зареєстрованих мешканців,
безпосередньо в реєстраційній службі.
Так, щодо реєстрації місця проживання
ОСОБА_14, то у погосподарській книзі є
запис про його реєстрацію у 1997 році і,
згідно з талоном, наданим 10.12.2013р.
сільській раді міграційною службою під
час звірки, ОСОБА_14 відмічений знятим з
реєстрації у зв'язку з його смертю
20.08.2013р. (а.с.69зв.,70,71); свідки також
пояснили, що домова книга не є
документом сільської ради, перебуває
на руках у власника сільського будинку,
відомості про реєстрацію у домовій
книзі можуть бути відсутніми у зв'язку
з її заміною з будь - яких причин - вона
була дуже старою, і її аркуші
пошкоджені, або була втрачена, тощо.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»,
реєстрація - це внесення інформації до
Єдиного державного демографічного
реєстру про місце проживання або місце
перебування особи із зазначенням
адреси, за якою з особою може вестися
офіційне листування або вручення
офіційної кореспонденції.

Статтею 116 чинного Житлового
Кодексу Української РСР (від 30.06.1983
№5464-X) передбачені умови виселення осіб
без надання іншого жилого приміщення, в
разі, якщо «наймач, члени його сім'ї або
інші особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
зацікавлених осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення; осіб,
які підлягають виселенню без надання
іншого жилого приміщення за
неможливістю спільного проживання,
може бути зобов'язано судом замість
виселення провести обмін займаного
приміщення на інше жиле приміщення,
вказане заінтересованою в обміні
стороною; осіб, які самоправно зайняли
жиле приміщення, виселяють без надання
їм іншого жилого приміщення». Статтею
156 цього ж Кодексу регламентуються
права і обов'язки членів сім'ї власника
жилого будинку (квартири) «члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням; за згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї; на
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно;
члени сім'ї власника будинку (квартири)
зобов'язані дбайливо ставитися до
жилого будинку (квартири); повнолітні
члени сім'ї власника зобов'язані брати
участь у витратах по утриманню будинку
(квартири) і придомової території та
проведенню ремонту; спори між
власником та членами його сім'ї про
розмір участі у витратах вирішуються в
судовому порядку; до членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
особи, зазначені в частині другій
статті 64 цього Кодексу; припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням; в
разі відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу. До членів
сім'ї наймача, відповідно до ст.64 цього
ж Кодексу, належать: «дружина наймача,
їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство; якщо особи перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач та члени
його сім'ї».

Позивачем не надано суду доказів того,
що відповідачі мають власне житло або
згоду будь-якої особи - власника житла
на постійне проживання відповідачів у
його житловому приміщенні, також суду
не надано відомостей про те, що
відповідачі систематично руйнують чи
псують будинок позивачки або
використовують його не за
призначенням, або систематично
порушують правила соціалістичного
співжиття.

Із з'ясованих у судовому засіданні
відомостей вбачається, що між
відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3
існувала усна домовленість - угода про
реєстрацію місця проживання
відповідачів у будинку, що належить
позивачці на праві власності. Суду не
надано відомостей, що між позивачкою та
відповідачами існувала угода
(домовленість) про спосіб утримання
будинку та розмір витрат з боку
відповідачів на його утримання, та про
порушення відповідачами ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 такої домовленості (угоди).

З наданих суду відомостей вбачається,
що ОСОБА_14 - батько відповідачок ОСОБА_4
та ОСОБА_3, проживав у будинку,
власником якого є його матір -
позивачка - за згодою позивачки,
оскільки про її заперечення щодо цього
суду не відомо. Тим більш, що місце
проживання ОСОБА_14 у спірному будинку
значиться зареєстрованим з 1997 року, а
право власності на цей будинок, згідно
свідоцтва про право спадщини за
законом, копія якого надана суду,
позивачка набула 25.05.1999 року як
спадкоємиця свого чоловіка ОСОБА_22, що
помер ІНФОРМАЦІЯ_7 Оскільки у спірному
будинку проживав і був зареєстрований
ОСОБА_14 - по день його смерті, він, у 2008
році за згодою члена своєї сім'ї і
власниці будинку - своєї матері -
надавав згоду на реєстрацію місця
проживання своїх дітей - відповідачів
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - за місцем
свого проживання.

Оскільки у відповідачів немає
власного житла, вони проживають
тимчасово у чужої їм людини, суд не може
безпідставно позбавити їх права бути
зареєстрованими у житловому
приміщенні - житловому будинку, в якому
зареєстроване їхнє місце проживання, в
якому відповідачки ОСОБА_4 та ОСОБА_3
проживали певний час, потребують цього,
змушені проживати тимчасово в іншому
місці з поважної причини - позивачка не
надає згоди на їхнє вселення і
проживання у спірний будинок, хоча вони
мають право проживати у житловому
приміщенні, де зареєстровані.

Щодо права малолітніх дітей
відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_10, ОСОБА_8,
ОСОБА_12, то вони, відповідно до
вимог закону, зареєстровані за місцем
реєстрації їхньої матері - ОСОБА_4,
оскільки на їх вселення згоди власника
будинку не потрібна.

Відповідно до ст.ст.71,72 ЖК України,
при тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться саме у
судовому порядку після з'ясування усіх
обставин, які можуть бути суттєвими для
постановлення такого рішення.

Враховуючи те, що судом встановлено, що
відповідачі є членами сім'ї позивачки,
не проживають в спірному житловому
приміщенні понад шість місяців з
поважних причин, не можуть
користуватися цим житлом, здійснювати
догляд за ним - з поважної причини, а
позивачка не надала суду доказів
неповажності причин непроживання
відповідачів у своєму будинку,
відповідачі не можуть бути визнані
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням і право бути в ньому
зареєстрованими.

Крім того, суд дійшов переконання, що
вимоги позивачки в частині скасування
реєстрації відповідачів у спірному
житловому приміщенні, також не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Конституція України - у ст.47 проголошує,
що кожен має право на житло. Держава
гарантує не тільки свободу його
придбання, але й можливість
стабільного користування житлом, його
недоторканість, а також недопущення
примусового позбавлення житла, не
інакше, як на підставі закону і за
рішенням суду.

Реалізація встановлених
конституційних гарантій, поряд з
іншими, відображається в збереженні
житла за його власниками без обмежень,
та в гарантії збереження житла в
державному та комунальну житлову фонді
за тимчасово відсутніми громадянами
протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР),
членів сім'ї власника жилого
приміщення протягом року (ст.405 ЦК
України). Не проживання у жилому
приміщенні понад встановлений строк
без поважних причин, дають підстави для
визнання цих осіб в судовому порядку
такими, що втратили право користування
ним (ст.72 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України).

Особу, що набула право користування
конкретним житловим приміщенням,
вселилась в нього в установленому
порядку в якості члена сім'ї наймача,
члена ЖБК або члена сім'ї власника
квартири чи будинку, однак певний час
без поважних на то причин в ньому не
мешкає, тобто не використовує житло за
цільовим призначенням - для проживання,
суд може визнати такою, що втратила
право на користування житловим
приміщенням.

Згідно зі ст.319 ЦК України, власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно, вселення членів сім'ї у
житлове приміщення, яке належить
громадянину на праві власності, є
результатом реалізації права власника
й у них виникає право на користування
чужим майном, тобто сервітутне право.

Ч.2ст.405 ЦК України, передбачені
спеціальні підстави для визнання особи
такою, що втратила право на
користування житлом власника: у разі
відсутності без поважних причин понад
один рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Таким чином, в разі виникнення
спору між власником та особами, які
вселялися в житло в якості членів сім'ї,
право користування житлом має
речово-правовий характер, у зв'язку з
чим припинення цього права повинно
відбуватися згідно з вимогами статей
405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може
бути припинений за рішенням суду на
вимогу власника майна за наявності
обставин, які мають істотне значення
або через відсутність особи понад один
рік у спірному житловому приміщенні з
неповажних причин.

В рішенні Конституційного суду
України у справі за конституційними
поданнями Служби безпеки України,
Державного комітету нафтової, газової
та нафтопереробної промисловості
України, Міністерства фінансів
України, - щодо офіційного тлумачення
положень пункту 6 статті 12 Закону
України "Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів
їх сімей", частин четвертої і п'ятої
статті 22 Закону України "Про міліцію" та
частини шостої статті 22 Закону України
"Про пожежну безпеку" (справа про
офіційне тлумачення терміна "член
сім'ї") від 03.06.1999р. у справі №1-8/99 №5-рп/99,
зазначено, що до поняття „член сім'ї"
Конституційний Суд України виходить з
об'єктивної відмінності його змісту
від галузі законодавства, підкреслюючи
при цьому, що навіть
міжнародно-правовими актами не
встановлено єдиних критеріїв чи
поосібного переліку членів сім'ї.

Відповідно до абзацу 6 ч.1ст.3 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», реєстрація - це внесення
відомостей до паспортного документа
про місце проживання або місце
перебування із зазначенням адреси
житла особи та внесення цих даних до
реєстраційного обліку відповідного
органу спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань реєстрації. Тобто правовою
підставою для перебування на
реєстраційному обліку є проживання чи
перебування в житлі за певною адресою;
іноземець чи особа без громадянства,
які перебувають в Україні на законних
підставах, зобов'язані протягом десяти
днів після прибуття до нового місця
проживання зареєструвати місце
проживання.

Статтею 7 цього ж Закону
встановлено, що зняття з реєстрації
місця проживання здійснюється
протягом семі днів на підставі заяви
особи, запиту органу реєстрації за
новим місцем проживання особи,
остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Таким чином, виходячи зі змісту
зазначених норм закону, підставою для
зняття особи з реєстрації, крім заяви
цієї особи, є рішення суду про визнання
особи такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням.

У відповідності до ч.2ст.2 Конвенції про
права дитини від 20 листопада 1989року,
підписаною Україною 21.02.1990 року, та яка
ратифікована Україною 27.02.1991року і тому
набрала чинності для України 27.09.1991року
(далі по тексту - Конвенція),
Держави-учасниці вживають всіх
необхідних заходів для забезпечення
захисту дитини від усіх форм
дискримінації або покарання на
підставі статусу, діяльності,
висловлюваних поглядів чи переконань
дитини, батьків дитини, законних
опікунів чи інших членів сім'ї.

За вимогами ч.1ст.3 Конвенції в усіх діях
щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 27 Конвенції
Держави-учасниці визнають право кожної
дитини на рівень життя, необхідний для
фізичного, розумового, духовного,
морального і соціального розвитку
дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які
виховують дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до
національних умов і в межах своїх
можливостей вживають необхідних
заходів щодо надання допомоги батькам
та іншим особам, які виховують дітей, у
здійсненні цього права і у випадку
необхідності надають матеріальну
допомогу і підтримують програми,
особливо щодо забезпечення дитини
харчуванням, одягом і житлом.

Держави-учасниці вживають всіх
необхідних заходів щодо забезпечення
відновлення утримання дитини батьками
або іншими особами, які відповідають за
дитину як всередині Держави-учасниці,
так і за кордоном.

У відповідності до преамбули Закону
України "Про охорону дитинства" (далі по
тексту - Закон) цей Закон визначає
охорону дитинства в Україні як
стратегічний загальнонаціональний
пріоритет і з метою забезпечення
реалізації прав дитини на життя,
охорону здоров'я, освіту, соціальний
захист та всебічний розвиток
встановлює основні засади державної
політики у цій сфері.

За статтею 1 Закону, охорона дитинства -
це система державних та громадських
заходів, спрямованих на забезпечення
повноцінного життя, всебічного
виховання і розвитку дитини та захисту
її прав.

Згідно статті 8 Закону кожна дитина має
право на рівень життя, достатній для її
фізичного, інтелектуального,
морального, культурного, духовного і
соціального розвитку. Батьки або особи,
які їх замінюють, несуть
відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 11 Закону сім'я є
природним середовищем для фізичного,
духовного, інтелектуального,
культурного, соціального розвитку
дитини, її матеріального забезпечення
і несе відповідальність за створення
належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в
сім'ї разом з батьками або в сім'ї
одного з них та на піклування батьків.
Батько і мати мають рівні права та
обов'язки щодо своїх дітей. Предметом
основної турботи та основним
обов'язком батьків є забезпечення
інтересів своєї дитини.

У відповідності до статті 18 цього ж
Закону діти - члени сім'ї наймача або
власника жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

У відповідності до статті 6 СК України
правовий статус дитини має особа до
досягнення нею повноліття. За ч.3ст.5 СК
України держава забезпечує пріоритет
сімейного виховання дитини, а згідно
ч.2ст.3, ст.ст.180, 176ч.2 СК України, дитина
належить до сім'ї своїх батьків і тоді,
коли спільно з ними не проживає; батьки
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття, права
батьків та дітей на користування
житлом, яке є власністю когось з них,
встановлюється законом.

Дитина має статус дитини відносно
своїх батьків усе своє життя.

Відповідачі понад один рік не
проживають у спірному домоволодінні,
де зареєстроване їх місце проживання,
але відвідували членів сім'ї - батька,
що проживав в ньому і бабусю, що є
власником цього спірного будинку, яка
заперечує проти вселення відповідачів
до спірного житла, тому суд не може
визнати відповідачів такими, що не
проживають без поважних причин у
вказаному вище домоволодінні позивача,
а також такими, що втратили право
користування житловим приміщенням у
домоволодінні АДРЕСА_1, тобто, що
позовні вимоги позивачки ОСОБА_4 є
обґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, а також
те, що відповідачі, що, є членами сім'ї
позивача, у вищезазначеному
домоволодінні мають право проживати на
правах членів сім`ї - дітей та онуків,
та, враховуючи, що позивач не надав суду
доказів того, що відповідачі не мають
права на проживання у спірному
домоволодінні, а також, враховуючи те,
що суд має визнавати право на захист
своїх прав не лише позивача, а й
відповідача, якщо для цього є підстави,
суд дійшов висновку, що хоча право
позивачки на розпорядження її власним
будинком частково порушується
наявністю зареєстрованих членів її
сім'ї проти її волі, що виникла на даний
час, проте її право на володіння,
користування і розпорядження її
будинком не порушене відповідачами,
оскільки наявність або кількість
зареєстрованих осіб у будинку не
заважає позивачці проживати в ньому
або відчужувати його, і, тим більше,
володіти. Також, наявність реєстрації у
будинку позивачки членів її сім'ї не
позбавляє її права зареєструвати за
тією ж адресою ще будь-кого, за
наявності в неї такого бажання.

Також позивачка не надала суду
доказів оплати нею будь-яких
комунальних платежів за адресою
спірного будинку - АДРЕСА_1, а, так само -
яким чином розмір комунальних платежів
залежить від кількості зареєстрованих
осіб у будинку (відсутність
лічильників, тощо).

Тому, враховуючи думку відповідачок
ОСОБА_4 і ОСОБА_3, які бажають проживати
за місцем своєї реєстрації з-за
відсутності іншого житла - потребують
цього, не заперечують проти несення
витрат на утримання будинку і сплати
комунальних платежів, та на
відсутність доказів наявності
домовленостей між сторонами про розмір
таких витрат з обох боків і порушень
таких домовленостей, суд не може
визнати правомірною вимогу позивачки
про визнання відповідачів такими, що
втратили набуте за згодою позивачки
право користуватися спірним житлом, а
також бути в ньому зареєстрованим.

Оскільки суд дійшов висновку, що усі
позовні вимоги є необгрунтованими,
тому вони не підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Керуючись ст.ст.3,8,19,47,55,124
Конституції України, ст.ст.2,71,72 ЖК
України, ст.ст.319ч.2,7,405 ЦК України,
ст.ст.ст.3-11,60,63-65,131,197,209-210,212-218,294,296 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3,
малолітніх ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_12,
треті особи: Болградський районний
сектор Головного управління
міграційної служби України в Одеській
області, прокуратура Болградського
району Одеської області, Болградський
районний орган опіки та піклування, -
про визнання осіб такими, що втратили
право на користування житлом, -
залишити без задоволення в повному
обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене
зацікавленими особами шляхом подання
апеляції до апеляційного суду Одеської
області через Болградський районний
суд Одеської області протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя: