АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/796/3226/2014
в 1 інстанції - Піхур О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченко М.М.,
Рубан С.М.

при секретарі Онищенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 грудня 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа: Шевченківський районний
відділ Головного управління державної
міграційної служби України в м. Києві
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, зняття її з
реєстраційного обліку та виселення, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення представників сторін,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до
Шевченківського районною суду м. Києва
з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач),
третя особа: Шевченківський районний
відділ Головного управління державної
міграційної служби України в місті
Києві про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, зняття її з
реєстраційного обліку та виселення.

Свої позовні вимоги, які було уточнено
в ході розгляду справи, позивач
обґрунтовував тим, що 31.07.2013 року за
договором купівлі-продажу він придбав
квартиру, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Вказана квартира належить
йому на праві приватної власності.
Проте відповідачка перешкоджає йому у
здійсненні його права, не допускає до
квартири, не зважаючи на те, що у
власності має інше житло.

З врахуванням вищезазначеного, позивач
просив суд визнати відповідача такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням, усунути
перешкоди в користуванні квартирою
АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача
без надання іншого житла та зняти її з
реєстраційного обліку.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 23.12.2013 року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа:
Шевченківський районний відділ
Головного управління державної
міграційної служби України в м. Києві
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, зняття її з
реєстраційного обліку та виселення -
задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право
користування житловим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2
перешкод в користуванні квартирою
АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житла.

Знято ОСОБА_1 з реєстраційного обліку
за адресою: АДРЕСА_1.

Не погодившись з таким рішенням суду,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просила його скасувати та ухвалити
нове, яким в задоволені позовних вимог
відмовити в повному обсязі.

В скарзі посилалася на те, що рішення є
необґрунтованим та незаконним. Судом
не були встановлені обставини, які б
могли призвести до втрати нею права
користування квартирою, а також
позивач не довів вчинення йому
перешкод в здійсненні його прав.
Позивач не надав доказів, що вона не
користувалась квартирою більше року, а
тому відсутні підстави визнавати її
такою, що втратила право користування.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник відповідача доводи скарги
підтримала, пояснила, що позивач у
власність набув спірну квартиру
протиправно, а тому не має права на
користування нею.

Представник позивача заперечував
проти задоволення скарги, просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут
припиняється в разі припинення
обставини, яка була підставою для
встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинено за
рішенням суду на вимогу власника майна
за наявності обставин, які мають
істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, згідно договору
купівлі-продажу квартири від 31.07.2013
року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 позивач є
власником квартири за адресою: АДРЕСА_1
, його право зареєстровано згідно
витягу з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно від 31.07.2013 року.

З договору купівлі продажу, вбачається,
що позивач придбав квартиру в ОСОБА_4,
якій вона належала на підставі
договору купівлі продажу від 18 грудня
2012 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
25.12.2012 року за відповідачем було
визнано право користування спірною
квартирою.

Відповідно до відомостей
адресно-довідкового підрозділу ГУДМС
України в м. Києві відповідач була
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1
після ухвалення рішення апеляційного
суду.

Згідно з довідкою прокуратури
Шевченківського району м. Києва
відповідачка знята з реєстраційного
обліку у спірній квартирі.

Доказів недійсності договору
купівлі-продажу квартири від 31.07.2013р., а
також договору купівлі-продажу від
18.12.2012 року сторонами не надано.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
дана квартира належить на праві
приватної власності позивачу, а
відповідач вчиняє йому перешкоди у
здійсненні права власності.

Виходячи з наявних у справі та
досліджених судом першої інстанції
письмових доказів, вищенаведені
обставини, які суд вважав
встановленими є доведеними.

Висновки суду про наявність підстав
для задоволення позову про усунення
перешкод в здійсненні права власності
відповідають цим обставинам та вимогам
Закону.

Доводи апеляційної скарги про не
встановлення судом обставин, які
свідчать про втрату відповідачем права
користування спірною квартирою
апеляційним судом не приймаються з
огляду на таке.

Згідно ст. 150 ЖК Української РСР та ч.1
ст.383 ЦК України громадяни, які мають у
приватній власності квартиру,
користуються нею для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд.

Відповідачем у справі не оспорюється
те, що вона не є членом сім'ї позивача та
позивач не надавав їй згоди на
користуватися належною йому на праві
власності квартирою.

З врахуванням вищезазначених положень
закону вбачається, що право
користування членів сім'ї власника
квартири кореспондується та є похідним
від права власності на квартиру.

Як вбачається зі змісту рішення
Апеляційного суду, яким за позивачем
визнавалось право користування
спірною квартирою, суду не було відомо
про перехід права власності на спірну
квартиру до ОСОБА_4 за договором
купівлі-продажу від 18 грудня 2012 року.

Також вказаним рішенням встановлено,
що відповідачка на праві власності має
інше житло в квартирі АДРЕСА_2, де була
зареєстрована до ухвалення такого
судового рішення.

Враховуючи , що право власності на
спірну квартиру в установленому
законом порядку перейшло до позивача,
який не згодний надавати відповідачу в
користування свою власність, суд
дійшов правильного висновку, про
припинення права користування спірною
квартирою за відповідачем на підставі
ст. 406 ЦК України, внаслідок зміни
обставин, за яких за останньою таке
право встановлювалось, та з
врахуванням істотних обставин, які
мають значення для вирішення даного
спору.

Доводи скарги про недоведеність
вчинення перешкод позивачу, колегія
суддів не приймає, тому, що представник
відповідача не заперечувала в судовому
засіданні, що її довірителем були
змінені замки в спірній квартирі і
позивач, не має до неї доступу.

Доводи представника відповідача про
те, що позивач набув у власність спірну
квартиру протиправно є недоведеними,
так як відповідачка не зверталась з
зустрічними вимогами до позивача про
визнання недійсним договору на
підставі якого той придбав у власність
спірну квартиру. Не встановлена також
протиправність набуття позивачем у
власність спірної квартири і в рамках
кримінального судочинства .

Рішення суду в частині виселення
відповідача зі спірної квартири не
може бути скасовано, також і з
врахуванням нової обставини, яка була
встановлена вже під час апеляційного
розгляду, а саме тієї обставини, що
внаслідок вжитих прокуратурою району
заходів, відповідачка вже знята з
реєстраційного обліку за адресою
спірної квартири, а тому відповідно,
користується нею без будь-яких
правових підстав, перешкоджаючи
власнику у здійсненні його прав.

Таким чином, ухвалюючи рішення про
виселення відповідача та про
припинення її права користування, суд
повно встановив обставини справи, не
допустив порушень норм матеріального
та процесуального права, а тому
підстави для його скасування в цій
частині відсутні.

Разом з тим, рішення в частині
зобов`язання зняти відповідача з
реєстраційного обліку ухвалено з
порушенням вимог Закону, так як вказану
адміністративну дію вчиняють
компетентні органи на підставі рішення
суду про визнання особи такою, що
втратила право користування чи
виселення.

Так, як суду не були надані докази
відмови вказаних органів здійснити
зняття з реєстраційного обліку
відповідача у спірній квартирі,
вказана позовна вимога є передчасною, а
тому не підлягає задоволенню.

Задоволення позову про виселення та
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням є
достатнім способом захисту порушеного
права позивача.

В межах виконання рішення суду першої
інстанції в цій частині, відповідачка
підлягає зняттю з реєстраційного
обліку у спірній квартирі.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково .

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 грудня 2013 року в
частині задоволення позову про зняття
ОСОБА_1 з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні цих вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20-ти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Судді: