У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
за кредитним договором, за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ
«Акцент-Банк») на рішення Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області
від 11 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 11 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ПАТ «Акцент-Банк»
звернулося до суду із указаним позовом,
у якому просило стягнути із ОСОБА_3 на
свою користь заборгованість у розмірі
98 377 грн 21 коп. та судові витрати по
справі.

В обґрунтування заявленого позову ПАТ
«Акцент-Банк» зазначало, що відповідно
до умов укладеного між сторонами
кредитного договору від 18 липня 2008 року
відповідач отримав кредит у розмірі 8 685
грн 23 коп. зі сплатою 12 % річних на суму
залишку заборгованості з кінцевим
терміном повернення до 17 липня 2010 року.
У результаті порушення позичальником
норм закону та умов договору станом на
26 березня 2013 року утворилася
заборгованість у розмірі 98 377 грн 21 коп.,
з яких: 8 685 грн 24 коп. - заборгованість за
кредитом, 1 061 грн 64 коп. - заборгованість
по відсоткам за користування кредитом,
81 697 грн 77 коп. - пеня за несвоєчасне
виконання зобов'язань, а також штрафи у
розмірі 500 грн та 4 660 грн 82 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив
задовольнити позов.

Рішенням Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 11 вересня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 11 грудня 2013 року, у задоволенні
позову ПАТ «Акцент-Банк»
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«Акцент-Банк», посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
під час розгляду справи встановлено
невиконання умов укладеного договору з
боку позивача, оскільки кредитні кошти
були перераховані банком не на рахунок
ПП «ОСОБА_7», вказаний у рахунку-фактурі
№ 171 від 18 липня 2008 року, а на інший. Ані
грошових коштів, ані товару відповідно
до підписаної ОСОБА_3 заяви
позичальника від 18 липня 2008 року він не
отримував. Окрім того, позивачем не
надано доказів на підтвердження
існування повноважень молодшого
менеджера ЗАТ «Акцент-Банк» ОСОБА_4 на
підписання ним заяви позичальника.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи
без змін рішення місцевого суду,
виходив із того, що обставини справи
свідчать про доведеність факту
невиконання позивачем своїх обов'язків
за договором, а тому суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення заявлених позовних вимог,
ухвалив законне, обґрунтоване і
справедливе рішення.

Проте погодитися із такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами установлено, що 18 липня 2008 року
між ЗАТ «Акцент-Банк» в особі молодшого
менеджера ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було
укладено кредитно-заставний договір,
за умовами якого останній отримав
кошти у сумі 8 685 грн 24 коп. на придбання
товару.

Зокрема, позичальник доручив банку
перерахувати кредитні кошти в сумі 6 960
грн на поточний рахунок НОМЕР_1 з
призначенням платежу «Перерахування
коштів згідно з рахунком-фактурою № 171
від 18 липня 2008 року», у т.ч. ПДВ 1 160
грн.

Згідно розрахунку заборгованості
станом на 26 березня 2013 року
заборгованість відповідача за
кредитом складає 98 377 грн 21 коп.

З рахунку-фактури № 171 від 18 липня 2008
року слідує, що ОСОБА_3
необхідно було сплатити постачальнику
ПП «ОСОБА_7» на рахунок НОМЕР_2 за скутер
«VIPER Sports» 8 700 грн, у тому числі аванс 1 740
грн.

Згідно п. 1.8 Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»),
(«Стандарт») позичальником є фізична
особа, яка придбала у
торгівельно-сервісному підприємстві
товар з використанням наданого банком
кредиту.

Обгрунтовуючи свої доводи щодо
неотримання коштів за кредитним
договором, ОСОБА_3 посилався на
матеріали дослідчої перевірки за його
заявою до Слов'янського МВ ГУ МВС
України в Донецькій області про
вчинення шахрайських дій при оформлені
кредиту в пункті кредитування
«А-Банку» на суму 6 960 грн.

Після проведення дослідчої перевірки
органами досудового слідства 12 березня
2009 року було винесено постанову про
відмову в порушенні кримінальної
справи відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6, із
тексту якої убачається, що ані грошові
кошти, ані товар по оформленому кредиту
ОСОБА_3 так і не отримав.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України
фактичні дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції,
окрім іншого, виходив із долучених до
матеріалів дослідчої перевірки
пояснень приватного підприємця ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
які були надані ними на ім'я начальника
Слов'янського МВ ГУ МВС України в
Донецькій області під час здійснення
перевірки заяви ОСОБА_3 про вчинення
шахрайських дій.

Однак, у порушення вимог ч. 2 ст. 57 ЦПК
України суд не звернув уваги на те, що
вказані особи не були допитані як
свідки, а тому їх пояснення не можуть
бути належним доказом у цивільній
справі, оскільки такі докази повинні
перевірятися судом у порядку,
передбаченому ЦПК України.

Окрім того, обставини щодо неотримання
відповідачем ані коштів, ані товару за
договором кредиту, встановлені
постановою від 12 березня 2009
року про відмову в порушенні
кримінальної справи відносно ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, не можуть вважатися судом
доведеними, оскільки у відповідності
до положень ст. 61 ЦПК України така
постанова не має преюдиційного
значення.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України суди на вищезазначені
положення закону та обставини справи
уваги не звернули, у достатній мірі не
перевірили доводів ПАТ КБ «ПриватБанк»
щодо здійснення ОСОБА_3 платежів у
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором; у рішенні не
зазначили конкретних обставин і
фактів, що спростовують такі доводи.

При цьому суди не звернули уваги на те,
що факт підписання кредитного договору
відповідач не заперечував і його не
оспорював.

Ураховуючи, що судами не дотримані всі
вимоги процесуального закону, що
унеможливило встановлення фактичних
обставин справи, які мають значення для
правильного вирішення справи, ухвалені
судові рішення законними та
обґрунтованими визнати не можна, а тому
вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
задовольнити частково.

Рішення Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 11
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 11
грудня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.Ф. Хопта

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А.
Черненко