Справа № 202/4085/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 квітня 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого судді
Колесніченко О.В.,

при секретарі
Голобородько О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року позивач звернулася до
суду з позовом до відповідача про
розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що з 14 серпня 2004 року
перебуває з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
неповнолітніх дітей: ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, однак
сімейне життя останній час не
складалося через втрату почуття
любові, відчуття взаємної неприязні, що
призвело до припинення шлюбних
відносин, ведення спільного
господарства та окремого проживання
останній рік. Спору про місце
проживання дітей немає. Вважає, що
подальше спільне життя з відповідачем,
як подружжя, примирення і збереження
шлюбу неможливе, а тому просила шлюб
розірвати.

Будучи належним чином повідомленою про
час та місце розгляду справи позивач в
судове засідання не з'явилася, подавши
30 квітня 2014 року через канцелярію суду
заяву про розгляд справи у її
відсутності, зазначивши, що спільне
господарство з відповідачем не ведуть
і проживають окремо з березня 2013 року
ровича.

Відповідач, будучи належним чином
повідомленим про час та місце розгляду
справи, в судове засідання не з'явився,
у поданій через канцелярію суду 30
квітня 2014 року заяві позов визнав у
повному обсязі, вказавши, що з
позивачем проживають окремо та спільне
господарство не ведуть з березня 2013
року.

На підставі неявки осіб, які беруть
участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197
ЦПК України фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється, і журнал судового
засідання не ведеться.

Суд, дослідивши наявні у матеріалах
справи письмові докази, враховуючи
принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК
України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК
України, вважає за необхідне ухвалити
рішення про задоволення позову,
виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб
ґрунтується на вільній згоді жінки та
чоловіка. Примушування жінки та
чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України
дружина та чоловік зобов'язані
спільно піклуватися про побудову
сімейних відносин між собою та іншими
членами сім'ї на почуттях взаємної
любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України
передбачено, що кожен з подружжя має
право припинити шлюбні відносини.
Примушування до припинення шлюбних
відносин, примушування до їх
збереження, в тому числі примушування
до статевого зв'язку за допомогою
фізичного або психічного насильства, є
порушенням права дружини, чоловіка на
свободу та особисту недоторканність і
може мати наслідки, встановлені
законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1
з 14 серпня 2004 року перебувають у шлюбі,
зареєстрованому Відділом реєстрації
актів цивільного стану Кіровського
районного управління юстиції м.
Дніпропетровська, актовий запис №235, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження, залученим до матеріалів
справи в копії (а.с. 5). Сторони є
батьками народжених у цьому шлюбі
дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, про до матеріалів справи
долучені свідоцтва про народження в
копії (а.с.6, 7).

Сімейне життя не склалося з причин
втрати почуття лобові і появу стійкої
особистої неприязні, через що сторони
шлюбні відносини припинили, спільне
господарство не ведуть та проживають
окремо з березня 2013 року. Питання
проживання дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з
матір'ю (позивачем) вирішено за
спільною згодою сторін, натомість спір
з приводу поділу сумісного майна
подружжя сторони вирішують в окремій
справі, про що вказали у своїх заявах
від 30 квітня 2014 року.

Вирішуючи справу, суд зважає на
особливий характер сімейних відносин
та їх об'єктивну недоступність для
оточуючих, при цьому, бере до уваги
наявність у подружжя двох малолітніх
дітей, враховує також їх інтереси та
зазначає про те, що задля охорони їх
інтересів є кращим проживання в повній
родині, проте зауважує, що зазначені
вище та дійсні причини позову про
розірвання шлюбу, заперечення як
позивача, так і відповідача проти
збереження шлюбу, вочевидь свідчать
про те, що подальше спільне життя
сторін як подружжя і збереження шлюбу
буде суперечити їхнім інтересам, що
мають істотне значення, тому
відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст.
110, ст. 112 СК України, суд приходить до
висновку про наявність підстав для
розірвання шлюбу та, відтак, можливість
прийняти визнання позову відповідачем.

Судові витрати у відповідності зі
вимогами ст. 88 ЦПК України належить
покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-64, 88, 209, 214, 215, 218, 222
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання
шлюбу - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
зареєстрований 14 серпня 2004 року
Відділом реєстрації актів цивільного
стану Кіровського районного
управління м. Дніпропетровська,
актовий запис №235 - розірвати.

Після розірвання шлюбу залишити ОСОБА_1
прізвище - ОСОБА_1.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Індустріальний районний суд міста
Дніпропетровська. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О.В. Колесніченко