РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19428/13-ц

пр. № 2/759/1109/14

13 березня 2014 року
м.
Київ

Святошинський районний суд м.
Києва у складі головуючого судді
Ключника А.С. за участю секретарів
судового засідання Івченко В.П., Левко
О.О. розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі судових засідань
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ТОВ «Севіс-Житло-Комфорт» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, грошової допомоги та
стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт»
про скасування наказу № 50-К від 29.10.2013
року, про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнення
моральної шкоди та виплату одноразової
грошової допомоги.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
з 06.12.2012 року за наказом № 22 від 03.12.2012
року останній був прийнятий на посаду
заступника директора ТОВ
«Сервіс-Житло-Комфорт».

З 01.02.2013 року по 31.05.2013 року за рішенням
засновників він виконував обов'язки
директора і за весь період роботи
ніяких порушень трудової дисципліни не
мав.

З 01.05.2013 року засновник призначив
директора ТОВ «Житло-сервіс-Комфорт»
ОСОБА_2 З цього періоду у ТОВ
«Житло-сервіс-Комфорт» почались
незаконні затримки з виплатою
заробітної плати. Також під тиском
директора ОСОБА_2, який вимагав писати
заяви, за два місяці були звільнені:
головний бухгалтер, юрист, майстер,
електрик-сантехнік, диспетчер.

На неодноразові службові записки
позивача по питанню першочерговості і
своєчасної виплати заробітної плати
працівникам та надання коштів для
виконання заходів по підготовці
будинків до осінньо-зимового періоду
роботодавець їх ігнорував і відповіді
не надавав.

22.07.2013 року наказом № 4 від 10.07.2013 року
позивач пішов у чергову відпустку і при
виході у відпустку 19.07.2013 року йому не
було видано заробітну плату за червень,
липень 2013 року та відпускні, а лише було
запропоновано директором ОСОБА_2
написати заяву про звільнення. Згадані
кошти позивач отримав 29.10.2013 року. Не
погоджуючись з такими порушеннями,
позивач 17.09.2013 року звернувся до
Державної інспекції України з питань
праці з заявою про порушення
роботодавцем норм трудового
законодавства.

Державною інспекції України з питань
праці було видано припис про усунення
виявлених порушень законодавства про
працю та внесено подання про
притягнення до дисциплінарної
відповідальності осіб винних в
порушенні КЗпП України.

Проте роботодавець на думку позивача,
щоб зробити висновок продовжував
невиплачуваним першочергові платежі
по заробітній платі і продовжував тиск
на позивача, щоб останній написав заяву
на звільнення. При такому тиску у
позивача погіршилось здоров'я, в
результаті чого він захворів та
знаходився майже місяць на
лікарняному, а саме з 15.08.2013 року по
14.09.2014 року. В період хвороби позивачу
запропонували, щоб він пройшов
санаторно-курортне лікування та надали
для цього довідку « 070/0 від 29.08.2013 року,
але в позивача не було коштів на
путівку. Роботодавець на заяву
позивача про надання допомоги на
лікування, як пенсіонеру та ветерану
праці, відмовив та навіть не надав
відповіді.

Враховуючи вказані обставини позивач
змушений був 23.09.2013 року написати заяву
про звільнення його з посади 30.10.2013 року
за п. 3 ст. 38 КЗпП України, яку він
надіслав поштою. Але на думку позивача,
директор ОСОБА_2 в помсту позивачу
29.10.2013 року незаконного його звільнив
за п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Як стверджує позивач посилання в
наказі № 50-К на «одноразове грубе
порушення трудової дисципліни» не
відповідає дійсності, бо одноразового
грубого порушення трудової дисципліни
в нього не було.

Обов'язки позивача по трудовій
дисципліні чітко прописані в структурі
ТОВ «Житло-сервіс-Комфорт» та в
посадовій інструкції, і як стверджує
позивач він їх грубо не порушував, а
наведені факти роботодавцем та його
твердження, ніяким чином не
відносяться до трудових обов'язків
позивача. Як стверджує позивач в його
посадовій інструкції відсутні
обов'язки видавати заробітну плату, бо
згідно іншої посадової інструкції такі
обов'язки покладено на бухгалтера, але
чому бухгалтер відсторонився в
червні-серпні 2013 року від таких
обов'язків, на думку позивача соромно
було дивитись у вічі працівників за
затримку заробітної плати. Заробітну
плату за травень 2013 року всі працівники
отримали в повному обсязі, але з
запізненням і не мали до неї ніяких
зауважень.

Як вважає позивач роботодавець при
звільненні за п. 1 ст. 41 КЗпП України не
врахував посадову інструкцію
заступника директора, за якою позивач
не наділений повноваженнями видавати
заробітну плату, те що позивач не
порушував трудових обов'язків,
передбачених трудовим законодавством,
трудовим договором, статутом і
посадовою інструкцією, а також
грубість порушення та ступеня
нанесеного позивачем матеріальної
шкоди, бо вони були відсутні.

На думку позивача роботодавцю дуже
хотілось помститись позивачу за
рішення територіальної державної
інспекції з питань праці у м. Києві,
постійний тиск на позивача та його
звільнення за п. 1 ст. 41 КЗпП України
призвели до моральних та нервових
страждань і погіршення здоров'я
позивача, і як наслідок йому було
заподіяно моральну шкоду, яку позивач
оцінює в 12000 грн.

На підставі наведеного просив позовні
вимоги задовольнити.

В судовому засіданні 13.03.2014 року
позивач позов підтримав, посилаючись
на обставини, викладені в позовній
заяві та просив її задовольнити.

Представники відповідача Ковригіна
В.Є. та Сербрюк В.Д. в судовому засіданні
позов не визнали, просили в їх
задоволені відмовити посилаючись на
те, що дійсно позивач з 06.12.2012 року за
наказом № 22 від 03.12.2012 року о був
прийнятий на посаду заступника
директора ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт», а
з 27.03.2013 року за рішенням загальних
зборів учасників товариства було
прийнято рішення призначити
заступника директора ОСОБА_1 тимчасово
виконуючим обов'язки директора.

ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт» виконує
роботи по наданню житлово-комунальних
послуг та обслуговуванням трьох
будинків. Оскільки, об'єкти
підприємства знаходяться в різних
районах м. Києва, тому здійснити
виплату заробітної плати головному
бухгалтеру в один день не можливо. У
зв'язку з чим, працівниками було видано
довіреності на ім'я позивача для
отримання заробітної плати та передачі
її відповідно до відомостей.

21.06.2013 року позивач відповідно до
видаткового касового ордеру отримав у
головного бухгалтера ТОВ
«Сервіс-Житло-Комфорт», ОСОБА_6 9505,04 грн.
для видачі заробітної плати
працівникам які працюють за адресою: м.
Київ, вул. Краснова,19. В результаті та за
врахуванням пояснень як самого
позивача та працівників ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 виявилось, що у відомості по
заробітній платі, в графі «підпис про
одержання» знаходяться підписи, які з
врахуванням пояснень не належать
відповідним особам. Як було
встановлено заробітна плата не
виплачувалась працівникам ТОВ
«Сервіс-Житло-Комфорт» в повному
обсязі саме ОСОБА_1 оскільки кошти від
бухгалтера за довіреностями від
працівників отримав позивач, проте
видавав їх не в повному обсязі
працівникам, та не по відомостях
бухгалтерії. Проте в своєму пояснені
обґрунтував це тим, що головний
бухгалтер відмовилась видавати
заробітну плату працівникам на що
ОСОБА_1 взяв відповідальність на себе
отримання заробітної плати за
працівників та відповідно
сфальсифікував відомість (роздруківку
в якій були інші суми) підписи з
оригінальних відомостей по заробітній
платі.

Від ОСОБА_8 27.07.2013 року було отримано
пояснення в якому нею вказано,що вона
отримала заробітну плату меншу ніж
фактично нараховано, а також
працівникам також документально
підтверджено, що у відомості
нарахувань були підписи, які даним
працівникам не належать.

Враховуючи доповідні записки
головного бухгалтера, звернення
працівників та особисте пояснення
ОСОБА_1, щодо фальсифікації підписів
працівників відомості по заробітній
платі за травень 2013 року, було
відправлено лист від 11.10.2013 року про
звільнення останнього з посади за п. 1
ч.1 ст. 41 КЗпП України за одноразове
грубе порушення трудових обов'язків.

Фактичною підставою в даному випадку
являється фальсифікація підписів
працівників в відомості по заробітній
платі, що порушує трудові обов'язки
передбачені статутом, посадовою
інструкцією.

Щодо вимог про відшкодування моральної
шкоди представники відповідача
заперечували посилаючись на те, що така
вимога в даному випадку є
безпідставною, дії відповідача жодним
чином не можуть за собою мати наслідки
ані фізичного болю, ані душевних
страждань, пов'язані з протиправною
дією щодо неї, щодо його майна, і ні в
якому випадку не має місце приниження
гідності. Зазначивши, що посилання
позивача на відшкодування моральної
шкоди є незаконним. При цьому надавши
до суду свої письмові заперечення (а.с.
31-33).

На підставі наведеного просили в
задоволені позову відмовити в повному
обсязі.

Свідок ОСОБА_8, яка працює двірником в
ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт» суду дала
свідчення, що вона дійсно надала ОСОБА_1
довіреність на отримання за неї
заробітної плати у бухгалтера. В травні
місяці 2013 року отримала заробітну
плату, проте, меншу ніж завжди
приблизно на 400 грн. Коли стала
з'ясовувати, в головного бухгалтера
чому в неї така заробітна плата,
остання їй повідомила, що розмір
заробітної плати не мінявся, і для
з'ясування всіх обставин запропонували
приїхати до бухгалтерії підприємства.
І там з'ясувалось, що вона від ОСОБА_1 не
доотримала в травні місяці 2013 року 400
грн., і що у відомостях які знаходяться
в бухгалтерії не відповідала відомості
в тій якій вона розписувалась. У
відомостях які є у бухгалтерії у графі
про отримання коштів стоїть не її
підпис, хоча схожий на її.

Свідок ОСОБА_6., яка працює головним
бухгалтером в ТОВ
«Сервіс-Житло-Комфорт» суду надала
свідчення, що вона дійсно видавала
ОСОБА_1 по видатковому касовому ордері
кошти у сумі 9505,04 грн. для виплати
заробітної плати працівникам від яких
він має доручення на отримання
заробітної плати.

Як пояснив позивач в судовому
засіданні він дійсно отримував за
дорученнями від працівників заробітну
плату у головного бухгалтера, яку в
подальшому видав працівникам по його
відомостях, оскільки основна відомість
находилась, як стверджував позивач у
диспетчера ОСОБА_9, з відомості в якій
розписувались працівники за отримання
заробітної плати, він в подальшому
переносив підписи працівників в
основну, яку потім передавав в
бухгалтерію, розписуючись при цьому
схожими на їх підписи, бо як вважав мав
таке право, бо особи надали йому
доручення, і неважливо якими підписами
він ставив підпис про отримання
заробітної плати. Також підтвердив, що
дійсно недодав двірнику ОСОБА_8
заробітну плату у сумі 400 грн. за
травень місяць, оскільки остання в
нього відпросилась з роботи на тиждень,
при цьому написавши заяву про надання
відпустки без збереження заробітної
плати, і сказала що замість неї в ці дні
буде працювати інша людина. Якій ОСОБА_8
в подальшому надасть кошти з
заробітної плати. Проте, він цієї
людини не бачив і ОСОБА_8, його не
знайомила з цією особою, ніхто замість
неї не працював, а тому ці кошти він
недодав ОСОБА_8 до заробітної плати.

На заперечення представників
відповідача позивач надав свої
письмові пояснення, в яких вказав, що за
травень 2013 року працівники отримували
заробітну плату у диспетчера, а він
лише розписався у відомості та здав її
бухгалтерію. Кошти в сумі 400 грн. він
повернув ОСОБА_8 і ніякої шкоди він
підприємству не заподіяв. І його
звільнення за п. 1 ст. 41 КЗпП України є
лише помстою відповідача (а.с. 46).

Суд, заслухавши пояснення позивача,
представників відповідача, покази
свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_6, дослідивши
матеріали справи, письмові докази,
дійшов висновку, що у задоволенні
позову слід відмовити з наступних
підстав.

Згідно відомостей трудової книжки
ОСОБА_1, останній був прийнятий 06.12.2012
року на посаду заступника директора
ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт» (а.с.5).

З 27.03.2013 року за рішенням загальних
зборів учасників товариства було
прийнято рішення призначити
заступника директора ОСОБА_1 тимчасово
виконуючим обов'язки директора (а.с.34-35).

Згідно відомостей трудової книжки
ОСОБА_1, останній був звільнений 29.10.2913
року за одноразове грубе порушення
трудових обов'язків за п. 1 ст. 41 КЗпП
України (а.с. 6).

Згідно наказу № 50-К від 28.10.2013 року
ОСОБА_1 звільнено з 29.10.2013 року з посади
заступника директора за одноразове
грубе порушення трудових обов'язків
згідно п. 1 ст. 41 КЗпП України та
припинено трудовий договір, підстава
доповідна записка головного
бухгалтера ОСОБА_6, пояснювальні
записки працівників та самого ОСОБА_1
Зі згаданим наказом позивач
ознайомлений, про що є відмітка в якій
міститься дані, що проти даного факту
заперечує (а.с. 4).

Як вбачається з видаткового
касового ордера від 21.06.2013 року ОСОБА_1
було видано кошти в сумі 9505,04 грн.
підставою послужила платіжна
відомість № 16 від 20.06.2013 року за
підписом керівника ОСОБА_2 та головного
бухгалтера ОСОБА_6 (а.с. 36).

В судовому засіданні жодними із
сторін не оспорювалось те, що цим
видатковим касовим ордером видано
грошові кошти ОСОБА_1 для видачі
(передачі) заробітної плати
працівникам ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт»
які надали доручення йому на отримання
заробітної плати.

Згідно пояснень ОСОБА_1 останній не
додав заробітну плату ОСОБА_8 суму
коштів по заробітній платі в розмірі 400
грн., оскільки остання написала заяву
про надання відпустки без збереження
заробітної плати строком на п'ять днів,
і сказала що замість неї в ці дні буде
працювати інша людина. Проте, він цієї
людини не бачив і ОСОБА_8, його не
знайомила з цією особою, ніхто замість
неї не працював а тому ці кошти він
недодав ОСОБА_8 до заробітної плати.
Після з'ясування всіх обставин ОСОБА_1
повернув їй ці кошти, а відомості до
бухгалтерії. В цій же заяві ОСОБА_1
стверджує, що бухгалтер ОСОБА_6
відмовлялась особисто видавати кошти
(а.с. 37).

Згідно пояснень ОСОБА_8, 22.06.2013
року ОСОБА_1 їй було видано заробітну
плату в розмірі 1435 грн. Після її
звернення до бухгалтерії підприємства
було з'ясовано, що фактично її
заробітна плата становить 1835 грн.
Відомість яка знаходилась у
бухгалтерії не відповідала відомості в
тій в якій вона розписувалась (а.с.39).

Аналогічні пояснення щодо того,
що у відомості, яка знаходилась у
бухгалтерії не відповідала відомості в
тій, в якій розписувались працівники
ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт», надали
працівники ОСОБА_9 (а.с. 40), ОСОБА_7 (а.с 38).

Повідомленням за вих. № 602 від
11.10.2013 року позивача повідомлено, про
звільнення з посади заступника
директора за п.1 ч. 1 ст.41 КЗпП України за
одноразове грубе порушення трудових
обов'язків 31.10.2013 року, останнім днем
відпуски (а.с. 41).

Судом встановлено, що підставою для
звільнення позивача з посади
заступника директора на підставі п.1
ст.41 КЗпП України був наказ директора
ТОВ «Сервіс-Житло-Комфорт» № 50-К від
28.10.2013 року. Відповідно до вказаного
наказу позивач був звільнений з роботи
на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України, у
зв'язку з одноразовим грубим
порушенням трудових обов'язків.

В судовому засіданні позивач
стверджував, що 16.10.2013 року написав
заяву про звільнення його з посади за ч.
3 ст. 38 КЗпП України з 30.10.2013 року, та
надав до суду копію цієї заяви (а.с. 11). В
підтвердження відправлення такої
заяви відповідачу позивач надав до
суду копію зворотнього
повідомлення,згідного якого адресат
отримав поштове відправлення 24.09.2013
року (а.с. 47).

Як стверджували представники
відповідача такої заяви від позивача
на їх адресу не надходило.

У відповідності до частини 1 ст. 36 КЗпП
України, однією з підстав для
припинення трудового договору є його
розірвання з ініціативи власника або
уповноваженого ним орган.

Підстави розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу передбачені
ст. 40 КЗпП України.

Стаття 41 КЗпП України, передбачає
додаткові підстави розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
з окремими категоріями працівників за
певних умов.

Так відповідно до п. 1 ч.
1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав,
передбачених статтею 40 цього Кодексу,
трудовий договір з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу може
бути розірваний також у випадках:
одноразового грубого порушення
трудових обов'язків керівником
підприємства, установи, організації
всіх форм власності (філіалу,
представництва, відділення та іншого
відокремленого підрозділу), його
заступниками, головним бухгалтером
підприємства, установи, організації,
його заступниками, а також службовими
особами митних органів, державних
податкових інспекцій, яким присвоєно
персональні звання, і службовими
особами центральних органів
виконавчої влади, що реалізують
державну політику у сферах державного
фінансового контролю та контролю за
цінами.

У п. 22, 27 Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
роз'яснено, що у справах про поновлення
на роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, судам необхідно
з'ясувати, в чому конкретно проявилось
порушення, що стало приводом до
звільнення, чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового
договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1
ст. 41 КЗпП України, чи додержані
власником або уповноваженим ним
органом передбачені статтями 147-1, 148, 149
КЗпП України правила і порядок
застосування дисциплінарних стягнень,
зокрема, чи не закінчився встановлений
для цього строк, чи застосовувалось вже
за цей проступок дисциплінарне
стягнення, чи враховувались при
звільненні ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяна ним шкода,
обставини, за яких вчинено проступок, і
попередня робота працівника. На
підставі п. 1 ст. 41 КЗпП за одноразове
грубе порушення трудових обов'язків
трудовий договір може бути розірвано
лише з керівником підприємства,
установи, організації (філії,
представництва, відділення, іншого
відокремленого підрозділу), його
заступниками, головним бухгалтером
підприємства, установи, організації,
його заступниками, а також із
службовими особами митних органів,
державних податкових інспекцій, яким
присвоєно персональні звання, і
службовими особами державної
контрольно-ревізійної служби та
органів контролю за цінами. Вирішуючи
питання про те, чи є порушення трудових
обов'язків грубим, суд має виходити з
характеру проступку, обставин, за яких
його вчинено, яку завдано ним (могло
бути завдано) шкоду.

Під п. 1 ст. 41 КЗпП
підпадають такі порушення, у яких
ознакою грубості характеризуються усі
факти, що характеризують їх склад (і
характер дії або бездіяльності
працівника, і істотність наслідків
порушення трудових обов'язків, і
особливості причинного зв'язку між
порушенням і його наслідками, і форма
вини). Водночас тягар наслідків може
дати підстави для кваліфікації дій
працівника як грубого порушення
трудових обов'язків навіть за
наявності необережної вини. Порушення
трудових обов'язків з прямим умислом
може бути визнане таким, що підпадає
під п. 1 ст. 40 КЗпП навіть за відсутності
шкідливих наслідків.

Аналізуючи зміст п. 1 ч. 1
ст. 41 КЗпП України та п. 22 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
можна дійти висновку, що у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України,
необхідно з'ясовувати, чи мало місце
порушення працівником своїх трудових
обов'язків, перевіривши коло цих
обов'язків та визначивши, які саме
обов'язки з їх числа порушено
працівником; у чому конкретно
проявилось порушення, що стало
приводом до звільнення; чи могло воно
бути підставою для розірвання
трудового договору на підставах,
визначених законом, та чи додержані
власником або уповноваженим ним
органом передбачені ст. ст. 147, 147-1, 148, 149
КЗпП України правила і порядок
застосування дисциплінарних стягнень.

Крім того, ч. 1 п. 18
зазначеної постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
установлено, що при розгляді справ про
поновлення на роботі судам необхідно
з'ясовувати, з яких підстав проведено
звільнення працівника згідно з
наказом, і перевіряти їх відповідність
законові.

Оскільки звільнення за
п. 1 ст. 41 КЗпП України є видом
дисциплінарного стягнення, то при
розірванні трудового договору
необхідно враховувати правила,
передбачені для накладення
дисциплінарних стягнень.

Відповідно до ч. 1 ст. 147
КЗпП України, за порушення трудової
дисципліни до працівника може бути
застосовано тільки один із таких
заходів стягнення: догана, звільнення.

Порушенням трудової
дисципліни є невиконання або неналежне
виконання з вини працівника покладених
на нього трудових обов'язків, що
проявились в порушенні: правил
внутрішнього трудового розпорядку;
посадових інструкцій; положень,
наказів та розпоряджень власника, якщо
вони мають законний характер.

Дисциплінарне
стягнення - передбачений в
нормативно-правовому акті захід
примусового впливу, що застосовується
органом, якому надано право прийняття
на роботу даного працівника відповідно
до його компетенції, за вчинений
дисциплінарний проступок. Слід мати на
увазі, що власник підприємства чи
уповноважений власником орган не
вправі змінювати на свій власний
розсуд заходи дисциплінарного
стягнення.

Згідно ч. 1 ст. 147-1 КЗпП
України, дисциплінарні стягнення
застосовуються органом, якому надано
право прийняття на роботу (обрання,
затвердження і призначення на посаду)
даного працівника.

Право застосування
дисциплінарного стягнення надається
тому органу, який здійснює право
прийняття на роботу (обрання,
затвердження і призначення на посаду)
даного працівника. Слово «орган» у
частині першій статті 147-1 КЗпП України
застосовується у тому ж значенні, що і в
статті 29 ЦК України, де йдеться про
органи юридичної особи, які частіше за
все є одноособовими. Це означає, що
керівник підприємства завжди має право
застосовувати стягнення, оскільки його
право приймати на роботу закріплене
безпосередньо у статті 16 Закону
України «Про підприємства в Україні».
Особа, яка виконує обов'язки керівника
підприємства в силу наказу про це,
користується правом прийняття
працівників, отже, згідно з ч. 1 ст. 147-1
КЗпП України має право застосовувати
стягнення.

Відповідно до ст. 148
КЗпП України, дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом (якому
надано право прийняття на роботу)
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не враховуючи часу
звільнення працівника від роботи у
зв'язку з тимчасовою непрацездатністю
або перебування його у відпустці.

Відповідно до ч. 1 ст. 235
КЗпП України, у разі звільнення без
законної підстави або незаконного
переведення на іншу роботу працівник
повинен бути поновлений на попередній
роботі органом, який розглядає
трудовий спір.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України
передбачає, що працівники зобов'язані
працювати чесно і сумлінно, своєчасно і
точно виконувати розпорядження
власника або уповноваженого ним
органу, додержуватись трудової і
технологічно дисципліни, вимог
нормативних актів про охорону праці,
дбайливо ставитися до майна власника, з
яким укладено трудовий договір.

В судовому засіданні
встановлено, що позивач отримав
грошові кошти на виплату (передачі)
заробітної плати працівникам, які
надали йому доручення на отримання
заробітної плати та відповідно до
видаткового касового ордера,
підписаного керівник підприємства та
головного бухгалтера, отримав їх.
Однак, грошові кошти були передані
працівникам, а саме ОСОБА_8 не в повному
обсязі, окрім цього позивач зробив
фальсифікацію підписів працівників в
відомості по заробітній платі, що
потягло за собою для підприємства
шкоду в вигляді не видачі коштів за
оплату заробітної плати в повному
обсязі працівникові.

На підставі наведеного
судом встановлено, що при звільненні з
посади заступника директора ТОВ
«Сервіс-Житло-Комфорт» ОСОБА_1
відповідачем був дотриманий порядок і
строки застосування до порушника
трудової дисципліни такого
дисциплінарного стягнення, як
звільнення з роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 3
ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 11
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

У відповідності з ч. ч. 1,
4 цього Кодексу кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається зі ст.7
Міжнародної Конвенції №158, трудові
відносини з працівником не
припиняються через його поведінку до
тих пір, поки йому не нададуть
можливість захищатися в зв'язку з
висунутими проти нього
обвинуваченнями. Стаття 9 зазначеної
Конвенції покладає на підприємця тягар
доказування законності підстав
звільнення працівника.

З урахуванням вимог
трудового законодавства у справах, у
яких оспорюється незаконність
звільнення, де відповідач повинен
довести, що звільнення відбулося без
порушення законодавства про працю, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_1 щодо поновлення його на посаді
заступника директора ТОВ
«Сервіс-Житло-Комфорт» та визнання
наказу № 50-К від 29.10.2013 року
неправомірним та скасувати його не
підлягають задоволенню.

Оскільки позивачу відмовлено в
задоволенні позову про поновлення на
роботі, суд вважає, що права на
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу він не має і в
задоволенні зазначених позовних вимог
йому необхідно відмовити за
необґрунтованістю.

Разом з тим, не підлягає
задоволенню і позов в частині
відшкодування моральної шкоди,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року N 4 «Про
судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» судам необхідно враховувати, що
відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про
відшкодування моральної шкоди, позивач
зазначав, що внаслідок незаконних дій
відповідача йому було завдано моральну
шкоду, яку оцінив в 12000 грн.

Оскільки суду не надано доказів того,
що діями відповідача були порушені
законні права позивача, що призвело до
його моральних страждань, то підстав
для задоволення позову про стягнення з
відповідача 12000 грн. на відшкодування
моральної шкоди немає.

Щодо вимог позивача про зобов'язання
надати одноразову грошову допомогу в
розмірі двох посадових окладів, а саме
15000 грн., суд приходить до висновку про
відмову в задоволені в цій частині
позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України
форми і системи оплати праці, норми
праці, розцінки, тарифні сітки, ставки,
схеми посадових окладів, умови
запровадження та розміри надбавок,
доплат, премій, винагород та інших
заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами, установами,
організаціями самостійно у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами.
Якщо колективний договір на
підприємстві, в установі, організації
не укладено, власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний погодити ці
питання з виборним органом первинної
профспілкової організації
(профспілковим представником), що
представляє інтереси більшості
працівників, а у разі його відсутності -
з іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом.

Аналогічну норму містить ст. 15 Законом
України «Про оплату праці».

Заперечуючи проти позову, представники
відповідача, посилаються на
безпідставність вимог позивача в цій
частині позовних вимог.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги в частині
про зобов'язання надати позивачу
матеріальну допомоги на лікування є
безпідставною та не підлягає
задоволенню, оскільки позивачем не
надано жодного доказу про надання
зазначеної заяви відповідачу, крім
того, посилання позивача на ст. 15 Закону
України «Про основні засади
соціального захисту ветеранів праці та
інших громадян похилого віку в
Україні», як на підставу для надання
такої допомоги є безпідставною, та
окрім цього не підтверджено жодним
належним доказом щодо обов'язку
підприємства видати таку допомогу
(рішення трудового колективу,
колективний договір чи угоди які б
передбачали підстави для такої
виплати.).

Оцінивши зібрані по справі і
досліджені у судовому засіданні
докази, суд вважає, що позовні вимоги є
не обґрунтованими, а тому не
підлягають задоволенню в повному
обсязі

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст. 41, 147, 147-1,
148, 149, 231 КЗпП України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60,
88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ТОВ
«Севіс-Житло-Комфорт» про поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
грошової допомоги та стягнення
моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
А. Ключник