Справа № 307/4476/13-ц
Провадження № 2/307/262/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2014 року
м. Тячів

Тячівський районний суд
Закарпатської області в складі
головуючого Чопик В.В. при секретарі
Олексій Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Тячів цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ПАТ КБ «ПриватБанк» де третя
особа приватний нотаріус ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу та
договору про іпотеку не дійсним.

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ПАТ КБ «ПриватБанк» де
третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4
про визнання договору купівлі-продажу
та договору про іпотеку не дійсним,
посилаючись на те, що у серпні 2013 року
йому стало відомо про те, що 21.05.2004 р.
його дружиною - ОСОБА_2 був укладений
договір купівлі-продажу житлового
будинку з надвірними спорудами, який
розташований по АДРЕСА_1 згідно якого
вказаний будинок перейшов у власність
ОСОБА_3. В подальшому остання згідно
нотаріально посвідченого договору
іпотеки від 28.05.2004р. передала
вищевказаний житловий будинок в
іпотеку Мукачівській філії ПАТ КБ
«Приватбанк» для забезпечення
виконання взятого кредитного
зобов'язання. Стверджує, що вказані два
цивільно-правові договори укладені
всупереч чинному законодавству та ними
порушені його права та інтереси як
співвласника, що є підставою для
визнання недійсними даних угод,
оскільки з 11.10.1986 р. він перебуває з
відповідачкою ОСОБА_2 у
зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу
ними набуто спільне майно і, зокрема,
житловий будинок з надвірними
спорудами, який розташований по
АДРЕСА_1. Право власності на цей будинок
було оформлено за ОСОБА_2 12.05.2004р. згідно
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно № 122, виданого
Вонігівською сільською радою. Згідно
ст.. 331 Цивільного кодексу України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації. Статтею 182 ЦК України
передбачено, що право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації. Тобто право
власності на будинок АДРЕСА_1 виникло
саме 12.05.2004р. з моменту його оформлення
та реєстрації. У відповідності до ст.. 60
Сімейного кодексу України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Згідно
ст.. 369 Цивільного кодексу України
розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.
Аналогічні вимоги містяться у ст. 65
Сімейного кодексу України. Тобто для
укладення договору купівлі-продажу від
21.05.2004 р. необхідно було отримати його
нотаріально посвідчену згоду, чого
зроблено не було і продаж вказаного
житлового будинку взагалі з ним не
погоджувався. Відповідно до ч. 4 ст. 369
Цивільного кодексу України правочин
щодо розпорядження спільним майном,
вчинений одним із співвласників, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом іншого співвласника у разі
відсутності у співвласника, який
вчинив правочин, необхідних
повноважень. Статтею 65 Сімейного
кодексу України також передбачено, що
дружина, чоловік має право на звернення
до суду з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Згідно ст.. 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину сторонами
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 Цивільного кодексу України. Під час
укладення договору купівлі-продажу від
21.05.2004р. не було додержано вимог ст.. 203
Цивільного кодексу України, а саме у
продавця був відсутній необхідний
обсяг цивільної дієздатності, так як
вона самостійно без її участі
розпорядилась його часткою у спільному
майні, а також даний правочин вчинено з
порушенням ст.. 65 Сімейного кодексу
України та ст.. 369 Цивільного кодексу
України. У відповідності до ст. 216
Цивільного кодексу України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків. Відповідно до статті 236
Цивільного кодексу України правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення. Тому стверджує,
що відповідно з огляду на вказані
норми, права власності на житловий
будинок АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 не має. Згідно
ст.. 5 Закону України «Про іпотеку»
предметом іпотеки може бути нерухоме
майно за умови, якщо воно належить
іпотекодавцю на праві власності.
Статтями 317, 319 Цивільного кодексу
України передбачено, що виключно
власник має право розпоряджатись своєю
власністю. Тобто, зважаючи на вказані
норми, беручи до уваги, що ОСОБА_3 не
буде власником житлового будинку
АДРЕСА_1 після визнання недійсним
договору купівлі-продажу від 21.05.2004р.,
то відповідно і договір іпотеки,
укладений нею для забезпечення взятих
на себе кредитних зобов'язань має бути
визнаний недійсним, так як не власник
майна не має права передавати чуже
майно в іпотеку, а також він
обмежуватиме здійснення ним права
власності на це майно. Враховуючи те, що
про оспорювані ним договори він
дізнався тільки в серпні 2013 року, коли
до суду звернувся ПАТ КБ «Приватбанк» з
позовом про звернення стягнення на
житловий будинок АДРЕСА_1 у зв'язку з
наявність заборгованості у ОСОБА_3 за
кредитним договором, то вважає, що
строк позовної давності ним не
пропущений. Тому просить суд визнати
недійсним договір купівлі-продажу від
21.05.2004 року, укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, згідно якого продано житловий
будинок АДРЕСА_1 та визнати недійсним
договір про іпотеку від 28.05.2004 року,
укладений між Мукачівською філією ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
посилаючись на обставини викладені в
позовній заяві та просить їх
задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому
засіданні проти позову не заперечила
та пояснила, що будинок АДРЕСА_1, який
нею було збудовано у 1965 році після
пожежі згорів у 1993 році, після чого був
побудований новий будинок, але цього
нотаріусу вона не говорила, оскільки
ніхто в неї не питав.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилася, але надала суду заяву в
якій просить суд справу розглянути у її
відсутності, позовні вимоги підтримує
в повному обсязі та просить їх
задовольнити, а тому суд на підставі ст.
169 ЦПК України справу розглянув у її
відсутності.

Представник відповідача ПАТ КБ
«ПриватБанк» в судовому засіданні
проти позову заперечив стверджуючи, що
відповідно довідки характеристики від
27.05.2004 року будинок, який передано в
іпотеку побудовано в 1965 році, тобто до
шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Крим цього
стверджує, що позивач пропустив строки
звернення до суду , оскільки позов
подано до суду 29.11.2013 року, а спірні
правовідносини виникли, укладення
договору купівлі-продажу 21.05.2004 року, а
договору іпотеки 28.05.2004 року.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5
в судовому засіданні пояснила, що при
посвідченні договору купівлі-продажу
житлового будинку з надвірними
спорудами, який розташований по
АДРЕСА_1 нею з довідки характеристики
виданої Тячівським РДПТІ було
встановлено, що вказаний будинок
побудовано у 1965 році. Стверджує, що
оскільки шлюб було між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
укладено 1986 році то вказаний будинок
не відноситься до спільної сумісної
власності подружжя, а тому підчас
укладення договору купівлі продажу не
потрібно було згоди ОСОБА_1 Разом з цим
пояснила, що на час посвідчення
вказаного договору купівлі-продажу
ніхто сторін її не повідомив про те, що
в 1993 році під час пожежі вказаний
будинок згорів, після чого повністю
відновлювався..

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу та дослідивши
матеріали справи суд дійшов до
наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 257 , 261 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки і
перебіг позовної давності починається
з дня, коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

А згідно до ст. 267 ч.ч.4,5 цього Кодексу
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Як встановлено судом у серпні 2013 року
позивач дізнався про порушення своїх
прав, у зв'язку з прийняттям
оскаржуваних договору купівлі-продажу
від 21.05.2004 року та договору іпотеки
від 28.05.2004 року, у зв'язку з чим не
пропустив строк звернення до суду з
даним позовом, а тому цей строк
поновленню не підлягає.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідно до свідоцтва НОМЕР_1 від
11.10.1986 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб
11.10.1986 року.

21.05.2004 р. ОСОБА_2 уклала договір
купівлі-продажу житлового будинку з
надвірними спорудами, який
розташований по АДРЕСА_1 згідно якого
вказаний будинок перейшов у власність
ОСОБА_3.

28.05.2004 року ОСОБА_3 уклала договір
іпотеки згідно якого передала
вищевказаний житловий будинок в
іпотеку Мукачівській філії ПАТ КБ
«Приватбанк» для забезпечення
виконання взятого кредитного
зобов'язання.

Разом з цим судом встановлено, що право
власності на цей будинок було
зареєстровано за ОСОБА_2 12.05.2004р. в
Тячівському ДПТІ на праві приватної
власності про що зроблено запис в
реєстрову книгу №1 під реєстром №126
від 12.05.2004 року, що стверджується
свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно № 122 від 12.05.2004 року,
виданим Вонігівською сільською радою .

Згідно ч.2 ст.. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна).

Якщо договором або законом
передбачено прийняття майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації.

Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Як вбачається право власності на
будинок АДРЕСА_1 виникло у ОСОБА_2 саме
12.05.2004р. з моменту його оформлення та
реєстрації.

Крім цього довідкою Вонігівської
сільської ради №425 від 15.04.2014 р.
стверджено, що у 1993 році вказаний
будинок у результаті пожежі згорів,
після чого був відновлений.

Таким чином суд до уваги не бере
твердження представника Приватбанку
та нотаріуса проте, що ОСОБА_2 на була
права власності на будинок АДРЕСА_1 до
шлюбу з ОСОБА_1

У відповідності до ст.. 60 Сімейного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ч.2 ст.. 369 ЦК України
розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників…. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Аналогічні вимоги містяться у ст. 65
Сімейного кодексу України.

Як вбачається для укладення договору
купівлі-продажу від 21.05.2004 р. необхідно
було отримати нотаріально посвідчену
згоду позивача, чого зроблено не було і
продаж вказаного житлового будинку
взагалі з ОСОБА_1 не погоджувався.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України
правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Також відповідно до ч.2 ст. 65 Сімейного
кодексу України ….. дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Згідно ст.. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину сторонами
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 ЦК України.

Під час укладення договору
купівлі-продажу від 21.05.2004р. не було
додержано вимог ст.. 203 ЦК України, а
саме у продавця був відсутній
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, так як ОСОБА_2 самостійно
без участі ОСОБА_1 розпорядилась його
часткою у спільному майні, а тому суд
вважає, що слід визнати недійсним
договір купівлі-продажу від 21.05.2004 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, згідно
якого продано житловий будинок
АДРЕСА_1.

У відповідності до ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих , що
пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до статті 236 ЦК України
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

З наведених норм Закону вбачається, що
ОСОБА_3 права власності на житловий
будинок АДРЕСА_1 не має не з моменту
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 21.05.2004 року, а з
моменту його укладення, тобто вона
взагалі не була власником вказаного
будинку.

Згідно ст.. 5 Закону України «Про
іпотеку» предметом іпотеки може бути
нерухоме майно за умови, якщо воно
належить іпотекодавцю на праві
власності.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 Цивільного
кодексу України передбачено, що
виключно власник має право
розпоряджатись своєю власністю.

Отже беручи до уваги, що визнавши
договір купівлі-продажу від 21.05.2004 року
не дійсним ОСОБА_3 не є власником
житлового будинку АДРЕСА_1 , то
відповідно і договір іпотеки,
укладений нею для забезпечення взятих
на себе кредитних зобов'язань слід
визнаний недійсним, так як не власник
майна не має права передавати чуже
майно в іпотеку.

Враховуючи вище наведене суд вважає, що
позов ОСОБА_1 слід задовольнити
визнавши не дійсними договір
купівлі-продажу від 21.05.2004 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, згідно
якого продано житловий будинок АДРЕСА_1
та договір про іпотеку від 28.05.2004 року,
укладений між Мукачівською філією ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3

Судові витрати покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 169, 209-215 ЦПК
України, стст.38,39, 118, 122 ЗК України, ст.267
ч.4 ЦК України , суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 21.05.2004 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, згідно
якого продано житловий будинок
АДРЕСА_1.

Визнати недійсним договір про іпотеку
від 28.05.2004 року, укладений між
Мукачівською філією ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Закарпатської
області через Тячівський районний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя
В.В. Чопик