Номер провадження 22-ц/775/2494/2014
Головуючий в 1 інстанції Юр'єва Т.І.
Доповідач Азевич В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13 березня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого-судді Зінов'євої А.Г.,

суддів: Азевича В.Б., Ларіної Н.О.,

при секретарі Стефановій Я.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в
інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення
Кіровського районного суду м. Донецька
від 26 грудня 2013 року,-

В С Т А
Н О В И В:

21 листопада 2012 року ПАТ «Державний
ощадний банк України» звернулося до
суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення
кредитної заборгованості. Уточнивши
позовні вимоги в заяві від 18.02.2013 року
банк просив стягнути з відповідача
заборгованість за кредитним договором
на загальну суму 78 160,02 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Донецька від 26 грудня 2013 року позовні
вимоги ПАТ «Державний ощадний банк
України» задоволенні. Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний
ощадний банк України» заборгованість
за кредитним договором від 29 листопада
2007 року № НА-220315461 у загальній сумі 76
260,02 грн., у тому числі: 53 872,85 грн. -
прострочена заборгованість по
основному зобов'язанню за кредитом; 22
387,17 грн. - пеня з 26.10.2011 року по 05.01.2013
року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ
«Державний ощадний банк України»
витрати на вчинення виконавчого напису
нотаріусу від 02.04.2010 року № 2487 у сумі 1 900
грн. та судовий збір у сумі 781,78 грн.

На вказане рішення суду відповідач
подав апеляційну скаргу, в якій просить
його скасувати та ухвалити нове
рішення яким визнати боржником за
кредитним договором ОСОБА_3

В обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що суд першої
інстанції не взяв до уваги нотаріально
посвідчену заяву ОСОБА_4 про те, що він
бере на себе відповідальність
здійснювати платежі за кредитним
договором № НА 220315461 від 29.11.2007 року,
укладеному між ОСОБА_1 та ПАТ
«Державний ощадний банк України».
Вказує, що після погашення
заборгованості автомобіль, придбаний
за кредитні кошти, повинен був перейти
у власність ОСОБА_4 Останній здійснював
платежі за договором кредиту та після
аварії, в результаті якої був
пошкоджений вказаний автомобіль,
припинив погашати кредит внаслідок
чого утворилася заборгованість.

Окрім того, заставний автомобіль був
проданий за занижену ціну, а він не був
сповіщений про проведення торгів, тому
не зміг прийняти участі в їх
проведенні.

Щодо стягнення з нього 1 900 грн. за
вчинення виконавчого напису нотаріусу,
зазначає, що це суперечить
законодавству України, оскільки
рішення щодо реалізації закладеного
майна приймає лише суд.

Представник відповідача - ОСОБА_2
підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник банку - Бойко С.В. просив її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції - залишити без змін.

Апеляційний суд, заслухавши
суддю-доповідача, сторони, дослідивши
матеріали справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
між банком та ОСОБА_1 був укладений
кредитний договір від 29 листопада 2007
року № НА-220315461 відповідно до якого
позичальник отримав кредит у сумі 70 000,00
грн. строком на 60 місяців з терміном
кінцевого погашення не пізніше 28
листопада 2012 року, за умови сплати
відсотків за користування кредитом у
розмірі 17% річних. На забезпечення
зобов'язання позичальника був
укладений договір застави
транспортного засобу № НА-220315461/1 від
29.11.2007 року.

Банком на виконання п. 1.3 кредитного
договору були перераховані кошти на
рахунок фізичної особи - підприємця
ОСОБА_6, що підтверджується
меморіальним ордером № 86506 від 30.11.2007
року з метою сплати вартості
автомобілю марки ВАЗ 21101 згідно з
рахунком-фактурою № 4 від 29.11.2007 року.

Позичальник з 15.12.2008 року не виконував в
повному обсязі свої зобов'язання перед
банком, а саме: не сплачував суму
основного боргу та відсотки за
договором відповідно графіку
погашення.

Згідно п. 3.2.3 кредитного договору, при
виникненні простроченої
заборгованості за кредитом, процентами
чи комісійними винагородами, банк
вправі здійснити погашення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави згідно з
договором застави транспортного
засобу.

Відповідно до виконавчого напису,
вчиненого нотаріусом, предмет застави
06.12.2012 року був реалізований з
публічних торгів ВДВС Кіровського
районного управління юстиції м.
Донецька. Кошти отримані від
реалізації заставного майна у розмірі 4
101,81 грн. виконавчою службою були
перераховані банку та були направлені
на погашення боргу по кредитному
договору відповідача.

Станом на 18.02.2013 року заборгованість
позичальника складає 76 260,02 грн., в тому
числі: 53 872,85 грн. - прострочена
заборгованість по основному
зобов'язанню за кредитом; 22 387,17 грн. -
пеня з 26.10.2011 року по 05.01.2013 року. Також,
банком були понесені витрати на
вчинення виконавчого напису нотаріусу
від 02.04.2010 року № 2487 у сумі 1 900 грн., що
підтверджується копією нотаріального
напису та платіжними дорученнями.

Строк кредитного договору закінчився,
однак боржник у строки, встановлені цим
договором, погашення кредиту не
здійснив, чим порушує його умови та
вимоги цивільного законодавства.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції вважав за необхідне стягнути
з відповідача на користь позивача
заборгованість за кредитним договором,
яка станом на 18.02.2013 року склала
загальну суму 76 260,02 грн.

Окрім того, суд вважав за необхідне
стягнути з відповідача на користь
банку витрати на вчинення виконавчого
напису нотаріуса від 02.04.2010 року №2487 у
сумі 1 900 грн. та витрати по оплаті
судового збору при поданні позовної
заяви в розмірі 781,78 грн.

Суд не прийняв до уваги доводи
відповідача, оскільки кредитний
договір та договір застави власноручно
підписані відповідачем, а гроші, які
були сплачені за кредитом, а також
кошти, отримані після реалізації
заставного транспортного засобу, були
зараховані за вищевказаним кредитним
договором.

З вказаними висновками суду першої
інстанції можливо погодитися, виходячи
з наступного.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач уклав кредитний договір №
Н-А-220315461 від 29 листопада 2007 року, згідно
якому він отримав кредит для придбання
автомобіля у сумі 70 000 грн. зі сплатою 17 %
річних на строк 60 місяців з терміном
остаточного погашення не пізніше 28
листопада 2012 року. (а. с. 5 - 9)

Відповідно до розрахунку
заборгованості станом на 5 січня 2013
року, вона склала 76 260,02 грн. (а. с. 36)

Відповідач погоджується з тим, що
наявна заборгованість за користування
кредитом, але вважає, що вона виникла з
вини ОСОБА_3, який відповідно до
нотаріально посвідченої заяви узяв на
себе зобов'язання щодо погашення боргу
за вказаним кредитним договором.

Проте дане твердження не ґрунтується
на законі та обставинах справи,
оскільки відповідно до ст. 520 ЦК України
боржник у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою (переведення
боргу) лише за згодою кредитора, якщо
інше не передбачено законом.

Відповідач не надав суду доказів того,
що боржник (позичальник) за укладеним
ним кредитним договором був замінений
за згодою банка (кредитор). При розгляді
справи апеляційним судом представник
ОСОБА_1 підтвердив ту обставину, що його
довіритель не звертався до банку за
питанням про переведення боргу на
ОСОБА_3

В матеріалах справи наявна копія заяви
ОСОБА_3 про те, що він бере на себе
відповідальність сплатити по
кредитному договору № Н-А-220315461 від 29
листопада 2007 року між ОСОБА_7 (так у
заяві зазначено позичальника
по-батькові) та ОАО «Ощадбанк» України
у Пролетарському відділенні м.
Донецька залишок у сумі 54 829 грн. до 28
листопада 2012 року за автомобіль ВАЗ 21101
2007 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, яка посвідчена 04 березня 2009
року приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу. В заяві
також зазначено, що по сплаті в повному
обсязі зазначеної суми у строк за
кредитним договором автомобіль буде
перереєстрований на ім'я ОСОБА_3 В
посвідчувальному напису нотаріуса
помилково зазначено, що нотаріус
засвідчує справжність підпис гр.
ОСОБА_1, який зроблено у її присутності,
а особу ОСОБА_1, котрий підписав
документ, встановлено. (а. с. 108)

Вказана заява не має правового
значення при вирішення даного спору
про стягнення з позичальника суми
заборгованості за кредитом, оскільки
вона свідчить лише про волевиявлення
ОСОБА_3 та про його намір погашати
заборгованість за кредитом у
визначеній ним у заяві суми боргу, а
також не може бути підтвердженням того,
що банк надав відповідну згоду на
заміну позичальника у кредитному
зобов'язанні.

Окрім того, рішенням Мар'їнського
районного суду Донецької області з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнута
грошова сума у розмірі 54 829 грн.,
оскільки ОСОБА_3 не виконав своїх
зобов'язань відповідно до вказаної
вище заяви. (а. с. 106 - 107)

Оскільки виконавчий напис нотаріуса
від 02.04.2010 року №2487 був здійсненний
внаслідок невиконання позичальником
своїх зобов'язань за кредитом з метою
реалізації заставного автомобіля та
погашення заборгованості, тому
відповідач повинен відшкодувати банку
витрати, пов'язанні з вчиненням цього
виконавчого напису.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов до обґрунтованого
висновку про стягнення з ОСОБА_1
кредитної заборгованості.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу, оскільки не
ґрунтуються на законі, умовах
кредитного договору і обставинах
справи, та не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального або процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1
п.1, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах
якого діє ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Донецька від 26 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: