АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2316/14
Головуючий 1-ої інстанції -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого - Борової С.А.,

суддів - Крилової Т.Г., Маміної О.В.,

при секретарі - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Московського
районного суду міста Харкова від 03
лютого 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного
сумісного майна,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вищевказаним позовом, в якому
просила визнати право спільної
сумісної власності за подружжям -
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та
визнати за нею - ОСОБА_1 право власності
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1,
зобов'язати відповідні органи
зареєструвати за нею - ОСОБА_1, 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач посилається на те, що 23.04.1993
року вони з відповідачем зареєстрували
шлюб у РАЦСі Дзержинського району м.
Харкова. До реєстрації шлюбу мешкали
разом однією сім'єю громадянським
шлюбом з 1983 року.

За час проживання у шлюбі ними було
придбано квартиру АДРЕСА_1 за 40 000
доларів США.

Ця квартира придбалася 15.03.2007 р. за
спільні кошти, які вони з чоловіком
отримали від продажу 26.01.2007 р. спільного
будинку за адресою АДРЕСА_2 Цей будинок
вони купували під час шлюбу та
перебудовували також за спільні кошти,
та кожен з подружжя мав частку в
розмірі 1/2 чатини.

З 23.04.1993 року по 01.09.2005 рік вони з
відповідачем знаходилися в
зареєстрованому шлюбі та мешкали
разом.

01.09.2005 року шлюб між ними було припинено
а/з 829 від 01.09.2005 р., але вони фактично
мешкали разом однією сім'єю та вели
сумісне господарство в спільному
будинку за адресою АДРЕСА_2

З моменту переїзду до вище вказаної
квартири вони з чоловіком почали
робити там капітальний ремонт, та разом
мешкали і мешкаємо в цій спільній
квартирі і по цей час.

09.10.2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
було поновлено а/з 2580 від 09.10.2007 року по
цей час.

27.06.2013 року нею та її чоловіком - ОСОБА_2,
була відчужена їхня спільна квартира
АДРЕСА_3 за суму, яка складає 230 161,00 грн.

Після, підписання договору купівлі
продажу, відповідач забрав свою
половину грошей.

На її прохання провести у нотаріуса
поділ майна, відповідач відмовився,
посилаючись на те, що квартира належить
йому.

Таким чином вважає, що не зважаючи на
розірвання тимчасово офіційного шлюбу,
вона з відповідачем увесь час, понад 33
роки вела спільне господарство та
проживала однією сім'єю. А саме
квартира АДРЕСА_1, була придбана ними
під час, коли вони з відповідачем
мешкали разом та вели спільне
господарство в незареєстрованому
шлюбі.

Рішенням Московського районного суду
міста Харкова від 03 лютого 2014 року в
позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права спільної сумісної власності
подружжя на квартиру АДРЕСА_1 та
визнання права власності на 1/2 частину
вказаної квартири відмовлено.

Не погодившись з таким судовим
рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 03.02.2014 року.

Визнати право спільної сумісної
власності за подружжям - ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 на АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_1 1/2 частину АДРЕСА_1

Посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції фактичних
обставин справи, порушення норм
матеріального і процесуального права.
Висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції, судова колегія
вважає, що вона підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
та обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги та
заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60
ЦПК України.

Проте на порушення вимог ст. 212, 213, 214 ЦПК
України суд належним чином доводів
сторін не перевірив, не встановив
характер правовідносин, що виникли між
сторонами, норми права, якими вони
регулюються, не дав належної правової
оцінки зібраним доказам.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення, яким
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

До такого висновку судова колегія
прийшла виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що спірне
майно - квартира придбана ОСОБА_2 під
час коли сторони не перебували у
зареєстрованому шлюбі, тому вона є
особистою власністю ОСОБА_2 Позивачем
не надано суду переконливих доказів, що
на час придбання відповідачем спірної
квартири, вони мешкали однією сім'єю та
вели спільне господарство.

Погодитися з таким висновком суду
неможна, оскільки він не відповідає
фактичним обставинам.

Судовим розглядом справи встановлено,
що сторони з 23.04.1993 року по 01.09.2005 роки
знаходилися в зареєстрованому шлюб та
мешкали разом.

Згідно договору купівлі-продажу від
15.03.2007 року, на ім'я ОСОБА_2 придбана
квартира АДРЕСА_1

На час придбання спірної квартири
сторони в зареєстрованому шлюбі не
знаходились, але мешкали разом, однією
сім'єю, про що свідчить ті обставини, що
зразу після придбання квартири з
дозволу та відома ОСОБА_2 у квартирі
були зареєстровані ОСОБА_1 як дружина
та син ОСОБА_3 Після спливу незначного
часу - у жовтні 2007 року шлюб між ОСОБА_2
та ОСОБА_1 був знову зареєстрований. При
цьому судова колегія звертає увагу на
те, що ОСОБА_1 мала де зареєструватися,
оскільки була власницею квартири
АДРЕСА_3, якою користувався також і
ОСОБА_2 та був зареєстрований у цій
квартирі з 21.02.2007 р. по 30.05.2013 року.

Аналіз вищенаведеного свідчить про те,
що сторони мешкали разом, відповідач
визнавав позивачку членом своєї сім'ї,
користувалися разом нерухомим майном,
яке було зареєстровано на праві
власності за кожним з них.

Вказаних обставин по суті не оспорював
ОСОБА_2 у судовому засіданні.

Фінансова можливість на придбання
квартири була у обох сторін, оскільки
напередодні вони продали 26.01.2007 року
спільне домоволодіння за адресою
АДРЕСА_2

Згідно зі ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Висновки суду не відповідають
фактичним обставинам та суд невірно
виходив з позиції тільки до ст. 57 СК
України, згідно якої особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Тому у даному випадку спірні
правовідносини врегульовані ст. 74 СК
України, згідно з якою якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі, майно набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою,
поширюються положення глави 8 СК
України.

Ст. 60 СК України передбачено,що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу,крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Ст. 70 СК України передбачено, що у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставою
для скасування судового рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317,
319ЦПК України, судова колегія,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Московського районного суду
міста Харкова від 03 лютого 2014 року
скасувати.

Визнати спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право
власності по 1/2 частині на квартиру
АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного
сумісного майна.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: