Справа № 459/2046/13
Головуючий у 1 інстанції: Мелешко С.І.
Провадження № 22-ц/783/1739/14
Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської
області у складі:

головуючого - судді: Берези В.І.,
суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г.,

за участю секретаря судового
засідання: Брикайло М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 3 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до ДП
«Львіввугілля», третя особа Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м.Червонограді
Львівської області про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров`я при виконанні
трудових обов`язків, -

в с
т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково. Стягнуто з
Державного Підприємства
«Львіввугілля» в користь ОСОБА_2 2500 грн.
00 коп. моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків, внаслідок
професійного захворювання. Стягнуто з
Державного Підприємства
«Львіввугілля» в користь держави
судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп. В
задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач
ОСОБА_2, просить таке змінити в частині
стягнення 2500 грн. 00 коп. на
відшкодування моральної шкоди,
стягнувши з ДП «Львіввугілля» в його
користь 30000 грн. 00 коп. на відшкодування
моральної шкоди.

В апеляційній скарзі зазначає, що в
частині відмови в задоволенні решти
позовних вимог рішення суду є
незаконним та необгрунтованим. Судом
допущено невідповідність висновків
суду обставинам справи. Мотивує тим, що
15 років працював на шахтах ДП
«Львціввугілля» в шкідливих умовах
праці, внаслідок чого втратив
працездатність на 60 відсотків, отримав
трудове каліцтво та був звільнений з
роботи за станом здоров`я. Дана
обставина унеможливлює його
працевлаштування на даних роботах за
спеціальністю. Отримане
профзахворювання призвело до
вимушених змін у житті та втрати
нормальних життєвих зв`язків, відтак,
розмір компенсації заподіяної
моральної шкоди в сумі 30000 грн. 00 коп.
вважає повністю обґрунтованим,
розумним та справедливим. Судом не
враховано роз`яснення п.9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди». Вважає, що розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди, який суду визначив виходячи із
граничного розміру, передбаченого
Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
№472 від 23.06.1993 року (далі - Правила),
повинен був обраховуватись у кратному
співвідношенні з розміром мінімальної
заробітної плати, яка діяла на момент
розгляду справи в суді, а не на момент
виникнення права на відшкодування
моральної шкоди.

В судове засідання суду апеляційної
інстанції з`явився представник
апелянта - ОСОБА_3, представник третьої
особи - Тодорович О.В., відповідач не
з`явився, хоч був належним чином
повідомлений про час та місце судового
розгляду справи, тому справу
розглянуто у його відсутності,
відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника апелянта та представника
третьої особи, перевіривши матеріали
справи, межі та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
наступного.

Судом першої інстанції встановлено,
що відповідно до копії витягу № 10636 від
28.06.1994 року профпатологічного
відділення ЛОКЛ позивачу встановлено
діагноз: антракосилікоз І ст.
інтерстиціальна форма ДН II ст. -
захворювання професійне.

Встановлено, що згідно з актом
розслідування хронічного професійного
захворювання від 05.07.1994 року професійне
захворювання виникло у позивача
внаслідок довготривалої багаторазової
дії на організм шахтного пилу, контакту
з промисловою вібрацією, при
недостатньому виконанні заходів,
направлених на запобігання
профзахворювань.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме відповіді голови МСЕК Николишин
З.М. на адвокатський запит (а.с. 24),
висновком МСЕК позивачу вперше 13.07.1994
року встановлено третю групу
інвалідності та 60 % втрати
працездатності; 24.08.1994 року висновком
МСЕК позивачу встановлено третю групу
інвалідності та 60 % втрати
працездатності; 18.09.1997 року висновком
МСЕК позивачу встановлено третю групу
інвалідності та 60% втрати
працездатності; 13.08.1999 року висновком
МСЕК позивачу встановлено третю групу
інвалідності та 60 % втрати
працездатності; 27.08.2001 року висновком
МСЕК позивачу встановлено третю групу
інвалідності та 60 % втрати
працездатності; 02.09.2004 року висновком
МСЕК позивачу безтерміново
встановлено третю групу інвалідності
та 50 % втрати працездатності.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що внаслідок
порушення відповідачем права позивача
на безпечні умови праці останній
отримав трудове каліцтво, що
спричинило моральну шкоду, обумовлену
моральними та фізичними стражданнями
внаслідок ушкодження здоров`я,
погіршення життєвих умов, що потребує
від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

З урахуванням доводів апеляційної
скарги, з огляду на наявні в матеріалах
справи та досліджені в судовому
засіданні докази, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо визначеного розміру
грошового відшкодування моральної
шкоди.

Так, право на відшкодування моральної
шкоди у позивача виникло з 13.07.1994 року,
коли ОСОБА_2 вперше встановлено стійку
втрату професійної працездатності.
Дана обставина особами, які беруть
участь у справі, не оспорюється,

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач зазначає, що визначений
судом розмір грошового відшкодування
моральної шкоди не відповідає
обставинам справи. Вказує на
необхідність застосування пп.2 п.11
Правил, якими визначено, що розмір
моральної шкоди не може перевищувати
двохсот мінімальних розмірів
заробітної плати незалежно від інших
будь-яких виплат. Вважає, що потрібно
враховувати розмір мінімальної
заробітної плати, яка діяла на момент
розгляду справи в суді, а не на момент
виникнення права на відшкодування
моральної шкоди.

Дані обґрунтування не заслуговують на
увагу з огляду на таке.

Враховуючи момент виникнення у
позивача права на відшкодування
моральної шкоди, судом першої
інстанції правильно застосовано ст.440-1
ЦК Української РСР (1963 року), відповідно
до якої моральна (немайнова) шкода,
заподіяна громадянину або організації
діяннями іншої особи, яка порушила їх
законні права, відшкодовується особою,
яка заподіяла шкоду, якщо вона не
доведе, що моральна шкода заподіяна не
з її вини. Моральна шкода
відшкодовується в грошовій або іншій
матеріальній формі за рішенням суду
незалежно від відшкодування майнової
шкоди. Розмір відшкодування
визначається судом з урахуванням суті
позовних вимог, характеру діяння особи,
яка заподіяла шкоду, фізичних чи
моральних страждань потерпілого, а
також інших негативних наслідків, але
не менше п'яти мінімальних розмірів
заробітної плати.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України,
розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Визначивши розмір грошової
компенсації за заподіяну позивачу
моральну шкоду в сумі 2500 грн. 00 коп., суд
першої інстанції виходив із розміру
мінімальної заробітної плати станом на
1994 рік, яка становила 1 мільйон 500 тисяч
карбованців (ст.10 Закону України «Про
оплату праці»), що відповідно до Указу
Президента України №762 від 26.08.1996 року
«Про грошову реформу» від 11.07.1996 року
становить 15 грн. 00 коп.

Відтак, максимальний розмір моральної
шкоди за ушкодження здоров`я під час
виконання ОСОБА_2 трудових обов`язків
не може перевищувати 3000 грн. 00 коп., з
розрахунку 15 х 200 =3000.

Розмір мінімальної заробітної плати
визначається на час виникнення спірних
правовідносин між сторонами (13.07.1994
року), і на той час чинною була
спеціальна норма Правил, які на даний
час уже не діють.

Тому, висновок суду першої інстанції
про застосування до розрахунку
моральної шкоди розміру мінімальної
заробітної плати, яка діяла на час
встановлення позивачу вперше стійкої
втрати працездатності (у даному
випадку 15 грн. 00 коп.), відповідає нормам
закону та обставинам справи.

Суд першої інстанції врахував характер
правопорушення, глибину моральних
страждань, отриманих позивачем
внаслідок трудового каліцтва, а саме:
період роботи на підприємстві в
шкідливих умовах праці, необхідність
докладати додаткових зусиль для
організації свого життя, виходив із
засад розумності та виваженості.

Колегія суддів погоджується з
визначеним судом розміром грошової
компенсації за заподіяну позивачу
моральну шкоду та вважає її
справедливою. Суд першої інстанції
повно та всебічно дослідив та оцінив
обставини у справі, визначивши розмір
грошової компенсації за заподіяну
позивачу моральну шкоду в сумі 2500 грн. 00
коп.

Згідно зі ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги, доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308 , ст. ст.
314, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 3 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Береза В.І.

Судді:
Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.