У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Фаловської І.М.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцева Т.П.,

Парінова І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Київської міської
кредитної спілки «Київське міське
кредитне товариство» (далі - КМКС
«Київське міське кредитне товариство»)
до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,
заподіяної працівником при виконанні
трудових обов'язків, за касаційною
скаргою ОСОБА_4, поданою в інтересах
ОСОБА_3, на заочне рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 16 лютого 2012
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 2 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року КМКС «Київське міське
кредитне товариство» звернулося до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що відповідач,
працюючи у позивача на посаді касира,
здійснила вилучення коштів з каси
товариства на загальну суму 1 665 888 грн,
що підтверджується проведеною
перевіркою (інвентаризацією)
підзвітних ОСОБА_3
товарно-матеріальних цінностей у касі
спілки. З огляду на зазначене, позивач
просив стягнути з відповідача на його
користь завдані збитки у розмірі 1 665 888
грн.

Заочним рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 16
лютого 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 2 жовтня 2013 року, позовні
вимоги КМКС «Київське міське кредитне
товариство» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КМКС
«Київське міське кредитне товариство»
матеріальну шкоду в сумі 1 665 888 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_3, просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги КМКС
«Київське міське кредитне товариство»,
суд першої інстанцій, з висновками
якого погодився й апеляційний суд,
виходив з того, що з вини ОСОБА_3, яка
перебувала з позивачем у трудових
відносинах і з якою було укладено
письмовий договір про повну
матеріальну відповідальність,
позивачу було завдано матеріальні
збитки у сумі 1 665 888 грн, які підлягають
стягненню з відповідача в повному
обсязі.

Проте погодитись із такими висновками
судів попередніх інстанцій не можна,
оскільки суди дійшли його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що наказом голови
правління КМКС «Київське міське
кредитне товариство» від 6 жовтня 2008
року ОСОБА_3 було призначено на посаду
касира з посадовим окладом згідно
штатного розпису.

7 жовтня 2008 року з ОСОБА_3 укладено
договір про повному індивідуальну
матеріальну відповідальність, як з
бухгалтером-касиром.

Наказом від 11 травня 2009 року на час
відсутності головного бухгалтера
виконання його обов'язків покладено на
ОСОБА_3, з щомісячною доплатою 200 грн
(а.с. 31, т.1).

Згідно з актом інвентаризації касових
документів КМКС «Київське міське
кредитне товариство» у касі виявлено
недостачу грошових коштів на суму 1 665 888
грн. У касі виявлені видаткові касові
ордери від 2 липня 2009 року, 7 липня 2009
року, 10 липня 2009 року, 14 липня 2009 року, у
яких у графах «головний бухгалтер» та
«видав касир» міститься підпис,
виконаний від імені ОСОБА_3 за
відсутності підпису одержувача та
відомостей про цю особу (а.с.7-11, т.1).

У відповідності до статті 138 КЗпП
України для покладення на працівника
матеріальної відповідальності за
шкоду власник або уповноважений ним
орган повинен довести наявність умов,
передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Так, відповідно до статті 130 КЗпП
України працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що
за шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків, працівники, з вини
яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку. Матеріальна
відповідальність понад середній
місячний заробіток допускається лише у
випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно з ч. 1 ст. 134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до статті 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Як вбачається з позовної заяви, позивач
просив задовольнити позов, зокрема на
підставі ч. 1 ст. 134 КЗпП України,
вказуючи, що з відповідачем укладено
договір про взяття на себе повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Пленум Верховного Суду України в п. 8
постанови № 14 від 29 грудня 1992
року «Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» (зі змінами, внесеними
постановами від 28 березня 1997 року № 3 та
від 3 грудня 1997 року № 12) роз'яснив, що
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.
134 КЗпП України), суд зобов'язаний
перевірити, чи належить відповідач до
категорії працівників, з якими згідно
зі ст. 135-1 КЗпП України може бути
укладено такий договір.

Постановою Верховної Ради України «Про
порядок тимчасової дії на території
України окремих актів законодавства
Союзу РСР» від 12 вересня 1991
року № 1545 визначено, що на території
України діють законодавчі акти СРСР,
якщо вони не суперечать законодавству
України, зокрема є чинним Перелік посад
і робіт, які заміщаються або
виконуються працівниками, з якими
підприємство уклало письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
схоронності цінностей, переданих їм
для зберігання, обробки, продажу
(відпуску), перевезення або
застосування в процесі виробництва,
затвердженого постановою Держкомпраці
СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня
1977 року № 447/24 (далі - Перелік).

Стаття 135-1 КЗпП України містить
положення про те, що письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність може бути укладено
підприємством, установою, організацією
з працівниками (що досягли
вісімнадцятирічного віку), які
займають посади або виконують роботи,
безпосередньо зв'язані із зберіганням,
обробкою, продажем (відпуском),
перевезенням або застосуванням у
процесі виробництва переданих їм
цінностей. Перелік таких посад і робіт,
а також типовий договір про повну

індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з вимог ст. 10 ЦПК України суд у
кожному випадку повинен вживати
передбачених законом заходів до
всебічного, повного, об'єктивного
з'ясування обставин, від яких згідно зі
статтями 130, 134, 135-1, 135-3, 137 КЗпП України
залежить вирішення питання покладення
матеріальної відповідальності та про
розмір шкоди, що підлягає
відшкодуванню.

Однак місцевий суд не вжив
передбачених законом заходів для
всебічного, повного й об'єктивного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, зокрема, не визначився з
характером спірних правовідносин, не
дав належної оцінки укладеному
договору про повну матеріальну
відповідальність, посадовій
інструкції касира, належним чином не
з'ясував, на якій посаді працювала
відповідач на час видачі видаткових
касових ордерів від 2 липня 2009 року, 7
липня 2009 року, 10 липня 2009 року та
14 липня 2009 року на загальну суму 1 665 888
грн - касира, чи бухгалтера-касира, хто
працював головним бухгалтером
кредитної спілки у цей період та у
зв'язку з чим головний бухгалтер був
відсутній на роботі з 11 травня 2009 року;
чи належить відповідач до категорії
працівників (вказаних в
вищезазначеному Переліку), з якими
згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути
укладено договір про повну матеріальну
відповідальність (а.с. 31, т.1).

Не погоджуючись з позовом та заочним
рішенням суду першої інстанції,
відповідач зазначала, що офіційно не
оформлялася на роботу до позивача та
жодних офіційних документів,
пов'язаних з фінансовою діяльністю
товариства не підписувала. Всупереч
вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України суд
зазначені заперечення відповідача
належним чином не перевірив та не
з'ясував, чи подавалася нею заява про
прийом на роботу до кредитної спілки,
як про це зазначено в наказі № 43 від 6
жовтня 2008 року (а.с. 4, т.1), оскільки
долучена до матеріалів справи заява
позивача про вступ до кредитної спілки
таким документом не являється (т.1, а.с.
93, 94).

Всупереч вимогам ст. 212 ЦПК України
судом не було надано оцінки заяві
ОСОБА_3 від 24 червня 2009 року про
звільнення за власним бажанням у
зв'язку з відсутністю кваліфікації (а.с.
99, т.1), тобто до підписання видаткових
касових ордерів та не з'ясовано коли та
у зв'язку з чим була звільнена
відповідач.

У видаткових касових ордерах від 2
липня 2009 року на суму 416 672 грн, 7 липня
2009 року на суму 416 672 грн, 10 липня 2009 року
на суму 416 672 грн та 14 липня 2009 року на
суму 416 672 грн зазначено, що їх підставою
є оплата гарантійних зобов'язань
кредитної спілки перед ТОВ «Укральфа»
від 13 жовтня 2008 року. Проте, судом
питання існування (чи
відсутності) гарантійних зобов'язань
КМКС «Київське міське кредитне
товариство» перед ТОВ «Укральфа», на
користь якого були видані кошти за
зазначеними касовими ордерами, взагалі
не досліджувалося.

Крім того, місцевий суд, встановивши
факт недостачі грошових коштів в касі
КМКС «Київське міське кредитне
товариство» лише на підставі акту
інвентаризації касових ордерів, не
дослідив питання наявності грошових
коштів у касі КМКС «Київське міське
кредитне товариство» 2 липня 2009 року, 7
липня 2009 року, 10 липня 2009 року та 14 липня
2009 року, тобто у дні, коли були
підписані видаткові касові ордери на
загальну суму 1 665 888 грн; не з'ясував, чи
проводилась у товаристві ревізія
фінансово-господарською діяльності за
період коли, на думку позивача, була
заподіяна шкода товариству, не
дослідив акт ревізії та додатки до
нього, які складаються із
бухгалтерських документів, касових
книг, інвентаризаційних описів та інше
(а.с. 6).

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої
інстанції у порушення вимог ст. ст. 212 -
214 ЦПК України не вжив передбачених
законом заходів до всебічного, повного
й об'єктивного з'ясування обставин, від
яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП
залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності на конкретного
працівника та про розмір шкоди, що
підлягає відшкодуванню, зокрема, не
з'ясував: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями працівника її
заподіяно і чи входили до функцій
працівника обов'язки, неналежне
виконання яких призвело до шкоди; в
чому полягала його вина; в якій
конкретно обстановці заподіяно шкоду;
чи були створені умови, які
забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника.

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув та всупереч вимог статей 303, 304,
315 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги,
в ухвалі не зазначив конкретні
обставини й факти, що спростовують такі
доводи, і помилково залишив рішення
суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що суди не встановили
фактичні обставини справи, які мають
значення для правильного вирішення
справи, оскаржувані судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності і обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити.

Заочне рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 16 лютого
2012 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 2 жовтня 2013
року скасувати, справу передати справу
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий І.М. ФаловськаГоловуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева І.К.
Парінова В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін