Справа №488/3388/13-ц 14.04.2014 14.04.2014 14.04.2014
Провадження № 22ц/784/1177/14
Головуючий у І інстанції Селіщева Л.І.
Доповідач апеляційної інстанції
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 квітня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання -
Богуславською О.М.,

аз участі:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача -
Іванової Т.В.,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційними скаргами
ОСОБА_2 та комунального підприємства
"Міжнародний аеропорт Миколаїв"
рішення Корабельного районного суду м.
Миколаєва від 03 лютого 2014 року,
ухваленого у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до комунального
підприємства "Міжнародний аеропорт
Миколаїв" про стягнення вихідної
допомоги та середньої заробітної плати
за період затримки розрахунку при
звільненні, -

у с т а н о в и л а :

15 липня 2013 року ОСОБА_2 пред'явила
до комунального підприємства
"Міжнародний аеропорт Миколаїв"
зазначений позов, який обґрунтувала
наступним.

На підставі наказу № 258/к від 12
липня 2011 року вона стала обіймати
посаду фінансового директора КП
"Міжнародний аеропорт Миколаїв".

За весь час роботи сумлінно виконувала
трудові обов'язки, покладені на неї
договором, посадовою інструкцією та
правилами трудового розпорядку, не
отримувала від роботодавця будь-яких
зауважень, щодо вчасності та якості
виконуваної роботи.

В той же час, відповідач не виконував
взяті на себе за трудовим договором
обов'язки, періодично затримував
виплату заробітної плати, зокрема у
грудні 2012 та січні 2013 року він
заборгував їй відповідно - 2 379 гривень 92
копійки та 7 401 гривню 70 копійок,
постійно затримував виплати допомоги у
зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

У зв'язку з цим, 18 березня 2013 року вона
змушена була написати заяву про
надання відпустки, з послідуючим
звільненням за п. 3 ст. 38 КЗоТ України.

Ця її заява була задоволена і наказом №
71/К від 20.03.2013 року її було звільнено з
посади за власним бажанням, у зв'язку з
невиконанням власником законодавства
про працю та умов трудового договору.

15 квітня 2013 року відповідач видав їй
трудову книжку, виплатив борг по
заробітній платі, з врахуванням
відпускних, та допомогу за лікарняними
листками.

В той же час, вихідну допомогу у розмірі
тримісячного середнього заробітку, як
передбачено п. 3 ст. 38 КЗпП України,
підприємство не виплатило.

Посилаючись на зазначені обставини та
на вину відповідача у несвоєчасному
розрахунку при звільненні, після
декількох уточнень, просила стягнути
на її користь з КП "Міжнародний
аеропорт Миколаїв" 29 809 гривень 08
копійок вихідної допомоги та 90 846
гривень 72 копійки середнього заробітку
за весь час затримки розрахунку при
звільненні.

Рішенням Корабельного районного
суду м. Миколаєва від 03 лютого 2014 року
позов задоволено частково.

З Державного КП "Міжнародний аеропорт
Миколаїв" на користь ОСОБА_2 стягнуто 42
478 гривень 06 копійок, з яких - 9 990 гривень
06 копійок - вихідна допомога, а 32 488
гривень - середній заробіток за весь
час затримки розрахунку при
звільненні.

ОСОБА_2 та КП "Міжнародний
аеропорт Миколаїв", кожний окремо,
подали на це рішення апеляційні скарги,
в яких просили його скасувати і
ухвалити нове:

- позивач - про задоволення позову
у повному обсязі;

- відповідач - про відмову у позові
у повному обсязі.

Обидва обґрунтовували свої скарги
невідповідністю висновків суду
дійсним обставинам справи й положенням
чинного трудового законодавства.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід
відхилити, а апеляційну скаргу КП
"Міжнародний аеропорт Миколаїв"
задовольнити, оскаржене рішення суду 1
інстанції скасувати, оскільки воно
ухвалене без точного дотримання вимог
чинного трудового законодавства, і
ухвалити у справі нове рішення, яким
відмовити ОСОБА_2 у заявленому нею
позові до КП "Міжнародний аеропорт
Миколаїв" з наступних підстав.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено в оскаржуваному рішенні,
районний суд виходив з того, що на
підставі безстрокового трудового
договору сторони перебували у трудових
відносинах, які були припинені за п. 3
ст. 38 КЗоТ України. У зв'язку з цим, при
проведенні розрахунку відповідач
зобов'язаний був виплатити позивачеві
вихідну допомогу у розмірі
тримісячного середнього заробітку,
проте той такого обов'язку не виконав і
відмовляється виконати натепер, через
що з підприємства на користь позивача
слід стягнути вихідну допомогу у
розмірі 9 990 гривень 06 копійок та 32
гривень 488 копійок середнього
заробітку за час затримки розрахунку.

Колегія суддів судової палати не
погоджується, з установленими судом І
інстанції фактами та правовідносинами,
вважає висновки щодо них та результату
вирішення справи помилковими,
необґрунтованими і незаконними.

Згідно ст. 43 Конституції України, ст.ст.
94, 115-116, 2371 КЗпП України та Закону
України "Про оплату праці" кожен має
право на працю, що включає можливість
заробляти собі на життя працею, яку він
вільно обирає або вільно погоджується
виконувати.

Право на своєчасне одержання
винагороди за працю захищається
законом.

Порушення права людини на отримання
винагороди за працю слід розглядати як
посягання на її конституційне право на
гідне життя та на здоров'я.

При звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сумм.

У разі невиплати з вини власника
або уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Дійсно, в силу ст. 44 КЗпП України,
при припиненні трудового договору з
підстав, зазначених у частині 3 ст. 38
названого кодексу, працівникові
виплачується вихідна допомога у
розмірі, передбаченому колективним
договором, але не менше тримісячного
середнього заробітку.

Як вбачається із ксерокопій наказу №
258/к від 12 липня 2011 року (а.с. - 7);
трудового договору від 25 грудня 2011 року
(а.с. - 9); довідки про заборгованість із
сплати заробітної плати (а.с. - 10);
листків непрацездатності (а.с. - 11-12, 16);
трудової книжки позивача (а.с. - 13-15);
довідки про повний розрахунок № 476 від
05.08.2013 року (а.с. - 27); довідки про
середній заробіток позивача (а.с. - 49);
копії наказу про службову перевірку
(а.с. - 50); висновку службового
розслідування (а.с. - 52-53); заяви про
відпустку, з послідуючим звільненням
(а.с. - 54); копії наказу № 05/к від 17.01.2014
року про внесення змін до наказу про
звільнення позивача (а.с. - 55); копії
наказу № 71/к від 20.03.2013 року про
звільнення позивача вбачається, що з 12
липня 2011 року сторони перебували у
трудових відносинах, які були
припинені з 05.04.2013 року на підставі,
після внесення неоскарженим позивачем,
а, відповідно, чинного, як на час
ухвалення оскаржуваного судового
рішення, так і на сьогодні, наказу № 05/к
від 17 січня 2014 року, за ст. 38 КЗпП
України, без зазначення її частини.

Оскільки названа стаття передбачає три
частини для звільнення працівника за
власним бажанням, то, до визнання
названого наказу незаконним і його
скасування, вважати, що відповідач
зобов'язаний сплатити позивачу вихідні
допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП
України для звільнених за ч. 3 ст. 38 КЗпП
України - підстав немає.

За такого, у вимозі про стягнення
вихідної допомоги, тим більше у
бажаному позивачем розмірі, слід було
відмовити.

Оскільки районний суд був іншої думки і
частково задовольнив зазначену вимогу,
то його рішення, де такий висновок
викладено, слід скасувати і ухвалити
нове рішення про відмову у зазначеній
вимозі.

Не могла бути задоволена і вимога про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку, оскільки вона є
похідної від попередньої і наслідує її
процесуальну долю.

Оскільки, позивач обґрунтовувала її
несплатою відповідачем їй вихідної
допомоги, то за наявності відмови у
названій вимозі, не може бути
задоволена і вимога про стягнення
середнього заробітку.

У зв'язку з тим, що районний суд цю
вимогу задовольнив, то і в цій частині
рішення слід скасувати й ухвалити нове,
про відмову у її задоволенні.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Апеляційну скаргу комунального
підприємства "Міжнародний аеропорт
Миколаїв" задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м.
Миколаєва від 03 лютого 2014 року
скасувати і ухвалити у справі нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у позові
до комунального підприємства
"Міжнародний аеропорт Миколаїв" про
стягнення вихідної допомоги та
середньої заробітної плати за період
затримки розрахунку при звільненні за
його недоведеністю.

Рішення набирає законної сили з дня
його проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: