Номер провадження: 22-ц/785/4504/14
Номер справи місцевого суду: 523/658/14-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Кварталової А.М., Фальчука В.П.

при секретарі: Счаслівцевій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Суворовського районного суду м.Одеса
від 17 лютого 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання права користування земельною
ділянкою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року представник ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 звернувся до Суворовського
районного суду м.Одеса з позовом до
ОСОБА_4 про визнання права користування
земельною ділянкою, мотивуючи це тим,
що відповідно до рішення суду ОСОБА_2 є
власником частини домоволодіння
АДРЕСА_1 та є користувачем земельної
ділянки за вказаною адресою.
Посилаючись на невірність складання
технічного паспорту домоволодіння (так
як на час його складання бабуся ОСОБА_5
померла), просить визнати за позивачем
право користування земельною ділянкою
під АДРЕСА_1, площею 467 кв. м. для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель.

Рішенням Суворовського районного суду
м.Одеса від 17 лютого 2014 року позов
ОСОБА_2 залишено без задоволення у
повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся
до суду апеляційної інстанції з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення Суворовського районного суду
м.Одеса від 17 лютого 2014 року скасувати,
а справу направити до суду першої
інстанції для продовження її розгляду,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції при постановленні рішення
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
Законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
або заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що:

- ухвалою Ленінського районного суду м.
Одеси від 15.06.1989 року рішення
Ленінського районного суду м. Одеси від
26.09.1974 року про вилучення у ОСОБА_2
домоволодіння АДРЕСА_1 скасовано (а. с.
5-8).

- ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. (а. с. 11), а
згідно копії технічного паспорту від
1979 року на домоволодіння АДРЕСА_1 в
ньому зазначена ОСОБА_5 (а. с. 12-16);

- рішенням Одеського обласного суду від
21.01.1998 року встановлено, що ОСОБА_4
належить 11/25 частини домоволодіння
АДРЕСА_1, визнано частково недійсними
правовстановлюючі документи,
визначено порядок користування
земельною ділянкою - ОСОБА_4 виділено
земельну ділянку площею 271 кв. м., ОСОБА_2
- 196 кв. м. (а. с. 28-34);

- рішенням виконкому Одеської міської
ради № 652 від 17.07.1998 року ОСОБА_4
передано у власність земельну ділянку
площею 255 кв. м. за адресою - АДРЕСА_1,
видано відповідний державний акт про
право приватної власності на землю від
28.12.1998 року (а. с. 26, 35);

- 12.11.1998 року виконавчий комітет ОМР
видав ОСОБА_4 свідоцтво про право
власності на частини домоволодіння
АДРЕСА_1 (а. с. 27).

Відмовляючи у задоволенні вимог про
стягнення страхового відшкодування в
порядку регресу, суд першої інстанції
виходив з того, що в позовній заяві не
вказано жодної фактичної та правової
підстави набуття позивачем права
користування земельною ділянкою.

Такий висновок суду відповідає
матеріалам справи і заснований на
законі.

Як вбачається з матеріалів справи
рішенням Ленінського районного суду м.
Одеси від 26.09.1974 року у ОСОБА_2 і ОСОБА_3
вилучено самовільно зведене
будинковолодіння, що складається з 2-х
кімнат площею 28 кв. м. та кухні.

Дане рішення скасовано ухвалою
Ленінського районного суду м. Одеси від
15.06.1989 року.

Як вбачається з рішення Одеського
обласного суду від 21.01.1998 року, яке
вступило в законну силу згідно із
ухвалою Верховного суду України від
29.04.1998 року, у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу
домоволодіння від 16.04.1927 року між
ОСОБА_6, та ОСОБА_7 і ОСОБА_8, заповіту
від 30.11.1964 року на ім`я ОСОБА_9, свідоцтва
про право на спадщину за Законом від
25.02.1980 року на ім`я ОСОБА_10 і ОСОБА_4,
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 28.05.1987 року на ім`я ОСОБА_4,
визнання права користування земельною
ділянкою по АДРЕСА_1 - відмовлено.
Виділено у користування ОСОБА_4
земельну ділянку площею 271 кв. м., у
користування ОСОБА_2 - 196 кв. м. (а. с.28-34).
При цьому ОСОБА_11 мотивувала свої
вимоги тим, що 16.04.1927 року ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 купили у ОСОБА_6 не самі будинки,
а лише дворове місце.

В даному позові, з яким ОСОБА_2
звернулася до суду у січні 2014 року, вона
зазначає, що право користування всією
земельною ділянкою в неї виникло тому,
що ОСОБА_4 незаконно успадкував
домоволодіння по АДРЕСА_1 від своїх
діда та баби, оскільки останні даний
будинок у власність за договором
купівлі-продажу від 16.04.1927 року не
набували, оскільки будинки, що існували
за даною адресою були побудовані до 1917
року і після революції були
націоналізовані, тобто перейшли у
власність держави і тому не могли
виступати предметом договору
купівлі-продажу. Тому всі подальші
операції з переходу права власності на
будинок і зокрема на ім`я ОСОБА_4 є
незаконними. Відтак і земельна ділянка
виділена відповідачу незаконно. А тому
на думку представника позивача, ОСОБА_2
має законне право користуватися всією
земельною ділянкою, а не лише її
частиною.

Судова колегія вважає, що незважаючи
на схожість заявлених вимог, ОСОБА_2 в
даному позові вказала інші підстави
обгрунтування заявлених вимог про
визнання права користування земельною
ділянкою - через недійсність договору
купівлі-продажу від 16.04.1927 року, але не у
зв`язку з тим, що її дід і баба не
набували будинки, а у зв`язку з
незаконністю їх придбання через
націоналізацію будинків і переходу їх
у власність держави після революції
1917 року.

Відповідно до ст. 30 ЗК України 1990 року
при переході права власності на
будівлю і споруду разом з цими
об`єктами переходить у розмірах,
передбачених статею 67 цього Кодексу і
право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни його
цільового призначення.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_4 на підставі рішенням виконкому
Одеської міської ради № 652 від 17.07.1998
року передано у власність земельну
ділянку площею 255 кв. м. за адресою -
АДРЕСА_1 та видано відповідний
державний акт про право приватної
власності на землю від 28.12.1998 року.

Вимог про визнання не чинними рішення
виконкому Одеської міської ради № 652
від 17.07.1998 року та державного акту від
28.12.1998 року про право приватної
власності ОСОБА_4 на 255 кв. м. земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1 позивачем
не заявлялося. Доказів про визнання не
чинними рішення виконкому Одеської
міської ради № 652 від 17.07.1998 року та
державного акту від 28.12.1998 року
позивачем не надано.

При таких обставинах відсутні підстави
задоволення вимог про визнання за
позивачем права користування на всю
земельну ділянку площею 467 кв. м. за
адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов`язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем не надано жодного належного
доказу на обгрунтування заявлених
вимог.

За таких обставин, судова колегія
погоджується з висновком районного
суду щодо відмови у задовленні
заявлених вимог про визнання права
користування земельною ділянкою.

Доводи апеляційної скарги про те, що
будинки по АДРЕСА_1, придбані ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу
від 16.04.1927 року у ОСОБА_6, не могли бути
предметом даного договору з посиланням
на те, що всі приватні будинки,
побудовані до революції, після 1917 року
були націоналізовані і перейшли у
власність держави, є неспроможними
виходячи з такого.

Перший цивільний кодекс Української
РСР затверджений Всеукраїнським
центральним виконавчим комітетом 16
рудня 1922 року набув чинності з 01.01.1923
року і діяв до 01.01.1964 року.

Відповідно до ст. 52 ЦК УРСР 1922 року
розрізняється власність: державна
(націоналізована і муніципалізована),
кооперативна, приватна.

Відповідно до ст. 54 цього кодексу
предметом приватної власності можуть
бути зокрема не націоналізовані
будівлі, гроші, цінні папери та інші
коштовності, іноземна валюта в тому
числі золота та срібна монета та
взагалі будь-яке майно, яке не вилучене
з приватного обігу.

Таким чином ЦК України 1922 року
передбачав приватну власність на
будівлі, які не націоналізовані або не
муніципалізовані і навпаки не
передбачав право власності на землю,
яка вся була націоналізована і не
могла бути предметом купівлі-продажу
між фізичними особами. .

Позивачем не представлено доказів, що
будинки за адресою: АДРЕСА_1 були
націоналізовані або муніципалізовані.
Договір від 16.04.1927 року перевірявся на
предмет відповідності діючому на той
час законодавству і посвідчувався
нотаріусом, яким відповідно до звірки
№ 732 ч. 37 перевірено, що домоволодіння
дійсно належить ОСОБА_6 на праві
приватної власності. Такі самі дані
встановлені при проведенні первісної
інвентаризації БТІ від 14.03.1940 року.

Інших доводів в апеляційній скарзі не
наведено.

За таких обставин, судова колегія
доходить висновку, що судом першої
інстанції при розгляді справи
додержано норми процесуального і
матеріального права, підстав для зміни
чи скасування ухваленого у справі
рішення суду не має.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 17 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
А.М. Кварталова

В.П. Фальчук