АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №22ц/796/5842/14
Головуючий у 1 інстанції - Малинников
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
м.Києва у складі:

Головуючого -
Панченка М.М.

Суддів -
Кирилюк Г.М. Вербової І.М.

При секретарі -
Мікітчак А.Л.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Альфа-Банк» на рішення
Шевченківського районного суду
м.Києва від 27 січня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
про визнання недійсним кредитного
договору в частині,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року позивачка
ОСОБА_2звернулась з позовом до суду до
відповідача Публічного акціонерного
товариства «Альфа-Банк» і просила
винести рішення, яким визнати
недійсним п.4 кредитного договору,
укладеного сторонами від 14 червня 2011
року, яким передбачено вирішення
спорів з виконання кредитної угоди
третейським судом, з тих підстав, що
указаною умовою обмежуються
конституційні права позивачки
звертатись за захистом своїх прав в
суди загальної юрисдикції.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 27 січня 2014 року позов
задоволено /а.с.13-17/.

Судовим рішенням визнано пункт 4 до
кредитного договору №500213038 від 14.06.2011
року про застереження, яке є
третейською угодою в розумінні ст.12
Закону України «Про третейські суди»,
укладеного між ОСОБА_2 та
ПАТ»Альфа-Банк» недійсним.

В апеляційній скарзі відповідач
ПАТ»Альфа-Банк» просить скасувати
рішення, як постановлене з порушенням
вимог процесуального закону, та
ухвалити нове рішення про відмову у
позові /а.с.22-24/.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відмовляючи у позові, суд виходив з
того, що наявність у кредитній угоді
наявність пункту про вирішення спору
третейським судом, порушує право
позивачки на захист своїх прав згідно
із законодавством України.

Між тим, висновки суду не відповідають
обставинам справи і, відповідно,
неправильно застосовані норми
матеріального права.

Згідно до ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як слідує із матеріалів справи, 14
червня 2011 року між позивачкою ОСОБА_2 та
ПАТ»Альфа-Банк» укладено кредитний
договір №500213038 від 14.06.2011 року, за яким
позивачка отримала кредит у сумі 49.050
грн. /а.с.3/.

Пунктом 4 кредитного договору
передбачено , що у випадку неможливості
вирішення сторонами спору з приводу
виконання та припинення кредитної
угоди шляхом переговорів - сторони
мають право звернення до Постійно
діючого Третейського суду при
Всеукраїнській громадській
організації «Всеукраїнський
фінансовий союз» /а.с.3/.

Посилаючись на ст.16 ЦК України,
відповідно до якої кожна особа має
право звернутись до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу, позивачка
вважала, що вище зазначене третейське
застереження обмежує її право на
звернення до суду за захистом своїх
порушених прав, визначених ст.3 ЦПК
України.

Колегія суддів вважає, що домовленість
сторін у кредитному договорі про
звернення за вирішенням спорів до
третейського суду ніяким чином не
порушує права позивачки, а спірний
пункт цього договору не протирічить
чинному законодавству.

Так, відповідно до ст.17 ЦПК України
сторони мають право передати спір на
розгляд третейського суду, крім
випадків, встановлених законом.

А згідно ст.12 Закону України «Про
третейські суди» третейська угода може
бути укладена у вигляді третейського
застереження у договорі, контракті або
у вигляді окремої письмової угоди

При укладанні кредитного
договорусторонами використане указане
право, що виразилось у третейському
застереженні, закріпленому у п.4
кредитної угоди.

Згідно ст.627 ЦК України відповідно до
ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв, ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 203 ЦК України визначено
перелік підстав для визнання правочину
недійсним, однак позивачкою не надано
жодних доказів порушенням указаних
вимог при укладанні договорору кредиту
в частині умов про третейське
застереження.

Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України від 9 липня 2002 року (справа
про досудове врегулювання спорів),
положення ч.2 ст.124 Конституції України
щодо поширення юрисдикції судів на всі
правовідносини, що виникають у державі,
в аспекті конституційного звернення
необхідно розуміти так, що право особи
на звернення до суду за вирішенням
спору не може бути обмежене законом,
іншими нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб»єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленим цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, визнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відмова від права на звернення до суду
за захистом є недійсною.

Здійснення третейськими судами
функції захисту, передбаченої в абзаці
7 ст.2, ст.3 Закону України «Про
третейські суди», є здійснення ними не
правосуддя, а третейського розгляду
спорів сторін у цивільних і
господарських правовідносинах у межах
права, визначеного ч.5 ст.55 Конституції
України.

Тому, передбачаючи у договорах
третейський порядок врегулювання
спорів, сторони реалізують свої права,
передбачені ст.55 Конституції України,
що є не угодою про відмову у зверненні
до суду, а процесуальним правом,
передбаченим Конституцією України та
процесуальним законодавством.

Указаний висновок суду
підтверджується також роз»ясненнями,
викладеними у п.2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №2 від 12 червня
2009 року «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції», згідно якого
договір сторін про передачу спору на
розгляд третейського суду (ст.17 ЦПК) не
є відмовою від права на звернення до
суду за захистом.

На підставі викладеного, доводи
позивачки щодо обмеження її прав на
судовий захист своїх інтересів, в
результаті передбаченого в кредитній
угоді третейського застереження, є
безпідставним, а тому рішення суду
першої інстанції належить скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, в
порядку розподілу судових витрат суд
вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2
на користь Банку, понесенні останнім
судові витрати.

Керуючись ст.307,309 ЦПК України, колегія
суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
задовольнити.

Скасувати рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 27 січня 2014
року та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в позові ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк» про визнання недійсним
кредитного договору в частині
третейського застереження.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк судові витрати у вигляді
сплаченого судового збору у сумі 121
грн.80 коп.

Рішення набирає чинності негайно, але
може бути оскаржене в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді