Провадження №22-ц/784/796/14
Головуючий у першій інстанції:
Доповідач у апеляційній інстанції
УХВАЛА

Іменем
України

15 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської
Ж.М.,

при секретарі судового
засідання - Романенко Ю.О.,

за участю: представника
позивачки - ОСОБА_3,

представників відповідача -
ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні матеріали
цивільної справи

за
апеляційною скаргою

представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4

на ухвалу Центрального районного суду
м. Миколаєва від 09 грудня 2013 року про
забезпечення позову по цивільній
справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та поділ спільного майна,

в с т
а н о в и в:

У листопаді 2013 року ОСОБА_7
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6
про встановлення факту проживання
однією сім'єю та поділ спільного майна.

09 грудня 2013 року позивачкою було
подано заяву про забезпечення позову
шляхом накладення арешту на
транспортні засоби, а саме:

- автобус -D марки IKARUS, модель 260, 1990 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1;

- автобус марки YOUYI модель ZGT6831DN, 2007
року випуску, державний номер НОМЕР_3;

- автобус -D марки IKARUS0-250, 1993 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Ухвалою Центрального районного
суду м. Миколаєва від 09 грудня 2013 року,
ухвалою цього ж суду від 13 березня 2014
року про усунення описки, накладено
арешт на вищевказані транспортні
засоби.

В апеляційній скарзі
представник ОСОБА_6 - ОСОБА_4,
посилаючись на неповне з'ясування та
встановлення судом обставин, які мають
значення для справи, порушення судом
норм процесуального права, просив
скасувати ухвалу судді.

Заслухавши доповідь судді,
відповідача та його представника,
позивачку, перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню на підставі
наступного.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України
забезпечення позову за заявою осіб, які
беруть участь у справі, допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення позову
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Як роз'яснено в пункті 4
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006
року, розглядаючи заяву про
забезпечення позову, суд (суддя) має з
урахуванням доказів, наданих позивачем
на підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Вирішуючи питання про
забезпечення позову, суд має брати до
уваги не тільки інтереси позивача, а й
інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів. Наприклад,
обмеження можливості господарюючого
суб'єкта користуватися та
розпоряджатися власним майном іноді
призводить до незворотних наслідків.

Відповідно до Закону України «Про
виконавче провадження» арешт майна
полягає у проведенні його опису,
оголошенні заборони розпоряджатися
ним, а у разі потреби - в обмеженні права
користування майном ( ст.57).

Суд, задовольняючи заяву
позивачки про забезпечення позову,
вірно виходив з того, що неприйняття
заходів забезпечення позову може
призвести до утруднення в майбутньому
виконання рішення суду, оскільки
вказані транспортні засоби є
предметами спору.

За таких обставин ухвала суду є
обґрунтованою та постановлена у
відповідності з вимогами
процесуального закону.

Посилання апелянта на те, що
обраний судом спосіб забезпечення
позову перешкоджає йому
використовувати вказані автобуси для
здійснення підприємницької діяльності
по перевезенню пасажирів не
заслуговує на увагу, оскільки в
оскаржуваній ухвалі не міститься
заборони щодо користування вказаним
майном, а інші обмеження щодо вказаного
майна - арешт, тобто заборона
розпорядження ним (продавати, дарувати)
- відповідають вимогам закону.

Водночас, доказів того, що
накладення судом арешту на належне
відповідачеві майно перешкоджає йому
здійснювати господарську діяльність
до суду не надано.

У разі незгоди з обраним судом
способом забезпечення позову
відповідач мав скористатися правами,
визначеними ч.1 ст. 154 ЦПК України -
подати заяву про зміну способу
забезпечення позову іншим. Але цього
ним зроблено не було.

З урахуванням викладеного колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 315
ЦПК України, колегія суддів

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 -
відхилити, а ухвалу Центрального
районного суду м. Миколаєва від 09
грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий

Судді: