Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/174/14
Головуючий у 1 інстанції: Кляшторний
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Бєлки В.Ю.

суддів: Каракуші К.В.

Глазкової О.Г.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_3,
Національного заповідника «Хортиця»
на рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2013
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
Національного заповідника «Хортиця»,
третя особа: ОСОБА_4, про зміну
формулювання причин звільнення,
стягнення вихідної допомоги та
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом до
Національного заповідника «Хортиця»
(далі - НЗ «Хортиця»), який в ході
судового розгляду уточнив.

У позові зазначалось, що з лютого 2010
року до 01.04.2013 року позивач працював в
НЗ«Хортиця». Посилаючись на те, що
роботодавець порушував вимоги
законодавства про працю та
профспілкова організація «Захист
справедливості», яку очолює позивач,
зазнавала утиску, ОСОБА_3 01.04.2013 року
подав заяву на звільнення з підстав п.3
ст.38 КЗпП України, проте його було
звільнено наказом № 024-к від 30.04.2013 року
за прогул у відповідності до ст. 40 ч. 4
КЗпП України.

У зв'язку з вказаними обставинами,
позивач просив суд визнати незаконним
наказ по НЗ «Хортиця» № 024-к від 30.04.2013
року про звільнення за прогул у
відповідності ст. 40 ч. 4 КЗпП; змінити
формулювання причин звільнення у
відповідності ст. 38 ч. 3 КЗпП; стягнути
вихідну допомогу в розмірі
тримісячного середнього заробітку,
компенсацію вимушеного прогулу та
моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2013
року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ по НЗ
«Хортиця» № 024-к від 30.04.2013 року в
частині формулювання причини
звільнення, а саме - про звільнення
ОСОБА_3 за прогул у відповідності ст. 40
ч. 4 КЗпП.

Зобов'язано керівника Національного
заповідника «Хортиця» змінити в наказі
формулювання причин звільнення, а саме
зазначити: «звільнити ОСОБА_3 за
власним бажанням, у відповідності до ч.3
ст. 38 КЗпП».

Зобов'язано роботодавця (Національний
заповідник «Хортиця») видати ОСОБА_3
дублікат трудової книжки без запису
про звільнення по ст. 40 п. 4 КЗпП.

Зобов'язано роботодавця виплатити
ОСОБА_3 вихідну допомогу в розмірі
тримісячного середнього заробітку, у
відповідності до ст. 44 КЗпП.

Стягнуто з відповідача моральну шкоду
в розмірі 1000 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
та Національний заповідник «Хортиця»
подали апеляційні скарги, в яких
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просять скасувати рішення суду.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга Національного
заповідника «Хортиця» підлягає
відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_3
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Згідно частини 3 ст. 38 КЗпП України
працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 03
березня 2010 року перебував у трудових
відносинах з Національним
заповідником «Хортиця», а саме, ОСОБА_3
було прийнято на посаду інспектора
служби режиму (а.с.50).

01 квітня 2013 року ОСОБА_3 маючи
намір на припинення трудових відносин,
подав заяву про звільнення з підстав ч.3
ст.38 КЗпП України (а.с.5-6).

Наказом № 024-к від 30.04.2013 року ОСОБА_3
звільнено за прогул у відповідності до
ст. 40 ч. 4 КЗпП України (а.с.83). Згоди від
профспілкової організації «Захист
справедливості», членом якої є позивач,
на звільнення останнього роботодавець
не отримував, відповідного подання на
таку згоду не направляв.

Визнаючи таке звільнення позивача
незаконним, суд першої інстанції
правомірно виходив з того, що
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, крім
випадків, передбачених статтями 43, 43-1
КЗпП України, допускається лише за
попередньою згодою профспілкового
органу, що є дотриманням гарантій,
передбачених статтею 252 КЗпП України та
статтею 41 «Про професійні спілки, їх
права та гарантії діяльності».

Відтак, колегія суддів погоджується з
висновком суду про незаконність
звільнення позивача. Такий висновок
узгоджується з правовою позицією, яка
викладена у Постанові Верховного Суду
від 06 лютого 2012 року, яка відповідно до
вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою
для всіх судів.

Судом встановлено, що позивач мав право
на розірвання трудових відносин на
підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, а
відповідач в порушення вимог ст.252 КЗпП
України та ст.41 Закону України «Про
професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності» незаконно здійснив
звільнення позивача за ч.4 ст.40 КЗпП
України.

Посилання апелянта НЗ «Хортиця» на
недоведеність обставин, які були
встановленні судом, по створенню
відповідачем, після подання заяви
ОСОБА_3 про звільнення, небезпечних для
життя умов праці, для вирішення справи
правового значення не мають, тому
колегія суддів, не вбачає підстав для
зміни або скасування рішення в цій
частині.

Доводи апеляційної скарги НЗ «Хортиця»
про те, що суд першої інстанції не
перевірив функціонування цієї
профспілки у НЗ «Хортиця» на
сьогоднішній день є такими, що не
впливають на встановлений судом факт
порушення процедури звільнення
позивача, оскільки легітимність
діяльності профспілкової організації
«Захист справедливості» у НЗ «Хортиця»
з 15.11.2012 року і на момент звільнення
позивача доведена матеріалами справи і
не спростовано відповідачем (а.с.172).
Посилання на те, що відповідач
намагався узгодити звільнення ОСОБА_3,
направляючи йому листи на домашню
адресу не доводять виконання
роботодавцем вимог ст.43 КЗпП України
щодо направлення обґрунтованого
подання профспілковій організації про
розірвання трудового договору з
працівником. Вказане подання відсутнє.

Визнаючи право ОСОБА_3 на розірвання
трудового договору на підставі ч.3 ст.38
КЗпП України, колегія суддів, виходить
з того, що відповідач не спростував
порушення вимог ст.110 КЗпП України та
ст.30 Закону України «Про оплату праці»
щодо належного повідомлення ОСОБА_3 про
розмір оплати праці.

Відтак, висновок суду про задоволення
позовних вимог про зміну формулювання
звільнення причин та підстав
звільнення з ч.4 ст.40 КЗпП України на ч.3
ст.38 КЗпП України є обґрунтованим.

Згідно ст. 44 КЗпП України при
припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (ст.ст. 38, 39)
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі, передбаченому
колективним договором, але не менше
тримісячного середнього заробітку.

Суд правильно дійшов висновку про
право ОСОБА_3 на отримання вихідної
допомоги, проте не визначив її розмір.
Відповідно до приписів "Порядку
обчислення середньої заробітної
плати", затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 08
лютого 1995р. № 100 розмір вихідної
допомоги становить 7040,15грн., виходячи з
розрахунку середньомісячної
заробітної плати у розмірі 2346,72грн. (2391 +
2301,44) / 2 за три місяці (2346,72грн. *3).

У відповідності до приписів ч.3 ст.235
КЗпП України передбачено, що якщо
неправильне формулювання причини
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах, передбачених
частиною другою цієї статті.

Суд першої інстанції в порушення
приписів вказаної правової норми
дійшов до помилкового висновку про те,
що у разі задоволення вимог про зміну
формулювання причини звільнення без
поновлення на роботі та при звільненні
за власним бажанням законом не
передбачено відшкодування середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_3, заявляючи позовні вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, обґрунтовував їх
тим, що його працевлаштуванню
перешкоджало формулювання підстави
звільнення за прогул.

На переконання колегії суддів,
неможливість працевлаштування у
зв'язку із записом у трудовій книжці
про звільнення за прогул, тобто за
дисциплінарний проступок, який не
вчинявся працівником, і є вимушеним
прогулом, який відповідно до ст.235 КЗпП
України підлягає оплаті, тому з
відповідача на користь ОСОБА_3 має бути
стягнуто середній заробіток за час
вимушеного прогулу - з 01.04.2013 року по
13.03.2013 року включно.

Сума середнього заробітку за час
вимушеного прогулу буде становити
28044,26грн., виходячи з наступного
розрахунку: середньоденна заробітна
плата складає 117,34грн. = (2391,99грн. +
2301,44грн.) / (20 +20 робочих днів за останні
місяці роботи у лютому та березні 2013
року) помножити на 239 робочих днів
вимушеного прогулу (22 дні - у квітні 2013
року + 19 дні - у травні 2013 року + 18 днів - у
червні 2013 року + 23 - у липні 2013 року + 21
дні - у серпні 2013 року + 21 день - у вересні
2013 року + 23 дні - у жовтні 2013 року + 21 день
- у листопаді 2013 року + 22 дні - у грудні 2013
року + 21 день - у січні 2014 року + 19 днів - у
лютому 2014 року + 8 днів - у березні 2014
року). Тобто 117,34грн. * 239 робочих днів =
28044,26грн.

Твердження представника апелянта НЗ
«Хортиця» про те, що позивач після
звільнення працевлаштувався та
отримував заробітну плату не має під
собою будь-якого підгрунття, тому до
уваги колегії судів не може бути
прийнято.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні вимог про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу через неправильне
застосування норм матеріального права
відповідно до п.4 ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про стягнення з
відповідача на користь позивача
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з з 01.04.2013 року по 13.03.2013 року
включно у розмірі 28044,26грн. без
урахування утримання податків та інших
обов'язкових платежів.

В частині часткового задоволення вимог
ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди у
розмірі 1000грн., судове рішення першої
інстанції оскаржено обома сторонами.
Позивач, посилається на те, що суд в
достатній мірі не зважив на те, що дії
відповідача завдали позивачу
моральних страждань, порушили його
життєві зв'язки і справедливою
компенсацію моральної шкоди є 15000грн.
НЗ «Хортиця» заперечили повністю проти
стягнення моральної шкоди, посилаючись
на відсутність правових підстав для
задоволення таких вимог.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, встановивши, що НЗ «Хортиця»
було порушено вимоги законодавства під
час звільнення та порушено
конституційні права ОСОБА_3 наявні
передбачені ст. 237-1 КЗпП України
підстави для відшкодування
відповідачем на користь позивача
моральної шкоди, розмір якої суд
обґрунтовано визначив у розмірі 1000грн.,
виходячи із засад розумності,
виваженості і справедливості. Тому
доводи апеляційних скарг як позивача,
так і відповідача є неприйнятними.

В решті рішення відповідає вимогам
закону, і решта доводів апеляційної
скарги відповідача є такими, що не
спростовують висновків суду першої
інстанції, а лише відображують позицію
представника відповідача, висловлену в
ході розгляду справи і полягають лише в
переоцінці доказів, які належним чином
перевірені і оцінені судом першої
інстанції і не доводять порушення
судом першої інстанції норм
процесуального і матеріального права.

Оскільки апеляційний суд дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог майнового характеру у розмірі
35084,41 грн. (28044,26грн. +7 040,15грн.), з цих
задоволених позовних вимог з
відповідача на користь держави
підлягає стягненню судовий збір в
розмірі 350грн. (35084,41 грн. х 1%.).

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Апеляційну скаргу Національного
заповідника «Хортиця» відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2013
року по цій справі в частині стягнення
вихідної допомоги змінити, зазначивши,
що до стягнення з Національного
заповідника «Хортиця» на користь
ОСОБА_3 підлягає стягненню вихідна
допомога в розмірі тримісячного
середнього заробітку у розмірі 7
040,15грн. (сім тисяч сорок) без урахування
утримання податків та інших
обов'язкових платежів.

Рішення в частині відмови у
задоволенні вимог про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу скасувати та в цій частині
ухвалити нове, яким стягнути з
Національного заповідника «Хортиця»
на користь ОСОБА_3 середній заробіток
за час вимушеного прогулу з 01.04.2013 року
по 13.03.2014 року у розмірі 28044,26грн.
(двадцять вісім тисяч сорок чотири ) без
урахування утримання податків та інших
обов'язкових платежів.

Стягнути з Національного
заповідника «Хортиця» на користь
держави 350грн. (триста
п'ятдесят)судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте воно може
бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: