УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І.,
Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до відкритого акціонерного
товариства «Воловецький лісокомбінат»
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 17 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом. Зазначав, що 16
жовтня 2008 року його було звільнено з
роботи з підстав, передбачених п. 1 ч. 1
ст. 36 КЗпП України. Рішенням
Воловецького районного суду
Закарпатської області від 30 липня 2010
року з відповідача стягнуто на його
користь 10921 грн 4 коп. невиплаченого
заробітку та 7473 грн 73 коп. компенсації
за невикористану відпустку. Рішенням
апеляційного суду Закарпатської
області від 29 жовтня 2010 року рішення
суду першої інстанції змінено, на
користь позивача стягнуто 7473 грн 73 коп.
заборгованості по виплаті заробітної
плати та компенсації за невикористані
дні відпустки. Посилаючись на те,
відповідач добровільно рішення суду не
виконував і лише 8 лютого 2012 року на
його користь були перераховані кошти,
просив задовольнити позов.

Рішенням Воловецького районного суду
Закарпатської області від 13 лютого 2013
року позов задоволено. Стягнуто з
відкритого акціонерного товариства
«Воловецький лісокомбінат» на користь
ОСОБА_3 14 511 грн 3 коп. середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні за період з 1 серпня 2010
року по 8 лютого 2012 року.

29 липня 2013 року Воловецьким районним
судом Закарпатської області ухвалено
додаткове рішення, яким стягнуто з
відповідача на користь позивача
компенсацію за порушення строків
виплатити заробітної плати за період з
1 серпня 2010 року по 8 лютого 2012 року у
розмірі 904 грн 32 коп.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 17 січня 2014
року рішення Воловецького районного
суду Закарпатської області від 13
лютого 2013 року скасовано, у задоволенні
позову ОСОБА_3 до відкритого
акціонерного товариства «Воловецький
лісокомбінат» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні відмовлено.
Додаткове рішення Воловецького
районного суду Закарпатської області
від 29 липня 2013 року змінено. Визначено
компенсацію ОСОБА_3 втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням
встановлених строків їх виплати у
розмірі 442 грн 44 коп. за період з 30
жовтня 2010 року по 7 лютого 2012 року. У
іншій частині додаткове рішення
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
залишити в силі рішення Воловецького
районного суду Закарпатської області
від 13 лютого 2013 року та додаткове
рішення цього ж суду від 29 липня 2013
року.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що рішенням
Воловецького районного суду
Закарпатської області від 30 липня 2010
року стягнуто з ВАТ «Воловецький
лісокомбінат» на користь позивача 10921
грн 4 коп. невиплаченого заробітку та 7473
грн 73 коп. компенсації за невикористану
відпустку.

Згідно з рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 29 жовтня 2010
року стягнуто з ВАТ «Воловецький
лісокомбінат» на користь ОСОБА_3 7473 грн
73 коп. заборгованості по виплаті
заробітної плати та компенсації за
невикористані календарні дні
відпустки. У задоволенні іншої частини
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Платіжним дорученням №125 від 6 лютого
2012 року головним управлінням юстиції у
Закарпатській області перераховано на
користь ОСОБА_3 7 473 грн 73 коп. за
виконавчим листом, тобто рішення суду
виконане.

У зв'язку з тим, що відповідач
добровільно рішення суду не виконував
і лише у лютому 2012 року на користь
позивача були перераховані кошти,
останній просив стягнути середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні та компенсацію за
порушення строків виплати заробітної
плати.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у позові про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що відповідач довів відсутність своєї
вини у затримці виплати присуджених
позивачу 29 жовтня 2010 року коштів, а тому
стягнуто на його користь лише
компенсацію втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням встановлених
строків їх виплати, оскільки така
здійснюється у всіх випадках порушення
встановлених термінів виплати доходів
незалежно від наявності чи відсутності
вини роботодавця.

Однак з такими висновками суду
погодитися не можна.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

В разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в цій статті, при відсутності
спору про їх розмір підприємство,
установа, організація повинні
виплатити працівникові його середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку. При наявності
спору про розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору (ст. 117
КЗпП України).

Таким чином, установивши під час
розгляду справи про стягнення
середнього заробітку у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації кошти у
визначені ст. 116 КЗпП України строки,
суд на підставі ст. 117 КЗпП України
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а в разі непроведення його
до розгляду справи - по день
постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини.

Як на підставу відсутності вини
відповідача суд апеляційної інстанції
послався на ту обставину, що постановою
головного державного виконавця ППВР
ВДВС ГУЮ у Закарпатській області
Гайданком М.М. від 13 квітня 2009 року було
накладено арешт на кошти відкритого
акціонерного товариства «Воловецький
лісокомбінат», тому товариство було
позбавлене можливості виконати
рішення суду.

Однак із змісту постанови вбачається,
що арешт був накладений у зв'язку із
необхідністю погашення боргів, що
виникли внаслідок неналежної
господарської діяльності, яку
здійснював відповідач.

Таким чином, накладення арешту не може
свідчити про відсутність вини ВАТ
«Воловецький лісокомбінат», оскільки
незадовільна господарська діяльність
є результатом дій (бездіяльності)
самого товариства і його посадових
осіб.

Вирішуючи спір вказаних обставин
справи апеляційний суд не врахував.

Крім того, стягуючи на користь позивача
компенсацію втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням встановлених
строків їх виплати апеляційний суд
посилався на ст. 34 Закону України «Про
оплату праці» відповідно до якої
компенсація працівникам втрати
частини заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати
провадиться відповідно до індексу
зростання цін на споживчі товари і
тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.

Апеляційний суд задовольняючи позов у
цій частині не звернув уваги на те, що
із змісту вказаної статті, норм Закону
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати»,
Порядку проведення компенсації
громадянам втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 21 січня
2001 року № 159, вбачається, що зазначена
компенсація виплачується працівникам
за період перебування їх у трудових
відносинах у зв'язку з чим у них виникло
право на їх отримання та виплату. Як
вбачається із матеріалів справи ОСОБА_3
було звільнено 16 жовтня 2008 року.

Порушене право позивача у зв'язку з
непроведенням з ним розрахунку у
встановлені ст. 116 КЗпП України строки
підлягає захисту в порядку
передбаченому ст. 117 цього Кодексу, а не
на підставі наведених нормативних
документів.

Враховуючи наведене, порушення
апеляційним судом при розгляді справи
норм процесуального права (ст. ст. 10, 60,
179 ЦПК України) унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для її правильного
вирішення, тому ухвалене ним рішення не
може вважатись законним і
обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК
України підлягає скасуванню, з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи необхідно
врахувати, що вимоги позивача про
стягнення на його користь належних при
розрахункові коштів рішенням суду
задоволені частково.

В такому разі розмір відшкодування за
час затримки, при наявності підстав для
такого відшкодування, визначає орган,
який виносить рішення по суті спору.
При цьому має враховуватися спірна
сума, на яку працівник мав право,
частку, яку вона становила в заявлених
вимогах, істотність цієї частки
порівняно із середнім заробітком та
інші конкретні обставини справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 17 січня 2014
року скасувати, а справу передати на
новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук