Справа №589/7360/13 Головуючий у суді у 1
інстанції - Литовка М.І.Номер
провадження 22-ц/788/577/14 Суддя-доповідач -
Семеній Л. І. Категорія - 27
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Білецького О. М., Кононенко О.
Ю.,

з участю секретаря судового засідання -
Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк»

на заочне рішення Шосткинського
міськрайонного суду Сумської області
від 23 січня 2014 року

у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

в с т а н
о в и л а:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» (далі - Банк) звернулося до
суду з вказаним позовом, мотивуючи
позовні вимоги тим, що 01.06.2007 року між
ним та ОСОБА_3 був укладений договір про
надання кредитних коштів у виді
встановлення кредитного ліміту на
платіжній картці у сумі 2700 грн. (в
подальшому збільшений до 6500 грн.),
терміном дії один рік, зі сплатою 36%
річних за користування кредитом на
суму залишку заборгованості зі строком
повернення, що відповідає терміну дії
картки. Відповідачка погодилася з
Умовами надання банківських послуг та
Правилами користування платіжною
карткою. Вказаними коштами ОСОБА_3
скористалася, проте у зв'язку з
несвоєчасним виконанням своїх
зобов'язань станом на 31.10.2013 року
утворилася заборгованість на загальну
суму 21789,32 грн., яку Банк просить
стягнути з відповідачки.

Заочним рішенням Шосткинського
міськрайонного суду Сумської області
від 23 січня 2014 року у задоволенні
позову Банку відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись
на незаконність та необґрунтованість
ухваленого рішення, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права, просить
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
суд дійшов помилкового висновку про
пропуск банком строку позовної
давності, оскільки строк дії
кредитного договору разом зі строком
дії картки за умовами погодженого з
відповідачем договору, є продовженим
(пролонгованим), а відтак перебіг цього
строку ще не почався. Крім того, вважає,
що суд застосував норму права, яка
регулює позасудовий порядок вирішення
спорів.

Сторони належним чином повідомлені про
час та місце розгляду справи, проте, в
судове засідання не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції правильно
встановлено та з матеріалів справи
вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_3
від 01.06.2007 року з Банком був укладений
кредитний договір, за яким на ім'я
відповідачки відкрито кредитний
рахунок, надана кредитна картка
терміном дії 1 рік з кредитним лімітом
2700 грн. зі строком дії, який дорівнює
строку дії картки, а також
зобов'язанням погашати заборгованість
щомісячними платежами в розмірі 7% від
суми боргу. В подальшому кредитний
ліміт відповідно до пп.5.4 п.5 Умов та
правил надання банківських послуг
банком був збільшений до 6500 грн.

ОСОБА_3 погодилася з тим, що Пам'ятка
клієнта, Тарифи банку, Умови та правила
надання банківських послуг є договором
про надання банківських послуг між нею
та позивачем.

З Умов та правил надання банківських
послуг, які затверджені головою
правління Банку Дубілетом А.В.,
вбачається, що картрахунок відкрито на
невстановлений строк (п.п.9.3 п.9) за
виключенням випадків відсутності
коштів, достатніх для оплати послуги
Банку для продовження дії картки та при
незарахуванні на рахунок коштів
впродовж 3 місяців після закінчення
строку дії картки (п.п.9.6 п.9).

Також передбачено, що договір діє
протягом 12 місяців з моменту його
підписання та автоматично лонгується у
випадку неповідомлення однією з сторін
про закінчення його дії (п.п.9.12 п.9).

ОСОБА_3 скористалася кредитними
коштами Банку, проте взяті на себе
зобов'язання по поверненню кредитних
коштів вчасно не виконала, в результаті
чого утворилася заборгованість, яка
згідно з розрахунком Банку станом на
31.10.2013 року становить 21789,32 грн. та
складається з: 5817,85 грн. -
заборгованості за кредитом, 10977,51 грн. -
заборгованості за процентами, 3480,18 грн.
- заборгованості по комісії за
користування кредитом, 500 грн. -
фіксованої частини штрафу та 1013,78 грн. -
процентної складової штрафу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачкою порушені права позивача,
але останній звернувся за їх захистом
поза межами строку позовної давності,
який сплив 30.09.2011 року, тобто після
трьох років з моменту настання строку
виконання зобов'язань за договором.
Оскільки відповідачці був наданий
споживчий кредит, з урахуванням вимог
п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист
прав споживачів», позивач позбавлений
можливості вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, а позовна давність
застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі.

Проте, колегія суддів не може
погодитися з таким висновком суду
першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

За умовами укладеного між сторонами
договору Банком була оформлена та
надана відповідачу платіжна картка та
ПІН-код до неї, встановлений кредитний
ліміт 3000 грн. у межах кредитної лінії на
день відкриття рахунку строком дії
один рік.

Сторонами також погоджено, що строк дії
платіжної картки та договору становить
12 місяців та лонгується за відсутністю
відповідної заяви сторони про
закінчення дії договору.

Відповідну заяву сторони не
підписували, докази звернення з
вимогою про розірвання кредитного
договору чи будь-яких інших доказів,
які б свідчили про намір зупинити його
дію матеріали справи не містять, а
відтак договірні відносини сторін
кредитного договору були продовженими
автоматично щоразу, коли закінчувався
річний термін дії картки/договору.

У зв'язку з викладеним, посилання
місцевого суду на те, що з настанням
обов'язку відповідачки до 30.09.2008 року
сплатити борг виникло право Банку у
межах трьохрічного строку позовної
давності звернутися з даними вимогами
є безпідставними, оскільки дія
договору, як і картки, були
продовженими.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до абз. 2 ч.5 ст.261 ЦК України
за зобов'язаннями, строк виконання яких
не визначений або визначений моментом
вимоги, перебіг позовної давності
починається від дня, коли у кредитора
виникає право пред'явити вимогу про
виконання зобов'язання.

Враховуючи, що укладеним між сторонами
спору договором строк звернення з
вимогою про повернення кредитних
коштів не визначений, кредитний
договір не є припиненим та діє, а Банк
скористався своїм правом звернутися з
вимогою про повернення кредитних
коштів у судовому порядку у грудні 2013
року, тому відсутні підстави вважати що
передбачений ст.256 ЦК України загальний
строк позовної давності пропущений.

Також відсутні законні підстави для
застосування положень законодавства
про захист прав споживачів у частині
строків пред'явлення банком вимог у
даних правовідносинах.

Так, Законом України № 3795-УІ від 22.09.2011
року «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
врегулювання відносин між кредиторами
та споживачами фінансових послуг» ст.11
Закону України «Про захист прав
споживачів» доповнено частинами 12 та 13.

Відповідно до п.7 ч.13 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів» якщо
кредитодавець у позасудовому порядку
або до судового провадження
звертається з вимогою про повернення
споживчого кредиту або погашення
іншого боргового зобов'язання
споживача, кредитодавець не може у
будь-який спосіб вимагати будь-якої
плати або винагороди від споживача за
таке звернення. При цьому кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув.

Проте, місцевий суд безпідставно
застосував положення п.7 ч.13 ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
оскільки прикінцевими положеннями
передбачено, що дія цього Закону не
поширюється на кредитні договори,
укладені до набрання ним чинності,
тобто до 16.10.2011 року, а також стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту.

За таких обставин, місцевий суд у
порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України
на зазначені вимоги закону уваги не
звернув, не встановив дійсних прав і
обов'язків сторін, які випливають з
кредитного договору та дійшов
помилкового висновку про відмову в
задоволенні позову у зв'язку з
пропуском строку позовної давності.

Оскільки доводи заявника апеляційної
скарги знайшли своє підтвердження в
суді апеляційної інстанції, тому
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позовних вимог з таких
підстав.

Колегія суддів виходить із презумпції
правомірності кредитного договору від
01.06.2007 року, укладеного між Банком та
ОСОБА_3, в силу ст. 204 ЦК України, за
змістом якої правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Зазначений договір укладений
сторонами з додержанням вимог до
письмової форми правочину,
передбачених ст.207 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що
внаслідок неналежного виконання
відповідачкою умов договору
утворилася заборгованість, яка станом
на 31.10.2013 року становить 21789,32 грн.

Ця сума боргу та її розрахунок нею не
спростовані, доказів погашення боргу
суду не надано.

Таким чином, позовні вимоги підлягають
задоволенню, заявлена в позові сума
боргу - 21789,32 грн., підлягає стягненню з
відповідачки.

Понесені позивачем та документально
підтверджені судові витрати, а саме
судовий збір за розгляд справи в суді
першої інстанції у сумі 229,40 грн., а
також за розгляд справи в апеляційному
суді у сумі 121,80 грн., відповідно до
вимог ч.5 ст.88 ЦПК України, підлягають
компенсації за рахунок відповідачки.

За таких обставин, рішення місцевого
суду з підстав передбачених ч.ч.3, 4 ст.309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

в и р
і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» задовольнити.

Заочне рішення Шосткинського
міськрайонного суду Сумської області
від 23 січня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк»
заборгованість у сумі 21789,32 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» судові
витрати в сумі 351,20 грн. за розгляд
справи в суді першої інстанції та в
апеляційному суді.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -