АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/1268/14
Справа № 638/785/13-ц
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової
Л.А.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 03 грудня 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за
договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2013 року позивачка ОСОБА_3
звернулася до суду з вищезазначеним
позовом, у якому вказувала на те, що 24
вересня 1998 року між нею (на той час
ОСОБА_5) та відповідачкою ОСОБА_2 було
укладено договір позики, за умовами
якого остання отримала від неї в борг
грошові кошти в сумі 10 500,00 дол. США, які
зобов'язалася повертати частинами
щомісяця, про що видала їй відповідну
боргову розписку.

Проте, відповідачка ОСОБА_2 запозичені
грошові кошти їй не повернула, що
змусило позивачку в грудні 2011 року
звернутися до суду з відповідним
позовом про примусове стягнення з
позичальниці існуючого грошового
боргу.

Однак, рішенням Дзержинського
районного суду від 19 листопада 2012 року,
яке набрало законної сили, у задоволені
заявлених позивачкою вимог було
відмовлено з посиланням на те, що в
борговій розписці строк повернення
позики сторонами не встановлений, а
доказів на підтвердження того, що нею
пред'являлась відповідна вимога до
позичальниці ОСОБА_2 про повернення
запозичених грошових коштів, позивачка
до суду не представила, тобто термін
дії договору позики ще не сплинув, якщо
вважати, що зобов'язання повинно
виконуватися з моменту пред'явлення
вимоги.

Після цього, 08 грудня 2012 року позивачка
цінним рекомендованим листом
направила на адресу відповідачки
ОСОБА_2 вимогу, в якій на підставі ч. 1 ст.
1049 ЦК України вимагала від останньої
виконання її зобов'язання за договором
позики та повернення отриманих
запозичених коштів у тридцяти денний
строк з дня отримання вказаної вимоги.

Проте ця вимога позивачки залишилась
без задоволення, і станом на 22.01.2013 року
суму позики ОСОБА_2 так і не було
повернуто.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що позичальниця ОСОБА_2
ухиляється від виконання свого
обов'язку щодо повернення запозичених
грошових коштів, позивачка ОСОБА_3
просила суд у примусовому порядку
стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на її
користь суму неповернутої позики у
розмірі 10 500,00 доларів США, що у
гривневому еквіваленті за офіційним
курсом НБУ станом на час звернення до
суду складає 83 926,50 грн., а також судові
витрати, понесені нею по справі.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_3
та її представник підтримали заявлені
нею вимоги в повному обсязі й
наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідачки ОСОБА_2
заявлених позивачкою вимог не визнала
та просила суд відмовити в задоволенні
цих вимог за їх безпідставністю.

При цьому, заперечуючи проти
заявленого позову, представник
відповідачки ОСОБА_2 вказувала на те, що
запозичені нею грошові кошти
позичальниця повертала позивачці
протягом 1998-1999 років частками, однак
розписок про їх повернення в останньої
не брала, зважаючи на їхні довірливі
стосунки, як не взяла й розписку про
повне погашення боргу.

Крім того, представник відповідачки
ОСОБА_2 просила суд застосувати до
спірних правовідносин позовну
давність, оскільки з моменту отримання
позичальницею грошових коштів та
пред'явлення позивачкою ОСОБА_3 позову
про їх примусове стягнення пройшло 12
років.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 03 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на
користь позивачки ОСОБА_3 суму
неповернутої позики у розмірі 83 926,50
грн., а також судові витрати, понесені
нею по справі - судовий збір в розмірі
839,27 грн., сплачений при зверненні до
суду

Не погодившись із таким рішенням
районного суду, відповідачка ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі просить скасувати
це судове рішення та ухвалити по справі
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні заявлених позивачкою
ОСОБА_3 вимог за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги відповідачка ОСОБА_2
посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального й процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення цивільно-правового спору по
суті заявлених позивачкою вимог.

Зокрема, апелянт вказує на те, що
грошові кошти, надані їй позивачкою
вона повертала частинами, проте про
отримання цих коштів позивачка ОСОБА_3
розписок не надавала. Перший платіж
було внесено ОСОБА_2 24.10.1998 року, тому
строком закінчення виконання нею
зобов'язання відповідно до положень ст.
161 ЦК України 1963 року є 24.10.2001 року.

Крім того, з дня оформлення боргової
розписки та до часу першого звернення
до Дзержинського районного суду м.
Харкова у 2011 році позивачка ОСОБА_3
жодного разу не зверталась до неї, як
позичальниці з письмовими заявами щодо
невиконання нею узятих на себе
зобов'язань або з вимогою про
повернення запозичених коштів,
оскільки вона, ОСОБА_2 виконала свої
зобов'язання перед позивачкою вчасно
та в повному обсязі.

При цьому апелянт ОСОБА_2 вказує й на те,
що письмової вимоги позивачки від 08
грудня 2012 року про повернення позики
вона не отримувала, а тому суд першої
інстанції, приймаючи рішення у справі,
безпідставно задовольнив заявлені
позивачкою вимоги та не застосував до
спірних правовідносин правил позовної
давності.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія не
вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| визнає, що| суд
першої інстанції ухвалив|постановивши|
рішення з додержанням| вимог|
матеріального і процесуального| права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи,
вирішуючи цивільно-правовий спір по
суті заявлених позовних вимог,
районний суд повно й всебічно дослідив
обставини справи, представлені докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин та закон їх
регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється виключно на засадах
змагальності сторін, при цьому суд
розглядає цивільні справи не інакше як
в межах заявлених вимог і на підставі
наданих сторонами доказів.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведеності перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
якими, зокрема є: справедливість,
добросовісність та розумність.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу,
зокрема з договорів та інших
правочинів.

Загальні умови виконання зобов'язань
передбачені ст. 526 ЦК України. Згідно
вказаної правової норми зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час.

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610
ЦК України є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання
(ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР, що діяв на
час виникнення спірних правовідносин,
ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч. 2 ст. 374 ЦК УРСР, ч. 2 ст. 1046 ЦК
України договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Таким чином за своєю суттю розписка
про отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у тій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України
позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Як встановлено по справі, 24 вересня 1998
року між позивачкою ОСОБА_3 (на той час
ОСОБА_5) та відповідачкою ОСОБА_2 було
укладено договір позики, згідно якого
остання отримала від позивачки в борг
грошові кошти в сумі 10 500,00 дол. США, які
зобов'язалася повертати частинами
щомісяця, про що видала їй відповідну
боргову розписку.

Зазначені обставини відповідачкою
ОСОБА_2 визнаються й не заперечуються.

Проте, запозичені грошові кошти
відповідачка ОСОБА_2 позикодавцю не
повернула, в зв'язку з чим суд першої
інстанції, приймаючи рішення у справі,
обґрунтовано задовольнив заявлені
позивачкою ОСОБА_3 вимоги, стягнувши з
позичальниці ОСОБА_2 на користь
останньої суму неповернутої позики в
еквіваленті за офіційним курсом НБУ.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги відповідачки ОСОБА_2 про те, що
запозичені у позивачки грошові кошти
вона їй вже давно повернула в повному
обсязі, то ці доводи апелянта судова
колегія оцінює критично та відхиляє,
оскільки будь-яких належних та
допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України, доказів на підтвердження цих
своїх доводів апелянт не представила, а
наявність у позивачки - позикодавця
ОСОБА_3 оригіналу боргової розписки як
раз і свідчить про невиконання
позичальницею узятих на себе
зобов'язань щодо повернення боргу та
обґрунтованість вимог позикодавця.

Безпідставними є й доводи апелянта
ОСОБА_2 про те, що письмової вимоги
позивачки від 08 грудня 2012 року про
повернення позики вона не отримувала, а
тому підстави для її стягнення судом у
даному випадку відсутні, оскільки
остаточний строк повернення
позичальницею отриманої нею позики в
борговій розписці сторонами не
встановлювався, а звернення позивачки
ОСОБА_3 з позовом до суду з вимогою про
примусове стягнення з позичальниці
запозичених грошових коштів згідно
сталої судової практики саме й є
вимогою про повернення позики, яка
позичальницею в процесі розгляду
справи судом в добровільному порядку
не виконана.

Те ж саме стосується й доводів апелянта
ОСОБА_2 про пропуск позивачкою ОСОБА_3
строку позовної давності для звернення
до суду за захистом своїх прав,
оскільки, як зазначалося вище, кінцевий
строк повернення отриманої
позичальницею позики сторонами не
встановлювався, а тому з урахуванням
положень ст. 530, ч. 5 ст. 261 ЦК України, а
також факту попереднього звернення
позивачки ОСОБА_3 з позовом до суду у
грудні 2011 року з вимогою про стягнення
з позичальниці неповернутої суми
позики, строк позовної давності для
звернення позивачки до суду з
вищезазначеним позовом у січні 2013 року,
ще не сплив.

Інші доводи апеляційної скарги
відповідачки ОСОБА_2 є несуттєвими,
рішення суду, прийняте по суті
розглянутого цивільно-правового спору
не спростовують, і не дають підстав для
висновку| про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи| процесуального|
права, які призвели| або| могли
призвести| до неправильного вирішення
справи.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 03 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:

Судді: