У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковалевич С.П., Шеремет А.М.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Сарненського районного суду від 5
лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, на стороні позивача:
ОСОБА_3; про відновлення межового знаку
і знесення об'єкта самочинного
будівництва,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сарненського районного суду
від 5 лютого 2014 року зазначений позов
ОСОБА_2 задоволено частково:
зобов'язано відповідача відновити
межовий знак - металеву огорожу та
межовий стовп на межі земельних
ділянок шляхом їх встановлення між
сусідніми земельними ділянками -
ОСОБА_1 в АДРЕСА_1, та позивача в АДРЕСА_2,
відповідно до плану забудови кварталу
№50 в смт. Степань, планів їх земельних
ділянок та земельно-облікових
документів Степанської селищної ради.

У позові про знесення об'єкта
самочинного будівництва ОСОБА_2
відмовлено.

На рішення суду в частині задоволення
позову ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,
де покликався на невідповідність
висновків обставинам справи.

На її обґрунтування зазначав про
неможливість відновлення межових
знаків до визначення меж земельних
ділянок у натурі (на місцевості).
Технічна документація із землеустрою
щодо встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості) у
сторін відсутня, що, вважав, свідчить
про відсутність меж між земельними
ділянками. Тому не існують і межові
знаки, що виключає спір між ним та
позивачем. Ці обставини підтвердив у
судовому засіданні і землеупорядник
Степанської селищної ради.

13 травня 2013 року комісія органу
місцевого самоврядування прийшла до
висновку про встановлення межового
знаку після оформлення документації по
встановленню та відновленню меж
земельної ділянки, які відповідач
виготовляє.

У зв'язку з наведеним просив скасувати
рішення Сарненського районного суду
від 5 лютого 2014 року і ухвалити нове -
про відмову в задоволенні позову в
частині встановлення межового знаку.

В решті рішення суду першої інстанції
не оскаржувалося.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі та
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи й доводи
ОСОБА_1, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційну скаргу не може бути
задоволено.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції правильно виходив з
доведеності і обґрунтованості позову
про порушення ОСОБА_1 прав позивача на
землю, що полягало у демонтажу межових
знаків суміжних земельних ділянок, а
тому порушені права підлягають
судовому захисту в обраний ОСОБА_2
спосіб.

Відмовляючи у позові про знесення
цегляного приміщення, місцевий суд
зазначив про необґрунтованість вимог,
оскільки спірний об'єкт нерухомості не
є самочинним будівництвом і не порушує
суб'єктивних цивільних прав позивача.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 користується земельною
ділянкою 0, 0612 га, на якій розташований
житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с. 5).
Ділянку площею 680 кв.м. надано
відповідно до договору про надання в
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального жилого будинку на
праві особистої власності, укладеним 23
квітня 1979 року між позивачем і
виконавчим комітетом Степанської
селищної ради депутатів трудящих на
виконання рішення цього виконкому від
30 травня 1978 року №120 (а.с. 35-37).

Площа земельної ділянки, на якій
знаходиться належний ОСОБА_1 будинок
АДРЕСА_1, становить 0, 0490 га (а.с. 6).
Ділянка перебуває у його користуванні
з 1966 року (а.с. 6).

Земельні ділянки сторін є суміжними.

Складеним 13 травня 2013 року комісією у
складі землевпорядника селищної ради,
депутата селищної ради та дільничного
інспектора міліції встановлено
відсутність межового стовпа між
присадибними ділянками ОСОБА_3 (де
зареєстрована і яким володіє позивач)
та відповідача, він лежав збоку. ОСОБА_1
ствердив, що він особисто викопав цей
стовп через те, що його встановлено не
по межі (а.с. 7).

Металеву огорожу, яка розділяла
ділянки, також було ним демонтовано і
поставлено під стіну господарської
будівлі ОСОБА_2.

Вважаючи, що відповідач порушує її
права на земельну ділянку, ОСОБА_2
звернулася до суду, вимагаючи
зобов'язати ОСОБА_1 відновити межовий
знак - металеву огорожу та межовий
стовп між суміжними земельними
ділянками.

Пункт г.) ч. 1 ст. 96 ЗК України покладає на
землекористувачів обов'язок не
порушувати прав власників суміжних
земельних ділянок та
землекористувачів.

Згідно зі ст. 106 ЗК України власник
земельної ділянки має право вимагати
від власника сусідньої земельної
ділянки сприяння встановлення твердих
меж, а також відновленню межових знаків
у випадках, коли вони зникли,
перемістилися або стали невиразними.

Частина 1 ст. 107 цього Кодексу
передбачає, що у разі неможливості
виявлення дійсних меж їх встановлення
здійснюється за фактичним
використанням земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги про
необґрунтованість позову через
неможливість визначити межі між
сусідніми ділянками не заслуговують на
увагу.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України «Про
державний контроль за використанням і
охороною земель» від 19 червня 2003 року
№963-ІУ самовільним зайняттям земельної
ділянки є будь-які дії, що свідчать про
фактичне використання земельної
ділянки за відсутності відповідного
рішення органу виконавчої влади чи
місцевого самоврядування про її
передачу у власність або надання у
користування (оренду), або за
відсутності вчиненого правочину щодо
такої земельної ділянки, за винятком
дій, які відповідно до закону є
правомірними.

Оскільки рішення органу місцевого
самоврядування про надання сторонам в
особисту власність спірних ділянок є
чинними і ніким не оспорювалися, тому
вони створюють відповідні цивільні
права та обов'язки як для відповідача,
так і для позивача.

Обставин, які виключали б законність
права користування землею у сторін, у
судовому засіданні не встановлено.

Підставою для залишення оскаржуваного
рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308
ЦПК України є додержання вимог закону
судом першої інстанції при його
ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Сарненського районного суду
від 5 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
С.В.Хилевич

Судді:
С.П.Ковалевич

А.М.Шеремет