АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.< Головуючий
суддя / По-батькові >.

суддів: Бреславського О.Г.,
Половінкіної Н.Ю.

секретар Скрипник С.В.

за участю: ОСОБА_1 та її представника,
представника ОСОБА_2, представника
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи без
самостійних вимог на стороні
відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання
права власності на частку в майні,
набутому за час проживання подружжя
однією сім'єю, за апеляційною скаргою
ОСОБА_1, інтереси якої за довіреністю
представляє ОСОБА_6, на рішення
Шевченківського районного суду м.
Чернівці від 03 грудня 2013 року,

в с т а н
о в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує
тим, що в квітні 2000 року познайомилась
з відповідачем та почали зустрічатись.
В грудні 2002 року вони вирішили почати
спільно проживати разом однією сім'єю
як чоловік та дружина без реєстрації
шлюбу, вели спільне господарство. 30
січня 2004 року ОСОБА_4. розірвав шлюб з
його дружиною ОСОБА_7 Продовжуючи
проживати однією, вони змінювали місце
проживання, з початку проживали на вул.
АДРЕСА_1 у її матері, потім переїхали
на квартиру по АДРЕСА_2 Після цього
неодноразово змінювали місце
проживання. 16 січня 2007 року був
зареєстрований шлюб між ними і
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_8. За
час проживання однією сім'єю з
відповідачем без реєстрації шлюбу вони
вели спільне господарство, ними
спільно було набуте майно, а саме:
нежитлове приміщення мийки за адресою:

____________________________________________________________________

22ц-299/2014 р.
Головуючий у 1нстанції Кирилюк
Л.К.

Категорія 54
доповідач Савчук М.В.

вул. АДРЕСА_3 та житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_4 та інше майно.
Оскільки зазначене майно вони з
відповідачем придбали за час спільного
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та в період шлюбу,
вважає вказане нерухоме майно
спільною сумісною власністю.

Посилаючись на ці обставини та
уточнюючи позовні вимоги, позивачка
просила суд встановити факт її
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_2
в період з 30 січня 2004 року по 16 січня 2007
року, визнати за нею право власності на
спільно набуте подружжям майно з
урахуванням інтересів дитини, а саме:
на 3/5 частки, що становить 60 % об'єкту
незавершеного будівництва житлового
будинку АДРЕСА_4 загальною площею 447,1
кв.м., в тому числі житловою площею 156,7
кв.м. та на 3/5 часток, що становить 60 %
нежитлової будівлі та споруди (будівля
літ. А - мийка автомобілів загальною
площею 167,5 кв.м., вигрібна яма - І, очисні
споруди - ІІ) по вул. АДРЕСА_3.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Чернівці від 03 грудня
2013 року у задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, інтереси
якої за довіреністю представляє
ОСОБА_6, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, неналежну оцінку доказів по
справі, неповне з'ясування судом
обставини, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права.

Апелянт вважає, що суд першої
інстанції необ'єктивно оцінив
показання свідків, зокрема свідка
ОСОБА_10, та інші письмові докази і
тому висновки суду не відповідають
обставинам справи. На думку апелянта,
суд порушив вимоги ст.ст. 212, 213, 215 ЦПК
України, ст.ст. 60, 62, 70, 74 СК України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник підтримали вимоги
апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_2
апеляційну скаргу не визнала, вважає,
що рішення суду є законним,
обґрунтованим і підстав для його
скасування немає.

Представник третьої особи ОСОБА_3
апеляційну скаргу також не визнала,
вважає, що рішення суду є законним,
обґрунтованим і підстав для його
скасування немає.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
та обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги та
заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судом першої інстанції були вірно
встановлені обставини справи,
досліджені представлені сторонами
докази.

Відмовляючи у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що відносини, які склалися між
позивачкою та відповідачем в період з 30
січня 2004 року по 16 січня 2007 року, були
приятельські, епізодичні і не
притаманні подружжю, позивачка не
надала належних доказів на
підтвердження факту проживання з
відповідачем однією сім'єю до
реєстрації шлюбу та здійснення ними
будівництва житлового будинку та
нежитлової будівлі та споруди - мийка
автомобілів за спільні кошти сторін.

Колегія суддів вважає, що
висновки суду відповідають обставинам
справи і ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст.74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою,
поширюється положення глави 8 цього
Кодексу. Указана норма поширюється на
правовідносини між чоловіком та
жінкою, які проживають у фактичних
шлюбних відносинах, і для визнання
майна, придбаного під час фактичних
шлюбних відносин, спільною сумісною
власністю необхідні докази: ведення
спільного господарства, наявності у
сторін спільного бюджету, проведення
спільних витрат, придбання іншого
майна в інтересах сім'ї.

Пленум Верховного Суду України в
пункті 20 постанови від 21 грудня 2007 року
№11 „ Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" роз'яснив, що
при застосуванні ст.74 СК, що регулює
поділ майна осіб, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, судам
необхідно врахувати, що правило
зазначеної норми поширюється на
випадки, коли чоловік та жінка не
перебувають у будь-якому іншому шлюбі і
між ними склалися усталені відносини,
що притаманні подружжю.

За змістом ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, відповідач
перебував в іншому зареєстрованому
шлюбі, розірвання шлюбу зареєстровано
в Чернівецькому міському відділі РАЦС
30 січня 2004 року за актовим записом № 77.
Сторони зареєстрували шлюб 16 січня 2007
року. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син
ОСОБА_2. 21 листопада 2012 року їх шлюб було
розірвано.

Дослідивши представлені
сторонами докази, суд першої інстанції
вважав, що належними та допустимими
доказами не доведено, що сторони
проживали однією сімє`ю з січня 2004
року до реєстрації шлюбу. І цей
висновок є правильним, оскільки як
вбачається із досліджених судом
доказів, сторони зустрічалися,
проводили спільно час, однак доказів
того, що вони вели спільне
господарство, у них був спільний бюджет
та інші особливості притаманні
подружжю, відсутні.

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивачка посилалась на покази
свідків, фотознімки та письмові
документи про проходження медичного
обстеження.

Проте, допитанні судом першої
інстанції свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13 не зазначили на таки
обставини; як ведення ОСОБА_1 разом із
ОСОБА_2 спільного господарства, ведення
ними спільного бюджету та проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Показання свідка ОСОБА_14 якими, на
думку апелянта, підтверджуються
викладені в позові обставини, не
свідчать про те, що позивачка і
відповідач з січня 2004 року по час
реєстрації шлюбу спільно проживали
однією сім'єю, мали взаємні права та
обов'язки, спільний побут, оскільки
свідок в своїх показах зазначила, що
їй не відомо, чи мали сторони спільний
бюджет, і за чиї кошти була придбана
пральна машина в кредит позивачкою та
холодильник. З показів вказаного
свідка також вбачається, що їй не
відомо чи придбавалось на спільні
кошти інше майно.

Докази про проходження
обстеження в лікувальних закладах у 2005
та 2006 роках також не підтверджують тих
обставин, що вони проживали однією
сім'єю, без реєстрації шлюбу, вели
спільне господарство і мали спільний
бюджет, оскільки у вказаних письмових
доказах відповідач не вказаний
чоловіком позивачки.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях. Необґрунтованими є
посилання апелянта на те, що суд першої
інстанції безпідставно не прийняв до
уваги її твердження про те, що вона та
ОСОБА_2 проживали однією сім`єю з 30
січня 2004 року по день реєстрації
шлюбу, як чоловік та жінка без
реєстрації шлюбу, оскільки такі
твердження нічим об'єктивно не
підтверджуються і спростовуються
дослідженими судом доказами.

Судом дана належна оцінка наданим у
справі доказам. У тому числі і
поясненням свідків, які вказують на
факт наявності між сторонами добрих
стосунків, проведення разом
відпочинку, про що свідчать і
досліджені фотознімки, проте з
зазначених доказів судом не
встановлені обставини, що сторони в цей
період проживали постійно однією
сім'єю, вели спільне господарство, мали
спільний бюджет, повністю або частково
об'єднали та витрачали кошти і на
спільні кошти придбавали майно, а
також виникнення в них взаємних прав та
обов'язків, усталених відносин, що
притаманні подружжю.
Натомість, заперечуючи проти позову,
ОСОБА_2 зазначив про відсутність із
позивачкою сімейних відносин до
реєстрації шлюбу, оскільки вони
зустрічались, проводили разом
відпочинок за кордоном, ходили в гості
на урочисті події, проте ніколи не вели
спільного господарства, не мали
спільного бюджету.

Про це свідчить і пояснення
позивачки під час апеляційного
розгляду яка пояснила, що вона не була
обізнана про доходи відповідача, який
здійснював підприємницьку діяльність,
грошові кошти у спільний бюджет він
не вкладав.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що сторони були
зареєстровані за різними адресами.

Безпідставними є посилання
апелянта на те, що за час проживання
однією сім'єю та у шлюбі ними за
спільні кошти набуто майно у вигляді:
нежитлове приміщення мийки за адресою
вул. АДРЕСА_3 та житловий будинок за
адресою АДРЕСА_4.

Судом встановлено, що рішенням 34
сесії ІV скликання Чернівецької
міської ради від 07 липня 2005 року № 767
відповідачу надано в оренду земельну
ділянку площею 0,09 га АДРЕСА_4 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд. Укладений договір
оренди продовжено терміном до 25 лютого
2022 року.

Після отримання в оренду
земельної ділянки, відповідач в 2005 році
почав будівництво житлового будинку на
цій земельній ділянці без отримання
дозволу на виконання будівельних робіт
в інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
Чернівецької міської ради, який він
отримав тільки 09 жовтня 2006 року. До
жовтня 2006 року відповідачем було
збудовано житловий будинок з належними
до нього господарськими спорудами на
63% готовності, після чого 11 жовтня 2006
року за ним визнано право власності на
даний об'єкт незавершеного
будівництвом житлового будинку, що
зареєстровано в Реєстрі прав власності
на нерухоме майно за реєстраційним
номером 16349594.

Для продовження будівельних робіт
по будівництву будинку відповідач
уклав з ПАТ «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»
іпотечний кредитний договір № 2599 від 13
жовтня 2006 року, отримавши кредитні
кошти в розмірі 99000 доларів США. Ці
кредитні кошти він використав також
частково і на будівництво нежитлової
будівлі мийки автомобілів по вулиці
АДРЕСА_3. На погашення кредиту він
позичив кошти у ОСОБА_4 в сумі 2500000 грн.
та ОСОБА_5 в сумі 650000 грн.

Відповідач продовжив будівництво
будинку, довівши його до 90% готовності і
20 квітня 2007 року за ним визнано право
власності на даний обєкт незавершеного
будівництвом житлового будинку 90%
готовності, Після цього відповідачем
не проводились ніякі будівельні роботи
по завершенню будівництва житлового
будинку до 2012 року. 20 серпня 2012 року
право власності на будинок було
зареєстровано на третю особу ОСОБА_4,
який здавав в експлуатацію даний
житловий будинок і на нього оформлено
право власності на цей будинок 16
листопада 2012 року. ОСОБА_4 22 січня 2013
року продав його третій особі ОСОБА_3 і
на даний час власником будинку є вона.

На час ухвалення судом рішення у
даній справі свідоцтва про право
власності на спірний будинок на
ОСОБА_4, договір купівлі-продажу від 22
січня 2013 року, а також свідоцтва про
право власності на незавершений
будівництвом житловий будинок АДРЕСА_4
на ім'я відповідача не визнанні
недійсними.

Крім того, рішенням 26 сесії ІV
скликання Чернівецької міської ради
від 04 листопада 2004 року № 571 «Про
погодження місця розташування об'єктів
містобудування, надання дозволу
забудовникам на підготовку матеріалів
попереднього погодження, складання
проектів відведення земельних ділянок,
внесення змін і доповнень в раніше
прийняті рішення» відповідачу як
фізичній особі - підприємцю погоджено
за рахунок орендованої на підставі
договору оренди від 29 червня 2004 року №
1304 земельної ділянки площею 0,04 га
АДРЕСА_3 будівництво мийки автомобілів.

Після отримання цього погодження
відповідач згідно розробленої в 2005
році проектної документації почав
будівництво нежитлового приміщення
будівлі мийки автомобілів та вигрібної
ями на цій земельній ділянці. До квітня
2006 року відповідачем було збудовано
приміщення мийки на 92% готовності на
власні кошти, що підтверджується
довідкою Чернівецького КОБТІ № 937 від 18
квітня 2006 року (копія в т.1 на а.с.59).
Здано збудоване приміщення мийки
автомобілів в експлуатацію
відповідачем тільки в 2011 році,
присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3 на
підставі якого 04 липня 2011 року йому
видано свідоцтво про право власності
на це нерухоме майно на відповідача.
Власником нежитлового приміщення
автомийки на даний час є ОСОБА_5

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог щодо визнання права
власності на зазначене нерухоме
майно, суд посилався на те, що ці
будівлі є особистою власністю ОСОБА_2
відповідно до ст. 57 ч.1 СК України.

Доводи апелянта з приводу того, що
право власності на будинок та
нежитлове приміщення було оформлено за
відповідачем під час перебування їх у
шлюбі, не є підставою для визнання
спірного будинку та нежитлового
приміщення автомийки спільним майном
подружжя. Оскільки, відповідно до
досліджених доказів встановлено, що
за період шлюбу роботи по будівництву
будинку та автомийки не проводилися,
будівництво вказаного нерухомого
майна було здійснено до реєстрації
шлюбу .

Також позивачкою не доведено, що
цінність спірного нерухомого майна
збільшилась після реєстрації шлюбу з
відповідачем внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя
(чоловіка або жінки).

Належними доказами не доведено, що
житловий будинок був збудований для
проживання сім`ї ОСОБА_2, а кредитні
кошти ОСОБА_2 отримав в інтересах
сім`ї.

Під час розгляду справи у суді
першої інстанції та у апеляційній
інстанції позивачка ОСОБА_1
посилалась на те, що подружжя не
вселилися та не проживали в спірному
будинку.

Долучена до справи під час розгляду
справи апеляційним судом за
клопотанням апелянта декларація
про готовність об'єкта до
експлуатації, а саме спірного
житлового будинку від 30.10.2012 року не
свідчить про те, що вказаний будинок є
спільним сумісним майном ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, оскільки вказана декларація
оформлена на іншу особу ОСОБА_4

Доводи, викладені в апеляційній
скарзі, були предметом судової
перевірки і не дістали об'єктивного
підтвердження.

Наведені в рішенні мотиви
визнання цих доводів безпідставними
судова колегія вважає обґрунтованими,
такими, що відповідають матеріалам
справи.

Суд дав належну оцінку всім
наявним у справі доказам, та навів у
рішенні мотиви спростування кожного з
доводів, які наводилися.

Враховуючи зазначені обставини,
колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги є безпідставними,
висновків суду першої інстанції не
спростовують, рішення є законним та
обґрунтованим, підстав для його зміни
чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и
л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, інтереси
якої за довіреністю представляє
ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Чернівці від 03 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді :