Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Маляренко І.Б.
Справа № 415/4987/13-ц
Провадження № 22ц/782/1114/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

Головуючого: Маляренко І.Б.,

Суддів: Яреська А. В.,
Максюти І.О.

За участю секретаря:
Булгакової М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2,
поданою через представника ОСОБА_3,

на рішення Лисичанського міського суду
Луганської області від 17 лютого 2014 року
за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» про визнання
договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка звернулась до суду з
даним позовом, в якому просила визнати
недійсним кредитний договір №
LGY0GK, що був укладений між нею та
відповідачем 11.04.2008 року, посилаючись
на те, що вказаний договір суперечить
вимогам Закону України «Про захист
прав споживачів», зокрема, статті 11
цього закону. Вказувала, що при
підписанні договору їй не було
повідомлено про сукупну вартість
кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту, що є нечесною підприємницькою
практикою, договір не містить
варіантів повернення кредиту,
включаючи кількість платежів, їх
частоту та обсяги, переваг та недоліків
пропонованих схем кредитування, тощо.

Рішенням Лисичанського
міського суду Луганської області від 17
лютого 2014 року у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» про визнання
договору недійсним відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням
суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в
якій просить його скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

В скарзі вказувала на те, що
рішення ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Посилалася на те, що суд дійшов хибного
висновку про те, що умови кредитного
договору відповідають нормам чинного
законодавства та не порушують права
сторони договору. Суд першої інстанції,
на її думку, не проаналізував
положення договору на предмет
справедливості та збалансованості
прав і обов'язків сторін.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які брали участь у справі, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає скаргу
такою, що задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний

правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається. У випадках, встановлених
цим Кодексом, нікчемний правочин може
бути визнаний судом дійсним. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України
встановлено вичерпний перелік підстав,
з яких правочин може бути визнаний
недійсним. Зокрема, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

У ст.627 ЦК України закріплено
принцип свободи договору, у
відповідності до якого сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Як вбачається з матеріалів
справи та встановлено судом, 11.04.2008 року
між позивачем та відповідачем було
укладено кредитний договір № LGY0GK.
Вказаний договір підписано сторонами,
дійсність підписів в судовому розгляді
не оспорювалась.

Відмовляючи в задоволені
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що посилання позивача щодо
невідповідності укладеного договору
вимогам Закону України «Про захист
прав споживачів» в частині змісту
договору та порядку його укладення і
виконання, є необґрунтованими,
безпідставними, та такими, що
спростовуються матеріалами справи і
дослідженими доказами.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком міського суду, так як
він в повній мірі відповідає
встановленим обставинам справи та
вимогам Закону.

Положеннями ЦК України
визначено чіткий перелік підстав
визнання правочину недійсним, і
неправильне розуміння позивачем умов
договору при його укладенні не є
підставою для визнання правочину
недійсним у цій частині.

Відповідно до п.19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
із сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10
ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК
України засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд бере до уваги
лише ті докази, які мають значення для
справи.

Суд обґрунтовано взяв до уваги
висновки судово-економічної
експертизи, оскільки клопотання про її
призначення заявлялось самою
позивачкою через представника, і на
обґрунтування необхідності її
призначення зазначалося, зокрема, що її
проведення необхідно доручити
незалежному експерту, який має
делеговані діючим законодавством
повноваження, відповідні ліцензії та
дозволи на проведення такого виду
експертиз.

Тобто, в самому клопотанні
надана відповідь на те, чому суд не може
взяти до уваги первісно наданий
позивачкою розрахунок, складений ТОВ
«Аудиторська фірма
«Аудитінформсервіс».

Призначення будь-якого виду
експертиз, в тому числі і комплексних,
здійснюється судом за клопотанням
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, а такого клопотання в
суді першої інстанції ніким не
заявлялось.

Обставини на які посилається
апелянт як на підстави для задоволення
апеляційної скарги, зокрема, щодо
несправедливості умов кредитного
договору, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, а
його доводи щодо порушенням судом
першої інстанції вищезазначених норм
при відмові у визнанні недійсним
кредитного договору не ґрунтуються на
жодній з підстав недійсності
правочину, передбачених ЦК України, а
тому колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Враховуючи наведе суд першої
інстанції правильно застосував
вищенаведені норми матеріального
права та дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
визнання кредитного договору
недійсним.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,313-315 ЦПК
України,

колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2,
подану через представника ОСОБА_3, -
відхилити, рішення Лисичанського
міського суду Луганської області від 17
лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності
негайно, але протягом 20 днів може бути
оскаржена

шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судд