Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 квітня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А.,
ЧУЖІ Ю.Г.

при секретарі ГОЛІНКО А.М.

за участю представника позивача
Артимича М.М. розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Ужгороді
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_3 про стягнення
боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_3,
від імені та в інтересах якої діє
ОСОБА_4, на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 26 листопада 2013
р., -

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 12.04.2010 р.
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3
про стягнення боргу. Позов мотивувався
тим, що Акціонерний поштово-пенсійний
банк «Аваль», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль», 31.07.2003 р. уклав
із ОСОБА_3 кредитний договір № 2566/03-Ф і
надав кредит у сумі 6050,00 дол. США
строком по 30.07.2006 р. зі сплатою 15% річних.
Позичальник свої зобов'язання порушив,
на письмову вимогу про повернення
боргу не відреагував, унаслідок чого
станом на 27.07.2009 р. борг за договором
склав 1848,77 дол. США, що за відповідним
валютним курсом становить еквівалент
14172,87 грн, а саме: 1217,45 дол. США (9333,09 грн)
заборгованість за кредитом, 461,59 дол.
США (3538,60 грн) заборгованість за
відсотками, 131,29 дол. США (1006,51 грн) пеня
за прострочення сплати кредиту, 38,44 дол.
США (294,66 грн) пеня за прострочення
сплати відсотків.

З метою стягнення боргу банк 28.07.2009 р.
подавав до Ужгородського
міськрайонного суду заяву про видачу
судового наказу, такий наказ був
виданий 05.08.2009 р., однак, ухвалою суду
від 29.10.2009 р. був скасований.

Посилаючись на ці обставини та на
положення закону і договору щодо
кредитних зобов'язань, банк просив
стягнути на його користь з ОСОБА_3 14172,87
грн заборгованості за кредитним
договором від 31.07.2003 р. № 2566/03-Ф, а також
у відшкодування витрат по оплаті
судового збору 141,72 грн, витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи - 120,00 грн.

Заочним рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 12.10.2010 р., із
урахуванням ухвали цього ж суду від
09.11.2012 р. про виправлення описки в
рішенні суду, указаний позов був
задоволений, на користь банку було
стягнуто 14172,87 грн боргу за кредитом, а
також 261,72 грн судових витрат. Ухвалою
Ужгородського міськрайонного суду від
31.03.2013 р. заочне рішення цього ж суду від
12.10.2010 р. було скасоване за заявою
відповідача.

Заявою від 07.11.2013 р. позивач збільшив
свої вимоги і остаточно просив
стягнути на свою користь з ОСОБА_3
заборгованість за кредитним договором
від 31.07.2003 р. № 2566/03-Ф у розмірі 38705,55 грн,
а також 245,34 грн у відшкодування витрат
по оплаті судового збору.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 26.11.2013 р. змінений позов
задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3
на користь Відкритого акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль»
14172,87 грн заборгованості за кредитним
договором від 31.07.2003 р. № 2566/03-Ф, з яких
9333,09 грн заборгованість за кредитом,
3538,60 грн заборгованість за відсотками,
1006,51 грн пеня за прострочення сплати
кредиту і 294,66 грн пеня за прострочення
сплати відсотків, а також стягнуто 261,72
грн у відшкодування сплачених судових
витрат. У решті позову - відмовлено.

ОСОБА_3, від імені та в інтересах якої
діє ОСОБА_4, оскаржила рішення суду в
частині задоволення позову. На її
думку, висновки суду не відповідають
обставинам справи, суд неправильно
застосував норми матеріального права,
порушив норми процесуального права та
невірно вирішив питання про позовну
давність, а тому ухвалив незаконне
рішення щодо часткового задоволення
позову. Просить таке рішення скасувати,
у позові відмовити повністю.

Позивач рішення суду не оскаржував.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача Артимича М.М.,
який апеляцію не визнав, розглянувши
справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК
України за відсутності відповідача та
її представника, обговоривши доводи
сторін, дослідивши матеріали справи,
оцінивши докази в сукупності, суд
приходить до такого.

Під час апеляційного розгляду справи
встановлено, що після укладення 24.03.2009
р. шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на
«ОСОБА_3» (а.с. 53).

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, суд
розглядає цивільну справу в межах
заявлених позивачем вимог, кожна
сторона розпоряджається своїми
правами щодо предмета спору на власний
розсуд і повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень (ст.ст. 10, 11,
57-60 ЦПК України). Апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).
Із урахуванням положень ЦПК України
щодо диспозитивності судового процесу,
апеляційний суд не робить висновків
щодо судового рішення по суті в
неоскарженій його частині і враховує
відповідні факти оскільки це необхідно
для вирішення апеляції.

31.03.2003 р. Акціонерний поштово-пенсійний
банк «Аваль», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль», уклав із
ОСОБА_3 кредитний договір № 2566/03-Ф і
надав їй кредит у сумі 6050,00 дол. США
строком по 30.07.2006 р. зі сплатою 15% річних
(а.с. 13-15, 23-27). Сторони передбачили в
договорі, що за порушення строків
повернення кредитної заборгованості
та відсотків позичальник сплачує
кредитору пеню в розмірі 0,1% від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення (п. 8.1.). З наданого
позивачем розрахунку боргу випливає,
що станом на 27.07.2009 р. борг за договором
склав 1848,77 дол. США, що за офіційним
курсом НБУ 1 дол. США/7,6661 грн на цю дату
становить еквівалент 14172,87 грн, а саме:
1217,45 дол. США (еквівалент 9333,09 грн)
заборгованість за кредитом, 461,59 дол.
США (3538,60 грн) заборгованість за
відсотками, 131,29 дол. США (1006,51 грн) пеня
за прострочення сплати кредиту, 38,44 дол.
США (294,66 грн) пеня за прострочення
сплати відсотків (а.с. 20). У справі
наявний доказ надіслання 01.04.2009 р.
рекомендованим поштовим відправленням
з повідомленням про вручення листа
банку від 30.03.2009 р. за вих. № 18-01/31-40, яким
кредитор пропонував позичальнику
сплатити основний борг за договором у
розмірі 1201,40 дол. США (9370,90 грн) і
попереджав про можливість примусового
стягнення боргу та штрафних санкцій у
разі несплати (а.с. 18-19), однак, доказів
одержання цього листа адресатом у
справі немає.

Заявою від 28.07.2009 р. банк звернувся до
Ужгородського міськрайонного суду по
видачу судового наказу про стягнення з
ОСОБА_3 указаного боргу (а.с. 10-11).
Ужгородський міськрайонний суд 05.08.2009
р. видав судовий наказ, яким стягнув з
ОСОБА_3 на користь Відкритого
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» заборгованість в розмірі
14172,87 грн та сплачені заявником судові
витрати в розмірі 85,86 грн (а.с. 46).
Ухвалою цього ж суду від 29.10.2009 р.
судовий наказ скасовано, роз'яснено
стягувачу, що заявлені ним вимоги
можуть бути розглянуті в позовному
провадженні з додержанням загальних
правил щодо пред'явлення позову (а.с. 12).

Позов про стягнення цього ж боргу в
розмірі 14172,87 грн банк подав до суду
12.04.2010 р. (а.с. 3-5). Заявою від 07.11.2013 р.
позивач збільшив свої вимоги і просив
стягнути на свою користь з ОСОБА_3 борг
за кредитним договором від 31.07.2003 р. №
2566/03-Ф у розмірі 38705,55 грн, який з
урахуванням офіційного курсу НБУ 1 дол.
США/7,9930 грн на 31.10.2013 р. складається з
1217,45 дол. США (еквівалент 9731,08 грн)
заборгованості за кредитом, 1240,10 дол.
США (9912,12 грн) заборгованості за
відсотками, 2384,88 дол. США (19062,35 грн) пені,
а також 245,34 грн. у відшкодування витрат
по оплаті судового збору (а.с. 82-86).

Представник відповідача ОСОБА_4 подав
суду 26.11.2013 р. одночасно письмове
заперечення, вказуючи на
необґрунтованість збільшених позовних
вимог (а.с. 89), і заяву про застосування
позовної давності (а.с. 90). Така правова
позиція в справі є суперечливою, при
цьому, у встановлений цивільним
процесуальним законом спосіб
належними і допустимими доказами
представник відповідача не спростував
доводів позивача та наданих ним
розрахунків боргу і навів по суті лише
свої припущення щодо неправильності,
на його думку, розрахунку певних
елементів боргу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ч. 4
ЦПК України). Отже, складові боргу та їх
розмір відповідачем не спростовані по
суті.

Ставлячи питання про пропуск позивачем
позовної давності, представник
відповідача виходив з того, що на
момент подачі кредитором до суду заяви
про збільшення позовних вимог, а
фактично - пред'явлення, на його думку,
нового позову (07.11.2013 р.), загальна
позовна давність за вимогами про
стягнення основного боргу та відсотків
і спеціальна позовна давність за
вимогою про стягнення пені - спливли.

Заперечуючи позицію відповідача щодо
позовної давності представник
позивача в апеляційному суді вказував,
підтверджуючи обґрунтування позову, на
ту обставину, що банк звертався до суду
із заявою про видачу судового наказу
про стягнення боргу, тому вважає, що цим
перервав перебіг позовної давності.

За правилами, установленими пунктами 4,
6, 10 Прикінцевих і перехідних положень
Цивільного кодексу України (2003 р.), до
спірних правовідносин застосовуються
норми цього Кодексу в редакції на час
набрання ним чинності. Відповідно до
ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 611, 614, 623-625, 629, 1054 ЦК
України, цивільні зобов'язання, що
виникають з договорів, повинні належно
виконуватися; особа повинна діяти
добросовісно, не завдаючи шкоди іншій
особі; позичальник зобов'язаний
повернути кредитору усе заборговане на
умовах, передбачених договором, а
кредитор управі відповідно до умов
договору і положень закону вимагати
виконання порушеного зобов'язання та
сплати неустойки; відсутність своєї
вини доводить особа, яка порушила
зобов'язання.

ЦК України встановлена загальна
позовна давність тривалістю у три роки
(ст. 257) і спеціальна позовна давність за
вимогами про стягнення неустойки
(штрафу, пені) тривалістю в один рік (ст.
258 ч. 1, ч. 2 п. 1); перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила (ст. 261 ч. 1);
позовна давність переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач (ст. 264 ч. 2);
залишення позову без розгляду не
зупиняє перебігу позовної давності (ст.
265 ч. 1); зі спливом позовної давності до
основної вимоги вважається, що позовна
давність спливла і до додаткової
вимоги (зокрема, стягнення неустойки)
(ст. 266); позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення; сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові (ст. 267 ч.ч. 3, 4).

Сплив позовної давності за умови
обґрунтованості вимог є самостійною
підставою для відмови в позові.
Оскільки суд першої інстанції відмовив
у задоволенні збільшених позовних
вимог банку внаслідок спливу позовної
давності і ні позивач, ні відповідач у
цій частині рішення суду не оскаржили,
слід дійти висновку, що із рішенням
суду в цій частині сторони погодилися,
тобто, визнали як обґрунтованість
пред'явленого до стягнення боргу, так і
пропуск позовної давності за вимогою
про його стягнення. Між тим, пред'явлені
первісно до стягнення суми
заборгованості за кредитом у розмірі
1217,45 дол. США (9333,09 грн) і 461,59 дол. США
(3538,60 грн) заборгованості за відсотками
були складовою частиною збільшених
позовних вимог, отже, суд, прийнявши
рішення про відмову в задоволенні
збільшених вимог із указаних підстав,
фактично вирішив і питання про відмову
в задоволенні з тих самих підстав також
вимог про стягнення основного боргу та
відсотків, що первісно були заявлені. В
будь-якому разі, сума основного боргу у
первісних і у збільшених вимогах є
тотожною, із відмовою в задоволенні
вимоги про стягнення основного боргу
не може йтися про задоволення вимоги
про стягнення відсотків з такого
основного боргу через відсутність бази
для їх нарахування, а відповідно,
виключається і стягнення пені.
Застосування позовної давності до
основних вимог тягне застосування
такої і до вимог про стягнення пені.

З доводами позивача про переривання
перебігу позовної давності внаслідок
подачі заяви про видачу судового
наказу про стягнення боргу з
позичальника колегія суддів не може
погодитись. Розпоряджаючись своїми
цивільними і процесуальними правами на
власний розсуд (ст. 12 ч. 1 ЦК України, ст.
11 ч. 2 ЦПК України), банк подав до суду
заяву про видачу судового наказу, тоді
як відповідно до закону лише подача
позову до боржника перериває перебіг
позовної давності. Та обставина, що на
час набрання чинності ЦК України (2003 р.)
не існувало цивільно-процесуального
інституту наказного провадження, не
має значення. В силу положень ст.ст. 95, 96,
ст. 100 ч. 1 п. 2, ст.ст. 105, 106 ЦПК України (в
редакції на день складення заяви про
видачу судового наказу), судовий наказ
видається за умови, що між сторонами не
вбачається спору про право. Факт
скасування судового наказу та інші
матеріали справи свідчать, що між
сторонами наявний спір про право, чого
кредитор при подачі відповідної заяви
не врахував. Крім того, скасування
судового наказу означає, що вимога
банку про стягнення боргу не була
вирішена, банку було роз'яснено право
звернення до суду в позовному порядку,
конкретна правова ситуація у цій
справі за своєю суттю аналогічна
залишенню позову без розгляду (ст. 8 ч. 1
ЦК України). Отже, подача заяви про
видачу судового наказу, що його в
подальшому було скасовано, не має своїм
наслідком переривання перебігу
позовної давності. Інших доводів у
контексті заперечення заяви
відповідача про застосування позовної
давності банк не наводив.

Виходячи з викладеного в сукупності,
колегія суддів приходить до висновку
про помилковість ухвалення судом
рішення про часткове задоволення
позову. За обставинами справи, з
урахуванням підстав і меж позову, меж
доводів позивача в частині
обґрунтування розміру боргу та в
частині заперечення доводів
відповідача щодо застосування
позовної давності, а також з
урахуванням суті судового рішення в
частині, що не оскаржувалася, у суду
першої інстанції не було належних
підстав для задоволення первісно
заявлених вимог про стягнення з ОСОБА_3
на користь банку 14172,87 грн боргу за
кредитним договором. У задоволенні цих
вимог слід відмовити внаслідок спливу
позовної давності, позаяк доводи
позивача, якими він обґрунтовував
позицію щодо переривання перебігу
позовної давності, враховані бути не
можуть.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2-4 ЦПК
України апеляцію слід задовольнити,
рішення суду першої інстанції в
частині задоволення позову скасувати,
у стягненні з відповідача на користь
банку заборгованості за кредитним
договором у розмірі 14172,87 грн відмовити
внаслідок спливу позовної давності.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 2-4,
ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, від імені та
в інтересах якої діє ОСОБА_4,
задовольнити, рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 26 листопада 2013
р. у частині задоволення позову
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про
стягнення боргу скасувати, у стягненні
з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» заборгованості за
кредитним договором від 31.07.2003 р. №
2566/03-Ф у розмірі 14172,87 грн (чотирнадцять
тисяч сто сімдесят дві гривні 87 коп.), що
за офіційним курсом НБУ гривні до
долара США на 27.07.2009 р. становить 1848,77
дол. США, відмовити внаслідок спливу
позовної давності.

Стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»:
172,36 грн на користь ОСОБА_3 у
відшкодування сплаченого судового
збору; 64,15 грн судового збору в дохід
держави.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскар жене
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді