Єдиний унікальний номер 0532/6513/2012
Номер провадження 22-ц/775/1348/2014
Головуючий у 1 інстанції Олещенко Л.Б.
Доповідач Корчиста О.І.
07 лютого 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:
суддів: Хейло
Я.В., Корчистої О.І.
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Ленінського районного суду м. Донецька
від 25 грудня 2013 року по цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус
ОСОБА_3 про визнання заповіту
У липні 2012 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду із позовом до
відповідача ОСОБА_2 про визнання
заповітів ОСОБА_4, складених на ім'я
ОСОБА_2 04 квітня 2012 року та 27 квітня 2012
року приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
недійсними з підстав ч.1.ст.225 ЦК
Рішенням Ленінського районного
суду м. Донецька від 25 грудня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги з тих
підстав, що судом першої інстанції
неповно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи та судом порушено
вимоги процесуального права.

У судовому засіданні
апеляційного суду ОСОБА_1 та її
представник ОСОБА_5 підтримали доводи
апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні просив апеляційну скаргу
відхилити, рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

В судове засідання третя особа
приватний нотаріус ОСОБА_3 не з'явилась,
але надала заяву з проханням
розглянути справу без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи скарги, апеляційний
суд вважає, що скарга ОСОБА_1 підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Суд першої інстанції встановив,
що ОСОБА_4 04 квітня 2012 року склала
заповіт, яким заповіла ОСОБА_2 належний
їй на праві власності житловий будинок
з надвірними побудовами номер АДРЕСА_1,
а також, усі речі домашнього обігу та
вжитку, у тому числі побутову техніку
та меблі, що знаходяться у цьому
житловому будинку (а.с. 37).

Також, судом першої інстанції
встановлено, що 27 квітня 2012 року ОСОБА_4
склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_2
все її майно, де б воно не було і з чого ю
воно не складалося, і взагалі, все те, що
на день її смерті буде їй належати і на
що вона за законом матиме право (а.с. 34).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с.
5).

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, суд першої
інстанції послався на те, що позивачка
ОСОБА_1 не довела позовних вимог, тому
відсутні підстави для визнання
заповітів недійсними.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є
рішення,ухвалене на основні повно і
всебічно з'ясованих обставин,на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,підтверджених
тими доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судове рішення першої інстанції
в частині відмови у визнанні недійсним
заповіту ОСОБА_4 від 27 квітня 2012 року, не
відповідає зазначеним вимогам закону
за наступних підстав.

Заповіт як односторонній
правочин підпорядковується загальним
правилам ЦК щодо недійсності
правочинів. Недійсним є заповіти: в
яких волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його
волі;складені особою,яка не мала на це
права (особа не має необхідного обсягу
цивільної дієздатності для складання
заповіту); складені з порушенням вимог
щодо його форми та посвідчення.

На підставі ч.2 ст. 1257 ЦК України
за позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
виявлено, що волевиявлення заповідача
не було вільним і не відповідало його
волі.

Відповідно до частини 3 статті 203
ЦК України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Згідно статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України.

Згідно з ч.1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

На підставі ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Позивач не надала суду
належних доказів про те, що ОСОБА_4 в
період посвідчення заповіту 04 квітня
2012 року не усвідомлювала значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними і висновки суду першої інстанції в
цій частині відповідають фактичним
обставинам по справі та зроблені у
відповідності до вимог норм
матеріального та процесуального права.

Проте, не відповідають
зазначеним вимогам висновки суду
першої інстанції в частині відмови у
визнанні недійсним заповіту ОСОБА_4 від
27 квітня 2012 року.

Як розтлумачив Пленум
Верховного Суду України в п.16
постанови № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» для визначення
наявності стану, при якому особа не
могла розуміти значення своїх дій або
керувати ними, суд відповідно до ст.145
ЦПК України зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу.

Як вбачається з висновку
посмертної судово-психіатричної
експертизи від 30 серпня 2013 року ОСОБА_4
в період укладення заповіту 27 квітня 2012
року за психічним станом не могла
розуміти значення своїх дій та
керувати ними (а.с. 158-174).

Поза увагою суду першої
інстанції залишилось те, що визначаючи
психічний стан ОСОБА_4 таким, при якому
вона не могла розуміти значення своїх
дій та керувати ними, експертами було
надано аналіз поясненням свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10
та ОСОБА_11 та визначено їх такими, що
суперечать наданій для дослідження
медичній документації, а також
поясненням інших свідків та
дільничного лікаря.

Таким чином Апеляційний суд
вважає, що висновок суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позовних вимог в частині визнання
заповіту від 27 квітня 2012 року
недійсним, не відповідає обставинам
справи.

Інші, приведені в апеляційній
скарзі доводи, висновки суду не
спростовують.

При вирішенні справи судом
першої інстанції було порушено норм
процесуального права, що призвело до
частково неправильного вирішення
справи, у зв'язку з чим, рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню в
частині відмови у визнанні заповіту
від 27 квітня 2012 року недійсним з
ухваленням в цій частині нового
рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України,
апеляційний суд,

вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 25 грудня 2013 року скасувати
частково.

Визнати недійсним заповіт
ОСОБА_4, посвідчений 27 квітня 2012 року
приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрований в реєстрі за №711.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді