Справа № 734/4044/13-ц Провадження №
22-ц/795/511/2014 Головуючий у I інстанції -
Соловей В.В. Доповідач - Скрипка А.
А.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки
А.А.суддів:Лакізи Г.П., Шевченка В.М.при
секретарі:Руденко О.М.за
участю:представника відповідача -
ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6
на рішення Козелецького районного
суду Чернігівської області від 15 січня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за
договором купівлі-продажу,

в с т а н о в и в:

Рішенням Козелецького районного суду
Чернігівської області від 15.01. 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено
частково. Стягнуто із ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 26667
гривень заборгованості за договором
купівлі-продажу квартири, посвідченого
09.04. 2012 року нотаріально, 1014 гривень 80
копійок як три проценти річних від
простроченої суми, а також 276 гривень 82
копійки судового збору. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
оскаржуване рішення суду першої
інстанції скасувати в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_7 та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі. Доводи апеляційної скарги
зазначають, що оскаржуване рішення
суду ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції
не взяв до уваги заперечень
відповідача по суті позовних вимог та
не надав належної оцінки доказам,
представленим відповідачем. Апелянт
зазначає, що суд першої інстанції при
вирішенні спору по суті належним чином
не врахував норми статей 11, 509, 626, 627, 629,
655 Цивільного кодексу України та не
дослідив тієї обставини, що позивач,
уклавши договір купівлі-продажу
квартири та отримавши оплату в сумі 56
000грн., не звільнив квартиру від речей
домашнього вжитку. На думку апелянта,
позивач, виходячи з положень статей 319,
321 Цивільного кодексу України, порушив
право власності відповідача на
зазначену квартиру. Апелянт зазначає,
що вказана обставина підтверджується
рішенням Козелецького районного суду
Чернігівської області від 24.10.2012 року
по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про усунення перешкод в
користуванні майном, яким зобов'язано
ОСОБА_7 звільнити квартиру АДРЕСА_1 від
речей домашнього вжитку. Апелянт
вважає, що оскільки вказане рішення
суду позивачем фактично не виконано, то
відсутні підстави для задоволення
вимог позову.

В частині відмови в задоволенні решти
позовних вимог рішення суду першої
інстанції апелянтом не оскаржується.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
учасника судового розгляду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд на
підставі приписів статті 308 ЦПК України
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а
оскаржуване рішення суду першої
інстанції, - залишенню без змін,
оскільки його судом ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо
невідповідності висновків
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції нормам матеріального права
та фактичним обставинам справи не
знайшли свого підтвердження в ході
апеляційного розгляду даної справи.

В ході судового розгляду даної справи
встановлено і вказані обставини
підтверджується її матеріалами, що
09.04.2012 року ОСОБА_6 і ОСОБА_7, від імені
яких діяли їх представники-ОСОБА_5 і
ОСОБА_8, уклали договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 (договір нотаріально
посвідчений за реєстровим № 586,
зареєстрований у Реєстрі прав
власності на нерухоме майно 08.05.2012 року)
(а. с. 7-8).

Відповідно до п. 4. вказаного договору
''Продаж квартири за домовленістю
сторін вчиняється за 88000 гривень, з яких
грошові кошти в розмірі 56000 гривень
сплачені представником покупця та
отримані представником продавця у
повному обсязі від представника
покупця до підписання цього договору, а
решта суми в розмірі 32000 гривень будуть
сплачуватися покупцем у рівних
частинах протягом шести місяців із дня
укладання цього договору, а саме до 09
жовтня 2012 року, про що відомо продавцю
та він з цими умовами згоден та вважає
вигідними для себе''. П.4.1. вказаного
договору визначено, що ''Представники
сторін за цим договором стверджують, що
продавцем та покупцем досягнуто згоди
в тому, що за кожен день прострочення
виплати остаточної суми за відчужувану
квартиру покупець сплачує 2% пені від
32000 гривень''.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачем ОСОБА_6 належним чином не
виконані умови договору від 09.04.2012 року
купівлі-продажу квартири, яка
знаходиться в АДРЕСА_1. При цьому право
власності у відповідача ОСОБА_6 на
вказане нерухоме майно виникло з 08.05.2012
року, і вказаної обставини відповідач
не заперечує. Суд першої інстанції
також вказав, що відповідачем ОСОБА_6 на
виконання п. 4. укладеного між
сторонами договору із 32000 гривень, які
повинні ним бути сплачені у рівних
частинах протягом шести місяців із дня
укладання договору, тобто до 09.10. 2012
року, фактично сплачено 5333 гривень, що
не оспорюється сторонами. За даних
обставин суд першої інстанції прийшов
до висновку, що до стягнення на користь
позивача з відповідача підлягає сума у
розмірі 26667 грн. заборгованості за
договором купівлі- продажу квартири
від 09.04.2012року. Також суд першої
інстанції зазначив, що на підставі
положень статті 625 Цивільного кодексу
України, за наявності факту
прострочення грошового зобов'язання,
стягненню на користь позивача з
відповідача підлягає 1014 грн. 80 коп., -
три процента річних від простроченої
суми.

В задоволенні позовних вимог про
стягнення з відповідача 5000 грн. пені
рішенням суду першої інстанції
відмовлено на підставі п. 1 ч. 2 статті
258 Цивільного кодексу України. У
вказаній частині рішення суду першої
інстанції апелянтом не оскаржується.

Апеляційний суд погоджується з вірним
по суті висновком суду першої
інстанції стосовно стягнення з ОСОБА_6
на користь ОСОБА_7 грошових коштів в
розмірі 26667 гривень заборгованості за
договором купівлі-продажу квартири,
посвідченого 09.04. 2012 року нотаріально,
1014 гривень 80 копійок, як трьох
процентів річних від простроченої
суми, оскільки вказаний висновок суду
узгоджується з нормами матеріального
права, які регламентують спірні
правовідносини та фактичними
обставинами справи.

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що рішення суду першої інстанції
в частині задоволення позовних вимог
не узгоджується з нормами
матеріального права та фактичними
обставинами справи, не можуть бути
підставою для скасування вірного по
суті рішення суду в оскаржуваній
частині, оскільки зазначені доводи
апелянта не знайшли свого
підтвердження в ході апеляційного
розгляду даної справи.

Відповідно до статті 655 Цивільного
кодексу України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно з приписами статті 526
Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Частина 1 статті 628 Цивільного кодексу
України регламентує, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства. В
свою чергу, стаття 629 Цивільного
кодексу України встановлює
обов'язковість договору для виконання
сторонами.

В ході судового розгляду даної справи
встановлено і вказані обставини не
заперечуються сторонами, що між ними
дійсно було укладено 09.04.2012 року
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, вказаний договір нотаріально
посвідчений за реєстровим № 586,
зареєстрований у Реєстрі прав
власності на нерухоме майно 08.05.2012 року
(а.с.7-8). По справі встановлено, що
відповідач ОСОБА_6 з травня 2012року є
власником вказаної квартири.

Судом встановлено і вказані обставини
підтверджуються матеріалами справи, що
позивач виконав умови укладеного між
сторонами договору купівлі - продажу
квартири, передавши відповідачу
квартиру, на яку ОСОБА_6 оформив право
власності. Разом з тим, відповідач
ОСОБА_6, набувши право власності на
вказану квартиру, порушив умови п. 4.
укладеного між сторонами договору
купівлі-продажу, а саме, своєчасно не
сплатив ОСОБА_7 решту обумовленої
договором суми, яку він зобов'язувався,
як покупець сплачувати у рівних
частинах протягом шести місяців із дня
укладання вказаного договору, а саме до
09.10.2012 року.

За даних обставин є вірним по суті
висновок суду першої інстанції щодо
стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7
грошових коштів в розмірі 26667 гривень
заборгованості за договором
купівлі-продажу квартири, посвідченого
09 квітня 2012 року нотаріально (32000 грн. -
5333грн. = 26 667 грн.).

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що позивач, уклавши зазначений
договір купівлі-продажу квартири та
отримавши частину грошових коштів в
рахунок оплати за придбану квартиру,
умови договору не виконав, а саме не
звільнив квартиру від речей домашнього
вжитку, не можуть бути підставою для
скасування вірного по суті рішення
суду першої інстанції. Оскільки
вказані обставини, на які посилається
апелянт, не можуть бути підставою для
невиконання ОСОБА_6 взятих на себе,
відповідно до умов укладеного
договору, зобов'язань по сплаті в
повному обсязі решти суми за придбаний
об'єкт нерухомості, власником якого
ОСОБА_6 став з травня 2012 року. Крім того,
необхідно зазначити, що умовами
укладеного між сторонами договору
купівлі - продажу не передбачено, що
покупець має право не сплачувати
продавцю решту грошових коштів, як
розрахунок за придбану квартиру у
зв'язку з тим, що продавець не звільнив
квартиру від речей домашнього вжитку.

Твердження апелянта відносно того, що
при розгляді справи по суті суд першої
інстанції не надав відповідної оцінки
рішенню Козелецького районного суду
Чернігівської області від 24.10.2012 року,
яким було зобов'язано ОСОБА_7 звільнити
квартиру АДРЕСА_1 від речей домашнього
вжитку, також не можуть бути підставою
для скасування вірного по суті рішення
суду першої інстанції в оскаржуваній
частині. Як вбачається з матеріалів
справи ( а.с. 42-48), рішенням Козелецького
районного суду Чернігівської області
від 24.10.2012 року, яке було залишено без
змін ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 17.12. 2012 року,
позовні вимоги ОСОБА_6 було задоволено
частково, зобов'язано ОСОБА_7 звільнити
квартиру АДРЕСА_1, від речей домашнього
вжитку та стягнуто з ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_6 1000 грн. в якості відшкодування
моральної шкоди (а.с.42-48). Вказане
рішення суду не може бути підставою для
відмови в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за договором
купівлі-продажу, оскільки наявність
рішення суду про зобов'язання ОСОБА_7
звільнити продану квартиру від речей
домашнього вжитку не звільняє ОСОБА_6
від обов'язку сплатити заборгованість
за договором купівлі-продажу.

Відповідно до приписів ч.1 статті 625
Цивільного кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Частина 2 вказаної статті
регламентує, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

На підставі вказаної норми права суд
першої інстанції обґрунтовано стягнув
на користь позивача з відповідача
грошові кошти в сумі 1014 грн. 80 коп., як
три проценти річних від простроченої
суми. При цьому суд обґрунтовано
виходив з того, що у відповідача ОСОБА_6
існує заборгованість перед позивачем
у розмірі 26667 гривень, яка не сплачена
ОСОБА_7, починаючи з 09.10.2012 року і до
15.01.2014 року, що складає 463 дні
прострочення грошового зобов'язання за
договором від 09.04.2012 року
купівлі-продажу квартири. Факт
неналежного виконання відповідачем
взятого на себе грошового зобов'язання,
у зв'язку з чим було прострочено
виплату належних позивачу сум, є
підтвердженим та доведеним
матеріалами справи та її фактичними
обставинами, тому стягнення рішенням
суду на користь позивача 1014 грн. 80 коп.,
як трьох процентів річних від
простроченої суми на підставі статті 625
Цивільного кодексу України є
обгрунтованим.

Враховуючи наведене, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції в оскаржуваній частині,
ухваленого на основі повно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Козелецького районного суду
Чернігівської області від 15 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: