АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/43/14
Справа № 2033/2258/2019
Головуючий 1-інстанції -
Доповідач - Зазулинська Т.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого судді -
ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.

суддів колегії -
КРУГОВОЇ С.С.

-
ХОРОШЕВСЬКОГО О.М.

при секретарі -
Прудніковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3, правонаступником якої є ОСОБА_4,
на рішення Фрунзенського районного
суду міста Харкова від 10 жовтня 2012 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до
Державного підприємства "Харківський
електромеханічний завод", третя особа:
директор Державного підприємства
"Харківський електромеханічний завод"
про стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за час затримки розрахунку та
відшкодування моральної шкоди, -

в с т а
н о в и л а :

27 березня 2012 року ОСОБА_3
звернулася до Фрунзенського районного
суду міста Харкова з позовом, в якому, з
урахуванням уточнень і доповнень,
просила стягнути з відповідача та
третьої особи заборгованість із
виплати заробітної плати, в тому числі
компенсації за невикористану щорічну
відпустку ( з дня звільнення з роботи
по день розгляду справи по суті в
судовому засіданні ) з додержанням
вимог про застосування індексу
інфляції та зростання споживчих цін в
сумі 15522,22 грн., а також 100000,00 грн. у
відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилалася на
те, що вона працювала на підприємстві
відповідача на посаді охоронця. 20.04.2011
року була звільнена за п.2 ст.40 КЗпП
України, але на момент звільнення
підприємство відповідача не сплатило
грошові кошти, в тому числі за дні
невикористаної відпустки. Також
підприємством відповідача їй
заподіяно моральну шкоду, оскільки
вона є інвалідом 1-ї групи, витрачає
значну суму грошей на лікування,
знаходиться у вкрай збудженому
нервовому стані, що тісно пов"язано з
даною справою й знаходиться у прямому
причинно-наслідковому зв"язку з
позовом.

Позивач зазначала, що основна сума
заборгованості з виплати заробітної
плати становить, з урахуванням індексу
інфляції, 1784,47 грн., сума компенсацій за
невикористану відпустку 1002,75 грн. та 12
735 грн. в порядку ст. 117 КЗпП України.

Рішенням Фрунзенського районного суду
міста Харкова від 10 жовтня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 15 січня 2013 року, позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволені частково. Стягнуто з
Державного підприємства „Харківський
електромеханічний завод" на користь
ОСОБА_3 заборгованість по заробітній
платі у сумі 1764, 08 грн. та 158,27 грн.
компенсації. В решті її позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 квітня 2013 року ухвала
апеляційного суду Харківської області
від 15 січня 2013 року скасована, а справа
направлена на новий апеляційний
розгляд.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду та направити
справу на новий судовий розгляд,
посилаючись на те, що рішення суду
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального
закону. Зокрема вказує, що суд не взяв
до уваги та не дослідив розрахунки
остаточної суми заборгованості, які
апелянт надав до суду.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 померла.

Ухвалою судової колегії
апеляційного суду Харківської області
від 24.07.2013 року закрите апеляційне
провадження за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського
районного суду міста Харкова від 10
жовтня 2012 року в частині вимог про
відшкодування моральної шкоди, а в
іншій частині апеляційне провадження
було зупинено до 09 грудня 2013 року з
метою визначення кола спадкоємців
ОСОБА_3

Ухвалою судової колегії
апеляційного суду від 20 грудня 2013 року
апеляційне провадження у справі було
відновлено і до участі у справі в
якості правонаступника ОСОБА_3 була
залучена її дочка ОСОБА_4 як особа, що
прийняла спадщину.

Апеляційну скаргу в частині
застосування індексу інфляції
правонаступник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не
підтримала, середній заробіток за час
затримки розрахунку, який не був
здійснений відповідачем за життя
ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року
просить стягнути за 25 місяців.

Відповідач апеляційну скаргу не
визнає. Не заперечує сплатити ОСОБА_4 як
спадкоємиці ОСОБА_3 заборгованість по
заробітній платі в сумі 1764,08 грн. з
нарахованою компенсацією в сумі 158,27
грн. і з посиланням на ст.1227 ЦК України
вважає, що правонаступництво відносно
інших вимог відсутнє, оскільки за життя
спадкодавця будь-які інші суми не були
присуджені судом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов"язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинились внаслідок його смерті.

Спір про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку виник за позовом ОСОБА_3 і не
був вирішений за її життя , тому судова
колегія доходить висновку, що ця
частина позовних вимог має бути
вирішена за участю особи, яка залучена
до участі у справі в якості
правонаступника позивача.

Заслухавши доповідь судді; пояснення
осіб, які беруть участь у справі;
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія доходить
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Суд першої інстанції, розглядаючи
справу та частково задовольняючи
позовні вимоги виходив з того, що було
порушено право позивача на своєчасне
отримання заробітної плати, а
відмовляючи в обчисленні та стягненні
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку виходив з того, що
позивач не довів вини відповідача в
затримці розрахунку при звільненні , а
також з того, що позивачем пропущено
строк звернення до суду.

Судова колегія вважає, що такий
висновок суду першої інстанції не
можна визнати правильним та таким, що
відповідає вимогам діючого
законодавства з наступних підстав.

Матеріали справи містять дані про те,
що позивачка була прийнята на
підприємство відповідача на посаду
охоронця 01.04.2010 року (наказ № 58 к від
01.04.2010 р.) та звільнена в зв'язку з
невідповідністю займаній посаді за
станом здоров'я п.2ст. 40 КЗпП України
(наказ № 6к від 20.04.2011 р), що підтверджено
відповідними записами у трудовій
книжці ОСОБА_3

Суд 1 інстанції правильно встановив, що
при звільненні відповідач не провів з
позивачкою розрахунок по заробітній
платні.

Відповідно до ст.115 КЗпП України
заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом (а в разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

Виходячи зі змісту ст.115 КЗпП України та
ст. 24 Закону України „Про оплату праці"
роботодавець зобов'язаний здійснювати
виплату заробітної плати найманим
працівникам регулярно в робочі дні і
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом. Крім того, якщо виплата
заробітної плати затримується на один
чи більше календарних місяців,
роботодавець зобов'язаний нарахувати
та виплатити працівникам компенсацію
втрати частини заробітної плати (ст.34
Закону України „Про оплату праці та ст.
1 Закону України „Про компенсацію").

Суд першої інстанції встановив, що
згідно довідки підприємства
відповідача існує заборгованість
перед позивачем по заробітній платі в
сумі 1764 грн. 08 коп., при цьому сума
компенсації становить 158 грн. 27 коп. та
стягнув вказані суми.

Відповідно до ст.117 КЗпП України у
випадку невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
працівнику сум в строки, передбачені
ст. 116 КЗпП України при відсутності
спору про їх розмір, підприємство,
організація повинні сплатити
працівнику його середній заробіток за
весь час затримки розрахунку. За
роз"ясненнями, що містяться в п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці"
№ 13 від 24 грудня 1999 року, установивши
при розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на
підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 25 червня 2007
року було порушено провадження у
справі про визнання ДП
"Харківський електромеханічний завод"
банкрутом та з того ж дня введений
мораторій на задоволення вимог
кредиторів, заборонено нарахування
фінансових (економічних) санкцій за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань.

Проте, дія мораторію відповідно до п.6
ст. 12 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" не
поширюється на виплату заробітної
плати, аліментів, відшкодування шкоди,
заподіяної здоров'ю та життю громадян,
авторської винагороди, а також на
вимоги кредиторів, які виникли після
порушення провадження у справі.

Вважаючи, що позивачкою пропущено
тримісячний строк звернення до суду,
суди керувалися тим, що позивачка
звільнена з посади 20 квітня 2011 року, але
до суду звернулася тільки у березні 2012
року.

Конституційний Суд України у рішенні №
1-5/2012 від 22 лютого 2012 року зазначив, що
положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у
взаємозв'язку з положеннями статей 116,
117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так,
що для звернення працівника до суду з
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку на
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Судова колегія доходить висновку,
що відповідачем були порушені вимоги
ст.116 КЗпП України, що є підставою у
відповідності до ст.117 цього Кодексу
для стягнення на користь позивача
середнього заробітку за час затримки
розрахунку. Строк звернення ОСОБА_3 до
суду не можна вважати пропущеним,
оскільки остаточний розрахунок не
проведений відповідачем до
теперішнього часу.

З наведених підстав рішення суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні вказаних вимог, як
постановлене при неповному з"ясуванні
обставин, що мають значення для справи
та з неправильним застосуванням норм
матеріального права і процесуального
права, підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення про часткове задоволення
позову.

Визначаючи період, за який має
бути стягнутий середній заробіток,
судова колегія виходить з наступного.

Звернувшись до суду позивач
вважала, що заборгованість відповідача
з заробітної плати становить 1784,47 грн.
та 1002,75 грн. компенсації за
невикористану відпустку. Вказану
заборгованість вона просила стягнути
на її користь із застосуванням індексу
інфляції.

Між тим, документально підтверджено
і визнано правонаступником позивача
ОСОБА_4, що заборгованість відповідача
перед ОСОБА_3 на час її звільнення
становила 1764,08 грн., в яку входила і
компенсація за невикористану
відпустку в сумі 1002,95 грн.

Вказана сума заборгованості
разом з нарахованої підприємством
компенсацією в сумі 158,27 грн. була
стягнута на користь позивача рішенням
суду першої інстанції від 10 жовтня 2012
року і підстави для скасування рішення
в цій частині відсутні.

Оскільки спір щодо розміру
належних до виплати платежів вирішено
на користь позивача частково, судова
колегія вважає, що розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку має бути визначений з
урахуванням спірної суми, на яку
позивач мала право, а також того, яку
частку вона становила у заявлених
вимогах, істотності цієї частки
порівняно із середнім заробітком. (
постанова Верховного суду України № 6-60
цс 13 від 03.07.2013 року)

Наведені обставини свідчать про
те, що заявлені позивачем вимоги про
стягнення заборгованості в розмірі
2787,22 грн. задоволені на суму 1922,35 грн.
тобто на 68,97 %, тому судова колегія
вважає за правильне стягнути середній
заробіток за час затримки розрахунку
пропорційно задоволеним вимогам про
стягнення заборгованості по
заробітній платі: за 17,5 місяців.

При цьому судова колегія виходить з
наданої відповідачем довідки про
розмір середнього заробітку ОСОБА_3.в
сумі 1230,70 грн., дані якої підтверджені
представником відповідача - головним
бухгалтером ОСОБА_6, з посиланням на те,
що середній заробіток вказаної особи
був обчислений у відповідності до ст.27
ЗУ " Про оплату праці" за Правилами,
встановленими Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року № 100,
з урахуванням середньогодинної оплати
в сумі 7,37 грн. та середнього показника
відпрацьованого часу на місяць -167
годин.

З огляду на наведене стягненню з
відповідача на користь
правонаступника позивача підлягає
21529,73 грн. ( 1230,70 х 17,5)

У відповідності до вимог ч.3 ст.88
ЦПК України з відповідача підлягає
стягненню у дохід держави судовий збір
пропорційно до задоволеної частини
вимог, що буде становити 234,52 грн.: 1% від
23452.08 грн.( 21529,73 + 1764,08 + 158,27)

З вищенаведених підстав рішення
суду в частині вимог про відшкодування
моральної шкоди в апеляційному порядку
не переглядалось, а в частині стягнення
заборгованості по заробітній платі з
компенсацією має бути залишено без
змін.

Керуючись ст. ст.303,304, п.2 ч.1 ст.307,
ст..ст.309, 313,314,316,317,319,324 ЦПК України
судова колегія , -

В И Р І
Ш И Л А :

Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Рішення Фрунзенського районного
суду міста Харкова від 10 жовтня 2012 року
в частині вирішення позовних вимог
ОСОБА_3 про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
скасувати і ухвалити в цій частині нове
рішення.

Стягнути з Державного
підприємства "Харківській
електромеханічний завод", яке
розташовано за адресою: місто Харків,
проспект Московський, 199, код ЕДРПОУ
95405575 на користь правонаступника
ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає в
АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_1, виданий
Київським РВ ХМУ УМВС України в
Харківській області 07.09.2004 року 21529 (
двадцять одну тисячу п"ятсот двадцять
дев"ять) грн.. 73 коп. середнього
заробітку за час затримки остаточного
розрахунку при звільненні ОСОБА_3, а у
дохід держави 234 ( двісті тридцять
чотири) грн..52 коп. грн. судового збору.

В іншій частині вказане рішення
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення. Касаційна скарга на
рішення апеляційного суду може бути
подана безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий суддя - підпис

Судді колегії - підписи

Копія вірна. Суддя -