У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Мазур Л.М.,Маляренка
А.В.,Нагорняка В.А.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, публічного акціонерного
товариства «Науково-виробниче
об'єднання «Созидатель», виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради, третя особа - комунальане
підприємство «ДМБТІ»
Дніпропетровської обласної ради, про
визнання недійсним додаткової угоди,
визнання частково недійсним договору,
визнання незаконним та скасування
рішення і свідоцтва про право
власності, за касаційними скаргами
ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
27 лютого 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 03
вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

Позивач звернулася до суду із вказаним
позовом в обгрунтування якого
посилалася на те, що вона з 12 квітня 2003
року перебувала в зареєстрованому
шлюбі з відповідачем ОСОБА_7

ОСОБА_7 01 вересня 2004 року з її згоди та в
інтересах сім'ї, уклав з АТЗТ «НВО
«Созидатель» договір № П6-3-7-25 про
інвестування житлового будівництва
багатоповерхового житлового будинку
за адресою: м. Дніпропетровська, пр.
Героїв, будівельний 43., відповідно до
умов якого ОСОБА_7 зобов'язався
здійснити інвестування, а АТЗТ «НВО
«Созидатель», після закінчення
будівництва, передати ОСОБА_7 у
власність трикімнатну квартиру площею
101,96 кв.м.

На виконання умов вказаного договору
позивачем та відповідачем протягом
2004-2005 років повністю внесено кошти до
АТЗТ «НВО «Созидатель» у розмірі 250 тис.
грн з яких 15 000 дол. США внесені за
рахунок коштів, які позивач отримала
від своїх батьків.

У 2006 році будівництво будинку було
закінчено і позивач та відповідач
одержали квартиру АДРЕСА_1, обумовлено
договором.

У період з 2006 року по 2008 рік позивач
займалася ремонтними роботами у
квартирі, а з лютого 2008 року постійно
проживали у квартирі.

У травні 2009 року стосунки між сторонами
погіршилися і позивачу стало відомо
про те, що в 2005 році в договір про
інвестування будівництва від 01 вересня
2004 року були внесені зміни, шляхом
укладення додаткової угоди № 1 від 15
грудня 2005 року згідно з якої
інвесторами будівництва виступали не
лише ОСОБА_7, а й ОСОБА_8 і ОСОБА_9 Також
позивачу стало відомо, що 19 червня 2006
року на підставі рішення виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради № 1889 від 27 квітня 2006 року
видано свідоцтво про право власності
на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9

Позивач вважає, що вказана додаткова
угода підлягає визнанню недійсною на
підставі ст. 65 Сімейного кодексу
України, оскільки вона направлена на
відчуження майна сторін, виходить за
межі дрібного побутового і вчинена без
письмової згоди на це позивача.

Оскільки рішення виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради № 1889
від 27 квітня 2006 року про оформлення
права власності на квартиру АДРЕСА_1 на
ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та свідоцтво
про право власності на цю квартиру
видані на підставі додаткової угоди
від 15 грудня 2005 року, яка є підлягаю
визнанню недійсною, то і рішення,
свідоцтво підлягають визнанню
незаконними та скасуванню.

З цих підстав просила позов
задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 27 лютого
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 03 вересня 2013 року позов
задоволено частково.

Визнано недійсною додаткову угоду № 1
до договору № П63-7-25 від 01 вересня 2004
року, укладену 15 грудня 2005 року між
акціонерним товариством закритого
типу «НВО «Созидатель» та ОСОБА_7,
ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Визнано незаконним та скасовано
рішення виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради № 1889
від 27 квітня 2006 року в частині
оформлення права власності з видачею
свідоцтво на квартиру АДРЕСА_1 на
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Скасовано свідоцтво про право
власності ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на
спірну квартиру, видане 19 червня 2006
року виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради.

В решті вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 та ОСОБА_7
просять оскаржувані судові рішення
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову,
мотивуючи свої доводи порушенням
судами норм матеріального та
процесуального права.

Касаційні скарги підлягають
задоволенню частково із таких підстав.

Судами встановлено, що позивач та
відповідач ОСОБА_7 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 12 квітня 2003
року по 29 листопада 2011 року.

01 вересня 2004 року між АТЗТ «НВО
«Созидатель» та ОСОБА_7 укладено
договір № П6-3-7-25 про інвестування
житлового будівництва згідно умов
якого ОСОБА_7 зобов'язався прийняти
участь в інвестуванні житлового
будівництва багатоквартирного
житлового будинку за адресою:
Дніпропетровськ, пр. Героїв
будівельний, 43, а АТЗТ «НВО
«Созидатель» організувати будівництво
житлового будинку, ввести в його в
експлуатацію та передати ОСОБА_7 у
власність трикімнатну квартиру площею
101,96 кв.м., розташовану на
сьомому поверсі.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 сплачено
в повному обсязі інвестиційні внески в
загальному розмірі 257 918 грн 21 коп. в
період з вересня 2004 року по травень 2005
року.

15 грудня 2005 року між АТЗТ «НВО
«Созидатель», ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9
укладено додаткову угоду № 1 до
договору № П6-3-7-25 від 01 вересня 2004 року
про інвестування житлового
будівництва згідно якої інвесторами,
крім ОСОБА_7, зазначено також ОСОБА_8 та
ОСОБА_9

Рішенням виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради
№ 1889 від 27 квітня 2006 року оформлено
право власності з видачею свідоцтва на
квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 Право власності за
відповідачами оформлено на підставі
договору № 6П-3-7-25 від 01 вересня 2004 року
та додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005
року.

19 червня 2006 року на підставі вказаного
рішення виконавчий комітет
Дніпропетровської міської ради видано
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 згідно якого
власниками квартири у рівних частках є
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Задовольняючи позовні вимоги, із чим
погодився і суд апеляційної інстанції,
суд першої інстанції виходив із того,
що внаслідок укладення договору №
6П-3-7-25 про інвестування житлового
будівництва, відповідач ОСОБА_7 набув
майнові права на трикімнатну квартиру,
а отже ці майнові права є спільною
сумісною власністю подружжя.

Укладення додаткової угоди № 1 від 15
грудня 2005 року ОСОБА_7, останній
здійснив відчуження майнових прав
подружжя і таке відчуження виходить за
межі дрібного побутового, а отже
потребувало згоди на це ОСОБА_6

Судом першої інстанції встановлено, що
згоди на укладення додаткової угоди
ОСОБА_6 не надавала.

В обґрунтування того, що ОСОБА_6
звернулася в межах трирічного строку
позовної давності, позивач посилалася
на те, що оскільки вона вперше
звернулася з позовом до суду 07 вересня
2011 року, який пізніше ухвалою місцевого
суду від 18 вересня 2012 року залишено без
розгляду, то застосовується ч.ч. 2, 3 ст.
264 ЦК України - у разі пред'явлення
особою позову строк позовної давності
переривається, а після переривання
перебіг позовної давності починається
заново.

Судами встановлено, що позивач
дізналася про порушення свого права в
2009 році з довідки КП ДМБТІ № 8379 від 13
липня 2009 року, а 07 вересня 2011 року вона
звернулася з позовом до відповідачів
про визнання додаткової угоди
недійсною, який було залишено без
розгляду ухвалою Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 18 вересня
2012 року.

За висновком суду першої інстанції,
строк позовної давності перервався
пред'явленням позивачем позову 07
вересня 2011 року, і почав свій відлік
заново з 07 вересня 2011 року, а отже на
сьогоднішній день він не сплив, що
унеможливлює суд першої інстанції для
застосування наслідків, передбачених
ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Із такими висновками повністю
погодився і суд апеляційної інстанції.

Разом із тим, вказані висновки є
помилковими та такими, що здійснені з
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи
заперечуючи проти позову відповідачі
посилалася на те, що позивачу стало
відомо про порушення своїх прав у
травні 2009 року як про це зазначає сама
ОСОБА_6

Як видно із штемпелю на позовній заяві,
позивач звернулася з позовом до суду у
грудні 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України
залишення позову без розгляду не
зупиняє перебігу позовної давності.

Оскільки суди не застосували ч. 1 ст. 265
ЦК України, не перевірили належним
чином доводи відповідачів про пропуск
позивачем трирічного строку позовної
давності, оскаржувані судові рішення
не можна вважати законними та
обгрунтованими, а тому вони підлягають
скасуванню із направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції з підстав, визначеними ст. 338
ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_8 та ОСОБА_7
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 27
лютого 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 03
вересня 2013 року скасувати.

Справу направити до суду першої
інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:А.О.
Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк