У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

26 лютого 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Кіровський відділ
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, про поділ майна
подружжя за касаційною скаргою
товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробнича
фірма «Українські національні
інформаційні системи» (далі - ТОВ «НВФ
«УНІС») на ухвалу Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 9 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 4 жовтня
2013 року та касаційною скаргою
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, на ухвалу
Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська від 9 серпня 2013
року, ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 4 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 2011 року вона
знаходиться у зареєстрованому шлюбі із
відповідачем, від якого мають доньку
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. За час шлюбу ними
набуто спільне майно. У 2009 році вони
дійшли згоди про поділ майна та у
березні 2009 року в простій письмовій
формі уклали відповідний договір, за
яким усе нерухоме майно та транспортні
засоби переходять їй як об'єкти
особистої приватної власності, а саме:
нежитлові приміщення №№ 101, 506, 508, 509, I - V
по АДРЕСА_1; 2/3 частини житлового
будинку АДРЕСА_2; автомобіль Lexus,
реєстраційний номер НОМЕР_1; земельні
ділянки, площею 0,0490га, 0,0499 га, 0,0416 га в
садівничому товаристві «Сосновий бір»
Піщанської сільської ради
Дніпропетровської області;
Ѕ частини від 0,22137 частини нежитлової
будівлі літ. Б-4 та 0,22137 частини
приміщення ІІ загального користування
по АДРЕСА_3

У звґязку з цим позивачка просила
визнати за нею право приватної
власності на вказане вище майно, а за
ОСОБА_4 визнати право приватної
власності на корпоративні права, а
саме: 50% частки у статутному капіталі
ТОВ НВФ «УНІС» вартістю 1 509 250 грн, а
також грошові кошти та майно, пов'язані
з його діяльністю як приватного
підприємця.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 9 серпня 2013 року,
залишеною без змін ухвалами
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 4 жовтня 2013 року за
апеляційною скаргою ТОВ «НВФ «УНІС» та
від 26 листопада 2013 року за апеляційною
скаргою ОСОБА_5, визнано мирову угоду,
укладену між сторонами, за якою за
ОСОБА_3 визнано право приватної
власності на: нежитлові приміщення №№
101, 506, 508, 509, I - V по АДРЕСА_1; 2/3
частини житлового будинку АДРЕСА_2;
автомобіль Lexus, реєстраційний номер
НОМЕР_1; земельні ділянки, площею 0,0490 га,
0,0499 га, 0,0416 га в садівничому товаристві
«Сосновий бір» Піщанської сільської
ради Дніпропетровської області; Ѕ
частини від 0,22137 частини
нежитлової будівлі літ. Б-4 та 0,22137
частини приміщення ІІ
загального користування по АДРЕСА_3; за
ОСОБА_4 визнано право приватної
власності на корпоративні права у
підприємствах, а саме: 50% частки у
статутному капіталі ТОВ НВФ «УНІС»
вартістю 1 509 250 грн. Провадження у
вказаній справі закрито.

У касаційних скаргах ТОВ «НВФ «УНІС» та
представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просять
скасувати вказані судові рішення та
передати справу для продовження
розгляду до суду першої інстанції.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга ТОВ
«НВФ «УНІС» підлягає задоволенню, а
касаційна скарга ОСОБА_5 відхиленню з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Визнаючи мирову угоду, суд першої
інстанції виходив із того, що заява
сторін про затвердження мирової угоди
не суперечить закону та не порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб.

Апеляційний суд, залишаючи ухвалу суду
першої інстанції без змін, виходив із
того, що ТОВ «НВФ «УНІС» не має права на
апеляційне оскарження, оскільки права
та законні інтереси товариства
порушені не були, укладення мирової
угоди у визначений сторонами спосіб та
визнаний судом не порушує вимог закону,
стосується лише їх та права інших осіб
не порушені.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
до виконання на всій території України.

У ч. 1 ст. 175 ЦПК України передбачено, що
мирова угода укладається сторонами з
метою врегулювання спору на основі
взаємних поступок і може стосуватися
лише прав та обов'язків сторін та
предмета позову.

Закриваючи провадження у справі, суд за
клопотанням сторін може постановити
ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо
умови мирової угоди суперечать закону
чи порушують права, свободи чи інтереси
інших осіб, суд постановляє ухвалу про
відмову у визнанні мирової угоди і
продовжує судовий розгляд (ч. 5 ст. 175 ЦПК
України).

У матеріалах справи наявне клопотання
ТОВ «НВФ «УНІС» про залучення
товариства третьою особою у справі у
зв'язку з тим, що на все нерухоме майно,
яке є предметом мирової угоди,
Кіровським відділом Державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції накладено
арешт для стягнення суми боргу з ОСОБА_4
на користь ТОВ «НВФ «УНІС»
(а.с. 44-45, 52-55).

Згідно з ч. 2 ст. 52 ЦК України фізична
особа - підприємець, яка перебуває у
шлюбі, відповідає за зобов'язаннями,
пов'язаними з підприємницькою
діяльністю, усім своїм особистим
майном і часткою у праві спільної
сумісної власності подружжя, яка
належатиме їй при поділі цього майна.

Згідно зі ст. 174 ЦК України учасник
товариства з обмеженою
відповідальністю має право продати чи
іншим чином відступити свою частку (її
частину) у статутному капіталі одному
або кільком учасникам цього
товариства. Відчуження учасником
товариства з обмеженою
відповідальністю своєї частки (її
частини) третім особам допускається,
якщо інше не встановлено статутом
товариства.

Учасники товариства користуються
переважним правом купівлі частки (її
частини) учасника пропорційно до
розмірів своїх часток, якщо статутом
товариства чи домовленістю між
учасниками не встановлений інший
порядок здійснення цього права.
Купівля здійснюється за ціною та на
інших умовах, на яких частка (її
частина) пропонувалася для продажу
третім особам. Якщо учасники
товариства не скористаються своїм
переважним правом протягом місяця з
дня повідомлення про намір учасника
продати частку (її частину) або
протягом іншого строку, встановленого
статутом товариства чи домовленістю
між його учасниками, частка (її частина)
учасника може бути відчужена третій
особі (ч. 3 ст. 53 Закону України «Про
господарські товариства»).

Затверджуючи мирову угоду, якою
передбачено перехід права власності на
частку у статутному капіталі
товариства, суди не врахували, що таким
чином учасники товариства
позбавляються переважного права на
придбання такої частки та не
встановили чи належить ОСОБА_4 право
власності на таку частку у статутному
капіталі ТОВ «НВФ «УНІС».

Залишаючи ухвалу районного суду без
змін, апеляційний суд не врахував
доказів, наданих ТОВ «НВФ «УНІС» про те,
що ОСОБА_5 є єдиним учасником
товариства та не перевірив доводів
товариства, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не
належали корпоративні права у вигляді
частки у статутному капіталі
товариства.

Касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає
задоволенню, так як вона діє від імені
ТОВ «НВФ «УНІС», однак повноважень
представляти інтереси товариства суду
не надані. Разом із тим, оскільки ухвала
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 9 серпня 2013
скасована, то і слід вважати такою, що
втратила чинність ухвала апеляційного
суду Дніпропетровської області від 26
листопада 2013 року.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 -
ОСОБА_6, відхилити.

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Науково-виробнича фірма «Українські
національні інформаційні системи»
задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 9 серпня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 4 жовтня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26
листопада 2013 року визнати такою, що
втратила чинність.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська