У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Закропивного О.В.,
Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визначення місця проживання дитини за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 05 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 21 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що перебував у шлюбі з
відповідачкою з 17 липня 1999 року по 04
березня 2013 року. Від шлюбу мають дочку
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. При розірванні
шлюбу було погоджено місце проживання
дочки з матір'ю. Останнім часом
відповідачка почала більше уваги
приділяти влаштуванню свого
особистого життя, а не турботі про
дочку. З липня 2013 року дочка за своїм
бажанням перейшла проживати до батька.
За цей час відповідачка жодного разу не
цікавилась дитиною та не телефонувала.
Вважає, що позивач має всі умови для
визначення місця проживання дитини з
ним, тому просив суд визначити місце
проживання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з
ним за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Чернігівського районного
суду Чернігівської області від 05
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 21 січня 2014
року, у задоволенні позову відмовлено.
Визначено місце проживання
малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом
з матір'ю ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_2.
Вирішено питання судового збору

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову та
визначаючи місце проживання дитини з
матір'ю, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, керувався
принципами Декларації прав дитини від
20 листопада 1959 року про
найкраще забезпечення інтересів
дитини та вимогами чинного
законодавства України, та ураховуючи
характеристики сторін, не знайшов
виключних підстав для розлучення
дитини з матір'ю.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що рішенням
Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 04 березня 2013
року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3(а. с. 21-22).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню
дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 55).

З довідки Хмільницької сільської ради
Чернігівського району від 23 серпня 2013
року вбачається, що ОСОБА_4 проживає та
зареєстрована у
АДРЕСА_2, разом з нею зареєстрована, але
тимчасово не проживає (два місяці)
дочка ОСОБА_6 (а. с. 8, 105), ОСОБА_3
зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1,
разом з ним без реєстрації проживає
дочка ОСОБА_6 (а. с. 87).

Згідно зі ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий
статус дитини має особа до досягнення
нею повноліття. Малолітньою вважається
дитина до досягнення нею чотирнадцяти
років.

Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце
проживання дитини, яка досягла десяти
років, визначається за спільною згодою
батьків та самої дитини.

У випадку, якщо мати та батько, які
проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом. Під час вирішення
спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між батьками, які
проживають окремо (в тому числі в одній
квартирі), про те, з ким із них і хто саме
з дітей залишається, суд, виходячи з
рівності прав та обов'язків батька й
матері щодо своїх дітей, повинен
ухвалити рішення, яке відповідало б
інтересам неповнолітніх. При цьому суд
ураховує, хто з батьків виявляє більшу
увагу до дітей і турботу про них, їхній
вік і прихильність до кожного з
батьків, особисті якості батьків,
можливість створення належних умов для
виховання, маючи на увазі, що перевага в
матеріально-побутовому стані одного з
батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дітей.

Суди, ухвалюючи рішення, виходили з
позитивної характеристики
відповідачки (а. с. 130-132), акту
обстеження умов її проживання (а. с. 12,
88), акту соціального інспектування (а. с.
36), довідки Хмільницької сільської ради
(а. с. 105) та посилаючись на
Декларацію прав дитини від 20 листопада
1959 року дійшли висновку про
відсутність виняткових обставин для
розлучення дитини з матір'ю.

Разом з тим, у порушення вимог ст. 212 ЦПК
України суди не навели у рішеннях
мотивів, чому не взяли до уваги заяву
малолітньої ОСОБА_6 від 27
вересня 2013 року про її бажання
проживати з батьком (а. с. 59), висновок
органу опіки та піклування
Чернігівської районної державної
адміністрації від 24 вересня 2013
року № 02/15/1846, згідно якого доцільно
визначити місце проживання дитини з
батьком (а. с. 62), довідку педагогічного
колективу Хмільницького НВК від 27
вересня 2013 року щодо участі батьків у
вихованні дитини (а. с. 61), заяву сестри
позивача - ОСОБА_7 про її згоду на
реєстрацію ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1
(а. с. 63), позитивну характеристику
позивача, акт обстеження умов його
проживання, акт соціального
інспектування (а. с. 89, 102, 104, 108, 109).

Таким чином, вирішуючи спір, суди як
першої так і апеляційної інстанції у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України,
доводів позивача належним чином не
перевірили; у достатньому обсязі не
визначилися з наявністю чи відсутністю
обставин, на які він посилався; не
вмотивували висновку про неможливість
забезпечення виховання ним дитини; не
дали оцінки наявним у справі доказам та
поясненням сторін у їх сукупності; не
взяли до уваги вік дитини, а саме, що
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6
виповниться 14 років.

Оскільки суди не звернули належної
уваги на вказані обставини, у порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не
врахували норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановили
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, та
дійшли передчасного висновку про
відмову у позові, відповідно до ст. 338
ЦПК України ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 05 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 21 січня 2014
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
С.Ф. Хопта

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко