Справа № 1328/9984/12
Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/1956/14
Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Тропак О.В.,

суддів: Приколоти
Т.І., Федоришина А.В.

за участю секретаря:
Іванової О.О.

з участю: представників відповідачів:
Дегтяренка О.О.,Сарновської Г.І.,

позивачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника позивачів: ОСОБА_6,

треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою відповідача
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Старий лицар" на
рішення Шевченківського районного
суду м.Львова від 17 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Старий лицар",
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради, треті особи:
ОКП ЛОР "БТІ та ЕО", ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 про захист права власності, -

в с т а н о в
и л а :

11 грудня 2012 року ОСОБА_11, ОСОБА_12 та
ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Старий лицар",
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради, третя особа
ОКП ЛОР "БТІ та ЕО"про захист права
власності.

07.12.2012 року позивачами було подано
заяву про забезпечення позову (т.1 ас.
17-19), шляхом заборони Обласному
підприємству Львівської обласної ради
БТІ та ЕО здійснювати державну
реєстрацію права власності за ТзОВ
«Старий лицар» на підставі свідоцтва
про право власності на будівлі першої
черги міні-ринку на АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог
позивачі зазначали, що відповідач ТзОВ
"Старий лицар" отримало нове свідоцтво
про право власності від 27 лютого 2002
року на об"єкти нерухомості, що на дату
видачі цього свідоцтва були відчужені
ТзОВ «Старий лицар», і, станом на 27.02.2002
року у власності ТзОВ "Старий лицар"
перебувало лише три приміщення
(загальною площею 55,4 кв.м.), які були
відчужені пізніше. При цьому свідоцтво
про право власності на цілісний
майновий комплекс міні-ринку на
АДРЕСА_1 загальною площею 1220, 2 кв.м. від
06 червня 2001 року, видане ТзОВ «Старий
лицар», на підставі розпорядження
Шевченківської районної адміністрації
№ 640 від 06 червня 2001 року, всупереч
розпорядженню Шевченківської районної
адміністрації № 182 від 27 лютого 2002 року
не було повернене ТзОВ «Старий лицар»
до відділу приватизації державного
житлового фонду Шевченківського
району м.Львова і на підставі цього
свідоцтва ТзОВ «Старий лицар» укладає :

18 червня 2002 року договір
купівлі-продажу з ПП "Соломія-Сервіс" на
відчуження приміщення № 21, загальною
площею 13,5 кв.м., що знаходиться в
цілісному майновому комплексі міні
ринку ( 1-ша черга ) за адресою АДРЕСА_1;

09 жовтня 2003 року договір
купівлі-продажу з ОСОБА_15 на відчуження
приміщення № 22-1 та № 22-2, загальною
площею 31,9 кв.м., що знаходиться в
цілісному майновому комплексі міні
ринку ( 1-ша черга ) за адресою АДРЕСА_1.

Станом на дату звернення з
позовом, свідоцтво від 27 лютого 2002 року
(видане на підставі розпорядження
Шевченківської районної адміністрації
№ 182 від 27.02.2002 року) про право
колективної власності ТзОВ «Старий
лицар» на будівлі першої черги
міні-ринку, що складаються з приміщень
загальною площею 877,4 кв.м. на АДРЕСА_1 -
в МБТІ не зареєстроване, і дані щодо
реєстрації права власності за ТзОВ
«Старий лицар» на об»єкти нерухомого
майна - відсутні.

Не зважаючи на те, що свідоцтво
про право власності на цілісний
майновий комплекс міні-ринку на
АДРЕСА_1 загальною площею 1220,2 кв.м. від 06
червня 2001 року, видане ТзОВ «Старий
лицар» на підставі розпорядження
Шевченківської районної адміністрації
№ 640 від 06 червня 2001 року, було визнане
недійсним, вищезгадане свідоцтво було
використано ТзОВ «Старий лицар» також
для отримання дозволу на здійснення
торгівлі та паспорту ринку у 2002-2010
роках.

Підсумовуючи вищевикладене,
ТзОВ «Старий лицар» незаконно
отримало свідоцтво про право власності
від 27 лютого 2002 року на об"єкти
нерухомості, які йому не належать, та не
здійснило дій щодо повернення
свідоцтва про право власності від 06
червня 2001 року, яке скасоване
компетентним органом

Відповідно до витягів з реєстру
прав власності на нерухоме майно,
власниками приміщень цілісного
майнового комплексу міні-ринку (1-ша
черга) за адресою АДРЕСА_1 - є фізичні та
юридичні особи, а не ТзОВ «Старий
лицар».

У зв"язку з цим позивачі заявляли,
що мають право на захист свого права
власності у зв"язку неправомірним
використанням правовстановлюючих
документів ТзОВ «Старий лицар», які є
незаконними по своїй суті.

В подальшому позивачі подали заяву в
порядку ст.31 ЦПК України (т.1 ас 37-39), а в
судовому засіданні 24.07.2013 року
позивачами було подано заяву про
збільшення позовних вимог, у якій
позивачі зазначали наступне.

Що в розпорядженні Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради № 182 від 27 лютого 2002 року у
пункті 1 невірно зазначено площу
будівель 1-ї черги міні-ринку на АДРЕСА_1
у розмірі 877, 4 кв.м., оскільки станом на
27 лютого 2002 року ТзОВ «Старий лицар» не
відчужило (мало у власності)
приміщення загальною площею 55,4 кв.м. Як
наслідок, на підставі зазначеного
розпорядження від 27 лютого 2002 року
видано частково незаконне свідоцтво.

Також, у розпорядженні Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради № 182 від 27 лютого 2002 року,
на яке видано ТзОВ «Старий лицар»
свідоцтво про право власності, невірно
зазначено назву об"єкта нерухомості:
«будівлі першої черги міні-ринку»,
адже відповідно до розпорядження
Шевченківської районної адміністрації
№ 640 від 06.06.2001 року містило назву
нерухомості- «цілісний майновий
комплекс міні-ринку (перша черга)», а
«не будівлі першої черги міні-ринку»,
що в свою чергу також впливає на обсяг
прав та обов"язків позивачів, оскільки
позивачі відповідно до домовленостей
між ними та відповідачем -ТзОВ «Старий
лицар» придбали на підставі договорів
купівлі-продажу приміщення цілісного
майнового комплексу міні-ринку, а не -
окремі будівлі. Відтак, свідоцтво від 27
лютого 2002 року та розпорядження № 182
від 27 лютого 2002 року підлягають до
скасування повністю, а не в частині.

Фактично залишається чиним свідоцтво
від 06 червня 2001 року на цілісний
майновий комплекс міні-ринку на
АДРЕСА_1, на підставі розпорядження
Шевченківської районної адміністрації
№ 640 від 06 червня 2001 року. Таке
свідоцтво, як вбачається з акту
державної технічної комісії про
готовність закінченого будівництвом
об"єкту до експлуатації, затвердженого
наказом департаменту землеустрою та
планування забудови міста № 1610/272-07 від
14 травня 2001 року про прийняття в
експлуатацію міні-ринку, та враховуючи
зміст самого розпорядження № 182 від 27
лютого 2002 року та протесту прокурора
Шевченківського району № 4/1 від 18
лютого 2002 року, є таким, що не
відповідає вимогам закону в частині
зазначення загальної площі приміщень
цілісного майнового комплексу
міні-ринку на АДРЕСА_1 у розмірі 1220,2
кв.м, а не 877,4 кв.м., як вказано у акті,
який є єдиним документом, що
підтверджує будь-які дані щодо
закінченого будівництвом об"єкту.

На підставі викладеного в заяві від
24.07.2013 року про збільшення позовних
вимог позивачі просили:

визнати незаконним та скасувати
розпорядження Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 182 від 27.02.2002 р. «Про внесення змін до
розпорядження № 640 від 06.06.2001 р.»
повністю;

визнати незаконним та скасувати
свідоцтво про право власності на
будівлі першої черги міні-ринку на
АДРЕСА_1, виданого на підставі
розпорядження Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради № 182 від 27.02.2002 р. повністю;

визнати частково незаконним та
скасувати розпорядження
Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 640 від 06.06.2001 р. «Про оформлення права
власності на цілісний майновий
комплекс міні-ринку (1-ша черга) на
АДРЕСА_1», в частині зазначення у пункті
1 загальної площі приміщень цілісного
майнового комплексу міні-ринку (1-ша
черга) на АДРЕСА_1 у розмірі 1220, 2 кв.м.,
замість 877, 4 кв.м.;

визнати частково незаконним та
скасувати свідоцтво про право
власності на цілісний майновий
комплекс міні-ринку на АДРЕСА_1, видане
на підставі розпорядження
Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 640 від 06.06.2001 р. в частині зазначення
загальної площі приміщень, з яких
складається цілісний майновий
комплекс міні-ринку на АДРЕСА_1 у
розмірі 1220, 2 кв.м., замість 877, 4 кв.м. (т.1
а.с. 189-192).

Ухвалою Шевченківського райнного суду
м.Львова від 13 грудня 2012 року заява
позивачів про забезпечення позову була
задоволена (т.1 а.с. 20).

Ухвалою судді Шевченківського
районного суду м.Львова від 24 грудня 2012
року відкрито провадження у справі (т.1
а.с. 21).

В подальшому судом до участі у справі в
якості третіх осіб , які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
були залучені: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Львова від 17 грудня 2013 року позов
задоволено.

Скасовано розпорядження
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради № 182 від 27.02.2002
р. «Про внесення змін до розпорядження
№ 640 від 06.06.2001 р.».

Скасовано свідоцтво про право
власності на будівлі першої черги
міні-ринку на АДРЕСА_1, виданого на
підставі розпорядження Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради № 182 від 27.02.2002 р.

Скасовано розпорядження
Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 640 від 06.06.2001 р. «Про оформлення права
власності на цілісний майновий
комплекс міні-ринку (1-ша черга) на
АДРЕСА_1», в частині пункту 1 загальної
площі приміщень цілісного майнового
комплексу міні-ринку (1-ша черга) на
АДРЕСА_1 у розмірі 1220, 2 кв.м., замість 877, 4
кв.м.

Скасовано свідоцтво про право
власності на цілісний майновий
комплекс міні-ринку на АДРЕСА_1, видане
на підставі розпорядження
Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 640 від 06.06.2001 р. в частині зазначення
загальної площі приміщень, з яких
складається цілісний майновий
комплекс міні-ринку на АДРЕСА_1 у
розмірі 1220, 2 кв.м., замість 877, 4 кв.м.

Рішення суду першої інстанції в
апеляційному порядку оскаржив
відповідач ТзОВ "Старий лицар",
включивши до апеляційної скарги також
заперечення на ухвалу від 22.04.2013 року
про відмову у задоволенні клопотання
про закриття провадження у справі,
просить рішення скасувати і закрити
провадження у справі на підставі
наступних доводів:

- у рішенні суду не згадано про
заперечення відповідача проти позову
та документи, долучені ним до
матеріалів справи, зокрема докази
правомірності дії свідоцтва про право
власності та розпорядження;

- під час судового засідання 17.12.2013 р.
відповідачу не було надано можливості
в повній мірі ознайомитись із заявою
про збільшення позовних вимог та
надати письмові заперечення, чим
порушено ст.ст.27, 31, 128 ЦПК України;

- всупереч ст.ст.257, 261 ЦК України суд не
застосував до даних правовідносин
позовну давність у три роки, хоча
відповідач неодноразово подавав заяву
про обізнаність позивачів щодо
наявності оскаржуваних розпоряджень
та свідоцтв на право власності з часу
їх прийняття в лютому 2002 р.;

- позивачами не надано доказів на
підтвердження відсутності у ТзОВ
"Старий лицар" нерухомого майна за
адресою АДРЕСА_1 у м.Львові, в той час, як
у власності апелянта перебувають певні
нежитлові приміщення;

- до участі у справі не було залучено
Державну реєстраційну службу, до
функцій якої належить реєстрація права
власності;

- Шевченківська района адміністрація
Львівської міської ради при прийнятті
розпорядження № 182 від 27.02.2002 р. та
видачі свідоцтва про право власності
здійснювала владні управлінські
функції, і на такі правовідносини
поширюється юрисдикція
адміністративних судів, у зв'язку з чим
апелянт вважає незаконною ухвалу
Шевченківського районного суду
м.Львова від 22.04.2013 р. про відмову в
задоволенні клопотання про закриття
провадження у справі;

- відповідач набув право власності на
спірне нерухоме майно правомірно, не
порушуючи прав інших осіб, і позивачі
при зверненні до суду з позовом не
навели обгрунтувань порушення їх прав
та підстав для захисту їх інтересів.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
межі і доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу належить задовольнити частково,
з наступних мотивів.

Згідно ст.10 ЦПК України:

1. Цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

2. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

3. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

4. Суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення
або невчинення процесуальних дій і
сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом

Згідно ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України:

1. Під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності
тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або
в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами
судові витрати;

7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування
заходів забезпечення позову.

2. При виборі правової норми, що
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, суд зобов'язаний
враховувати висновки Верховного Суду
України, викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 355 цього Кодексу.

Згідно ст.60 ЦПК України:

1. Кожна сторона зобов'язана довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

2. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

3. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

4. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції, яке
оскаржується відповідачем ТзОВ
«Старий лицар», в повній мірі не
відповідає вищезазначеним вимогам
процесуального закону, і з
врахуванням вимог ч.3 ст.303 та п.п.1, 3, 4 ч.1
ст.309 ЦПК України залишатися в силі не
може.

Задовольняючи позовні вимоги, у
мотивувальній частині рішення суд
першої інстанції зазначив, зокрема, що
відповідно до витягів з реєстру прав
власності на нерухоме майно,
власниками приміщень цілісного
майнового комплексу міні- ринку (1-ша
черга) за адресою АДРЕСА_1 є фізичні та
юридичні особи, а не ТзОВ «Старий
лицар».

Колегія суддів вважає, що у суду першої
інстанції не було підстав для висновку
про те, що:

відповідно до витягів з реєстру прав
власності на нерухоме майно, фізичні та
юридичні особи є власниками приміщень
цілісного майнового комплексу
міні-ринку (1-ша черга) за адресою
АДРЕСА_1, а не ТзОВ «Старий лицар»,
оскільки витягів з реєстру прав
власності, з яких випливало б, що
фізичні і юридичні особи, та позивачі
зокрема, позивачі є власниками
приміщень цілісного майнового
комплексу міні-ринку /1-ша черга/, а не
власниками окремих нежитлових
приміщень, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1 позивачами не було надано;

та розглядає як некоректні мотиви, з
яких суд першої інстанції аналізуючи
пункт 1 розпорядження Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради № 182 від 27 лютого 2002 року,
прийшов до висновку, що в ньому невірно
зазначено площу будівель 1-ї черги
міні-ринку на АДРЕСА_1 у розмірі 877,4
кв.м., оскільки фактично станом на 27
лютого 2002 року ТзОВ «Старий лицар» не
відчужило приміщення загальною площею
55,4 кв.м., і, відтак суд зазначив, що
свідоцтво від 27 лютого 2002 року та
розпорядження Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 182 від 27 лютого 2001 року підлягають до
скасування повністю, а не в частині.

Так, розпорядженням № 182 від 27.02.2002
року було внесено зміни в назву і
пункт 1 розпорядження № 640 від 06.06.2001
року та пункт 1 розпорядження № 640 від
6.06.2001 року було викладено в наступній
редакції:

«Оформити право колективної
власності: ТзОВ «Старий лицар» Лтд на
будівлі 1-ї черги міні-ринку на АДРЕСА_1
загальною площею 877,4 кв.м.».

За вищенаведених обставин є
логічним вважати, що, здійснюючи
владні управлінські функції по
оформленню права власності на об"єкт
нерухомості, та викладаючи пункт 1
розпорядження № 640 від 06.06.2001 року в
іншій редакції, у зв"язку з виявленими
невідповідностями у документах, які
були виявлені після 06.06.2001 року,
Шевченківська районна адміністрація
не мала жодних підстав для зазначення в
новій редакції пункту 1 розпорядження
№ 640 від 06.06.2001 року іншої площі
будівель 1-ї черги міні-ринку на
АДРЕСА_1, ніж та, яка була вказана в акті
державної технічної комісії про
готовність закінченого будівництвом
об"єкта до експлуатації від 14 травня 2001
року, а саме - 877,4 кв.м. (т.1 а.с. 97-99) та при
внесенні змін в розпорядження від
06.06.2001 р. Шевченківська районна
адміністрація не вправі була і не
могла враховувати, приміщення якої
загальної площі було відчужено ТзОВ
«Старий лицар» за період після 06.06.2001
року до 27.02.2002 року, як не вправі була і
визначати приміщення якої загальної
площі не відчужило ТзОВ «Старий лицар»
станом на 27.02.2002 року.

Тому, висновок суду першої інстанції
про невірну вказівку у п. 1
розпорядження Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради № 182 від 27 лютого 2002 року
площі будівель 1-ї черги міні-ринку на
АДРЕСА_1 у розмірі 877,4 кв.м., у зв"язку з
чим суд першої інстанції зазначив, що
свідоцтво від 27 лютого 2002 року та
розпорядження Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 182 від 27 лютого 2001 року підлягають до
скасування повністю, колегія суддів
вважає алогічним.

Позивачами заявлені позовні вимоги про
визнання незаконними повністю або
частково і про скасування повністю або
частково актів органу місцевої
виконавчої влади (розпоряджень) і
документів (свідоцтв), виданих на
підставі цих актів, які стосуються
2001-2002 років.

Судячи з матеріалів справи, між
сторонами існує конфлікт:

- з приводу неправомірного, на думку
позивачів, використання відповідачем
ТзОВ «Старий лицар» свідоцтва про
право власності від 06 червня 2001 року на
цілісний майновий комплекс міні-ринку
на АДРЕСА_1, яке у відповідності до
пунктів 2, 3 розпорядження
Шевченківської районної адміністрації
від 27.02.2002 року слід вважати недійсним і
яким засновників ТзОВ «Старий лицар»
було зобов"язано повернути свідоцтво
від 06.06.2001 року у відділ приватизації
Шевченківського району м.Львова;

- з приводу наявності у
відповідачів свідоцтва від 27.02.2002 року
про право власності відповідача ТзОВ
«Старий лицар» на приміщення
міні-ринку загальною площею 877,4 кв.м., в
той час як станом на 27.02.2002 року у
власності останнього залишилося
приміщень міні-ринку загальною площею
55,4 кв.м., та у зв"язку з побоюваннями
позивачів про те, що у зв"язку з
наявністю у відповідача
вищезазначеного свідоцтва, відповідач
може зареєструвати його в органах
державної реєстрації майнових прав на
нерухоме майно;

- з приводу невірного на думку
позивачів, зазначення у розпорядженні
від 27.02.2002 року і у свідоцтві від 27.02.2002
року, що об"єктом права власності є
«будівлі 1-ї черги міні-ринку на
АДРЕСА_1», замість правильного на думку
позивачів, зазначення, що об"єктом
права власності є: «цілісний майновий
комплекс міні-ринку / 1-а черга / на
АДРЕСА_1».

При цьому в позовній заяві позивачі не
зазначали, яке відношення до спірного
об"єкту нерухомості мають саме вони -
позивачі.

У заяві в порядку ст.31 ЦПК України
від 22.04.2013 року (т.1 а.с. 37-39 ) та у заяві
про збільшення позовних вимог від
24.07.2013 року ( т.1 а.с. 189-192 ) позивачі
зазначали, що зміна розпорядженням від
27.02.2001 року назви спірного об"єкту
нерухомості «цілісний майновий
комплекс міні-ринку /1-ша черга /» на
назву - «будівлі першої черги
міні-ринку» вплинула на обсяг їхніх
прав та обов"язків, оскільки вони
(позивачі), відповідно до домовленостей
між ними та відповідачем - ТзОВ «Старий
лицар» придбали на підставі договорів
купівлі-продажу - приміщення цілісного
майнового комплексу міні-ринку, а не
окремі будівлі.

Стверджуючи про те, що вони (
позивачі ) придбали у відповідачів на
підставі договорів купівлі-продажу
приміщення цілісного майнового
комплексу міні-ринку, позивачі
водночас у жодній із вищеназваних заяв
не зазначали, на підставі яких саме
договорів купівлі-продажу, коли
укладених, і на які саме приміщення,
вони придбали у відповідача ТзОВ
«Старий лицар» приміщення цілісного
майнового комплексу міні-ринку.
Документи (як от: договори-купівлі
продажу, акти прийому-передачі майна
(якщо майно було придбано до 2004 року),
реєстраційні посвідчення, витяги з
реєстру прав на нерухоме майно), які б
підтверджували факт набуття
позивачами права власності на спірний
об"єкт чи його частину, і наявність у
позивачів, станом на дату звернення з
позовом, права власності на певні
приміщення цілісного майнового
комплексу міні-ринок, до жодної із
вищезазначених заяв позивачами або
їхнім представником не були долучені.
Не було подано позивачами або їхнім
представником вищеназваних документів
і протягом усього часу розгляду справи
судом першої інстанції.

Зважаючи на те, що у відповідності
до вимог:

- п.6 ч.2 ст.119 ЦПК України - позовна
заява повинна містити зазначення
доказів, що підтверджують кожну
обставину, наявність підстав
звільнення від доказування;

- ч.ч.1,2 ст.131 ЦПК України -
сторони зобов"язані подати свої докази
суду до або під час попереднього
судового засідання у справі, а якщо
попереднє судове засідання у справі не
проводиться - до початку розгляду
справи по суті. Докази подані з
порушенням вимог, встановлених
частиною першою цієї статті, не
приймаються, якщо сторона не доведе, що
докази подано несвоєчасно з поважних
причин;

- ст.60 ЦПК України - кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

А згідно матеріалів справи,
позивачами або їхнім представником ні
при зверненні з позовом, ні протягом
усього часу знаходження справи у
провадженні суду першої інстанції, не
було подано суду першої інстанції
жодних доказів, які б підтверджували
наявність у позивачів майнових прав на
нерухомість, розташовану за адресою:
м.Львів АДРЕСА_1, то з врахуванням факту
не подання позивачами документів,
підтверджуючих їхні майнові права на
спірне майно чи його частину, суд
першої інстанції, на думку колегії
суду, задоволивши позов, виходив з
припущень, що позивачі є власниками
майна, з приводу якого існує судовий
спір.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК
України апеляційний суд досліджує
докази, які судом першої інстанції
були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Однак, документи, які б
підтверджували наявність у позивачів
права власності на певні приміщення
цілісного майнового комплексу
міні-ринок, станом на дату звернення з
позовом або на протязі всього часу
перебування справи в провадженні суду
першої інстанції, не були подані
позивачами або їхнім представником і
суду апеляційної інстанції.

Таким чином, вищенаведені
обставини у їх об"єктивній сукупності
дають колегії суддів підстави для
висновку про те, що позивачами і їхнім
представником не було надано суду
першої інстанції належних і допустимих
доказів, які б підтверджували майнові
права позивачів на спірне нерухоме
майно чи частину спірного нерухомого
майна, і давали б суду першої інстанції
підстави для висновку про наявність у
позивачів майнових прав на спірне
майно чи про порушення відповідачами
майнових прав позивачів на спірне
майно.

За обставин не обґрунтування
позивачами наявності у них майнових
прав чи порушення відповідачами
майнових прав позивачів, а отже -
недоведеності підставності позовних
вимог належними і допустимими
доказами, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції необґрунтовано
задовольнив позов і ухвалив незаконне
рішення.

Враховуючи вимоги ч.3 ст.303 ЦПК
України, у відповідності до яких
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення, та приймаючи до уваги ті
доводи апеляційної скарги які, на
думку колегії суддів, є такими, що
заслуговують на увагу, колегія суддів
вважає за необхідне зазначити також
додаткові мотиви, за яких незаконність
рішення суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, є очевидною.

Згідно ст.4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законом України.

Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з"ясуванню
обставин справи: роз"яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов"язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Вищенаведені положення
процесуального закону слід розглядати
таким чином, що у випадку не
доведеності підставності позовних
вимог належними і допустимими
доказами, навіть за обставин очевидної
для суду незаконності актів, прийнятих
органами місцевої виконавчої влади
або незаконності документів, суд,
керуючись засадами змагальності та
диспозитивності цивільного
судочинства, не вправі перебирати на
себе повноваження встановлювати цю
незаконність рішенням суду, якщо
позивачами не подано доказів, які б
підтверджували незаконність
вищеназваних актів та документів.
Оскільки, у такому випадку, суд повинен
реагувати у спосіб, встановлений ч.1
ст.211 ЦПК України, шляхом постановлення
окремих ухвал і направлення ухвал
відповідним особам чи органам для
вжиття заходів щодо усунення цих
причин та умов.

Зважаючи на те, що позивачами не
були дотримані положення, передбачені
п.6 ч.2 ст.119 і ч.ч.1, 2 ст.131 ЦПК України, і не
були подані суду докази, підтверджуючі
наявність у позивачів майнових прав на
спірне майно, є підстави вважати, що
розгляд справи судом першої інстанції
відбувся і без дотримання вимог ст.10
ЦПК України.

На думку колегії суддів, судом
першої інстанції не були дотримані і
вимоги ст.214 ЦПК України, а саме під час
ухвалення рішення не були вирішені
питання про те:

якими доказами підтверджувалися
обставини порушення відповідачами
майнових прав позивачів, пов'язані з
позбавленням останніх права володіння
майном або прав, не пов"язаних з
позбавленням права володіння;

які правовідносини сторін
випливали із встановлених обставин;

яка правова норма підлягала
застосуванню до даних відносин.

У мотивувальній частині рішення
не наведено мотивів, з яких суд дійшов
висновку, що відповідачами були
порушені майнові права позивачів, які
саме права позивачів були порушені і в
який спосіб були порушені, які права
порушені відповідачем ТзОВ «Старий
лицар, а які- відповідачем
Шевченківською районною
адміністрацією .

Отже, вищенаведені обставини
дають колегії суддів вважати, що
рішення суду першої інстанції є
необґрунтованим також із-за
відсутності в ньому аргументованої
мотивації підстав для задоволення
позову.

Оскільки, у відповідності до ч.1
ст.303 ЦПК України під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
і обґрунтованість рішення суду
першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
розглядає як обґрунтовані доводи
апеляційної скарги про наявність
підстав для відмови у позові, і у
зв"язку з:

правомірним набуттям відповідачем
ТзОВ "Старий лицар" права колективної
власності на «будівлі 1-ї черги
міні-ринку» на АДРЕСА_1 в м. Львові
загальною площею 877, 4 кв.м. на підставі
розпорядження № 640 від 06.06.2001 року в
редакції від 27.02.2002 року;

підставною видачею відповідачу ТзОВ
"Старий лицар" свідоцтва про право
власності на об"єкт нерухомості -
«будівлі 1-ї черги міні-ринку», не
порушивши при цьому майнових прав
фізичних і юридичних осіб, які після
06.06.2001 року, на підставі договорів
купівлі продажу придбали певні
нежитлові приміщення, розташовані за
адресою: АДРЕСА_1, та не порушивши,
зокрема, прав позивачів, які в
первинній позовній заяві, в заяві в
порядку ст.31 ЦПК України, в заяві про
збільшення позовних вимог не навели
обгрунтувань та не зазначили доказів,
які свідчили б про наявність у них
майнових прав на будь-які нежитлові
приміщення за адресою: АДРЕСА_1,
станом на 06.06.2001 року (дата прийняття
відповідачем -Шевченківською районною
адміністрацією розпорядження № 640 і
дата видачі відповідачу ТзОВ»Старий
лицар» свідоцтва про право власності)
або станом на 27.02.2002 року (дата
прийняття відповідачем Шевченківською
районною адміністрацією розпорядження
№ 182 про виклад назви і пункту 1
розпорядження № 640 від 06.06.2001 року в
наступній редакції: « 1. Оформити право
колективної власності: ТзОВ «Старий
лицар» Лтд на будівлі 1-ї черги міні
-ринку на АДРЕСА_1 загальною площею 877,4
кв.м.» і про те, що свідоцтво про право
власності від 06.06.2001 р. на цілісний
майновий комплекс міні-ринку /1- ша
черга/ загальною площею 1220, 2 кв.м.
видане ТзОВ «Старий лицар» на підставі
розпорядження Шевченківської районної
адміністрації від 06.06.2001 р № 640 слід
вважати недійсним і зобов"язати
засновників ТзОВ «Старий лицар»
повернути вище вказане свідоцтво у
відділ приватизації державного
житлового фонду Шевченківського
району м.Львова та дата оформлення
Шевченківською районною
адміністрацією свідоцтва про право
колективної власності ТзОВ «Старий
лицар» на об»єкт нерухомості -
«будівлі 1-ї черги міні-ринку на
АДРЕСА_1») .

Так, позивачами, зокрема, були
пред"явлені позовні вимоги про
визнання частково незаконним та
скасування розпорядження
Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 640 від 06.06.2001 р. «Про оформлення права
власності на цілісний майновий
комплекс міні-ринку (1-ша черга) на
АДРЕСА_1», в частині зазначення у пункті
1 загальної площі приміщень цілісного
майнового комплексу міні-ринку (1-ша
черга) на АДРЕСА_1 у розмірі 1220, 2 кв.м.,
замість 877, 4 кв.м. та про визнання
частково незаконним і скасування
свідоцтва про право власності на
цілісний майновий комплекс міні-ринку
на АДРЕСА_1, виданого на підставі
розпорядження Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради № 640 від 06.06.2001 р. в частині
зазначення загальної площі приміщень,
з яких складається цілісний майновий
комплекс міні-ринку на АДРЕСА_1 у
розмірі 1220, 2 кв.м., замість 877, 4 кв.м., які
були задоволені судом першої
інстанції, у спосіб скасування
вищезазначених розпорядження та
свідоцтва в частині зазначення
загальної площі приміщень, з яких
складається цілісний майновий
комплекс міні-ринку на АДРЕСА_1 у
розмірі 1220, 2 кв.м., замість 877, 4 кв.м.

Колегія суддів вважає, що оскільки
оформлення прав власності ТзОВ
«Старий лицар» на об"єкт нерухомого
майна, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 відбулося 06.06.2001 року і лише
після цієї дати ТзОВ «Старий лицар»
могло відчужувати майно іншим особам,
а останні відповідно могли набути
майнові права на вищезазначене майно
чи частину майна тільки після 06.06.2001
року і дана обставина у відповідності
до положень ч.1 ст.61 ЦПК України у цій
справі доказуванню не підлягає.

Незважаючи на те, що станом на 06.06.2001
року, інші ніж ТзОВ «Старий лицар»
особи та позивачі, зокрема, не мали і
не могли мати жодних документів, які б
посвідчували їхні майнові права на
об"єкт нерухомого майна, розташованого
за адресою: АДРЕСА_1 , позивачі, однак
пред"явили позовні вимоги про визнання
незаконними і скасування в певній
частині розпорядження № 640 від 06.06.2001
року та свідоцтва від 06.06.2001 року, тобто
позивачі пред"явили позовні вимоги
щодо оспорювання документів прийнятих
і виданих значно раніше, ніж у
позивачів могло виникнути право на
спірне майно чи його частину, однак,
незважаючи на вищенаведені обставини,
суд першої інстанції, задовольнив
позовні вимоги щодо нерухомого майна,
яке, чи частина його, станом на 06.06.2001
року позивачам не належало і належати
не могло.

Не було підстав для задоволення
позовних вимог про визнання
незаконними і скасування
розпорядження № 640 від 06.06.201 року та
свідоцтва про право власності від
06.06.2001 р в частині зазначення загальної
площі цілісного майнового комплексу
міні-ринку /1-ша черга/ 1220,3 кв. м, замість
877,4 кв.м., ще й тому, що розпорядженням
Шевченківської районної адміністрації
№ 182 від 27.02.2002 року було, зокрема,
внесено зміни в розпорядження № 640 від
06.06.2001 року і назву та п.1
розпорядження № 640 від 06.06.2001 року, які
викладено в новій редакці, згідно якої
було оформлено майнові права ТзоВ
«Старий Лицар» на об"єкт нерухомості,
розташований за адресою: АДРЕСА_1 -
«будівлі 1-ї черги міні - ринку на
АДРЕСА_1 загальною площею 877,4 кв.м.».

Як випливає з матеріалів справи,
необхідність викладення назви і
пункту 1 розпорядження № 640 від 06.06.2001
року в новій редакції була викликана
тим, що за адресою: АДРЕСА_1 було
споруджено, і згідно акту від 14 травня
2001 року державної технічної комісії
про готовність закінченого
будівництвом об"єкта ( т.1 а.с. 97-99 ),
державній технічній комісії було
пред"явлено і комісією визнано
готовність до введення в експлуатацію
фактично наявного об"єкту нерухомості
: «міні ринок / 1-ша черга / загальною
площею 887,4 кв.м.», а не такого об"єкту
нерухомості як: «цілісний майновий
комплекс міні-ринку /1-ша черга/ на
АДРЕСА_1 загальною площею 1220, 2 кв.м».
Отже, саме ці невідповідності, що
стосувалися оформлення за ТзОВ «Старий
лицар» права власності на об"єкт
нерухомості, розташований за адресою:
АДРЕСА_1 під назвою: «цілісний майновий
комплекс міні-ринку/1-ша черга/
загальною площею 1220,2 кв.м.», в той час
як в дійсності такого об"єкту
нерухомості не існувало, а в дійсності
існував та був прийнятий в
експлуатацію такий об"єкт нерухомості
як: «будівлі міні-ринку / 1-ша черга /
загальною площею 887,4 кв.м.» стали
причиною для внесення змін у назву та
пункт 1 розпорядження № 640 від 06.06.2001
року і викладення їх у новій редакції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
внаслідок ухвалення оскаржуваного
рішення про задоволення позову, судом
першої інстанції безпідставно і
незаконно було визнано (встановлено)
існування за адресою: АДРЕСА_1 нового
об"єкту нерухомості під назвою:
"цілісний майновий комплекс
міні-ринку/1-ша черга/ загальною площею
877, 4 кв.м", тобто, було визнано
існування такого об»єкту нерухомості,
як: "цілісний майновий комплекс
міні-ринку/1-ша черга/" якого в
дійсності не існувало і не існує,
оскільки за вищевказаною адресою було
прийнято в експлуатацію і органом
місцевої державної виконавчої влади
оформлено право власності ТзОВ "Старий
лицар" на фактично існуючий об"єкт
нерухомості під назвою: «будівлі
міні-ринку / 1-ша черга/».

Необхідно зазначити також, що зважаючи
на те, що розпорядженням № 182 від 27.02.2002
року, назва і пункт 1 розпорядження № 640
від 06.06.2001 року були викладені в новій
редакції, та згідно з пунктом 2
розпорядження № 182 від 27.02.2002 року -
свідоцтво про право власності на
цілісний майновий комплекс міні-ринок
/1-ша черга/ від 06.06.2001 року слід було
вважати недійсним, то за обставин
встановлення пунктом 2 розпорядження №
182 від 27.02.2002 року недійсності свідоцтва
про право власності від 06.06.2001 року в
цілому, не було необхідності для
визнання в судовому порядку
недійсності свідоцтва від 06.06.2001 у
якійсь частині.

Незаконність рішення суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог і скасування в певній частині
розпорядження № 640 від 06.06.2001 року та
свідоцтва від 06.06.2001 року, колегія
суддів вбачає, також виходячи з
положень ч.1 ст.15 ЦК України, у
відповідності до яких кожна особа має
право на захист свого права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Докази у справі однозначно свідчать
про те, що станом на 06.06.2001 року,
позивачі не були власниками і не могли
бути власниками будь-яких приміщень за
адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки захисту підлягає існуюче
порушене право, а станом на 06.06.2001 року,
будь-яких майнових прав на спірне
нерухоме майно у позивачів не було, то
відповідно позивачі не були наділені
правом вимагати захисту неіснуючих у
них майнових прав, у спосіб визнання
незаконним і скасування в певній
частині розпорядження № 640 від 06.06.2001
року та у спосіб визнання незаконним і
скасування в певній частині правового
акту, виданого місцевим органом
державної влади - свідоцтва про право
власності від 06.06.2001 року, тобто актів і
документів, які не стосувалися і не
могли стосуватися осіб, які набули
право власності на певну частину
нерухомого майна, розташованого за
адресою:АДРЕСА_1 вже після 06.06.2001 року.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про необґрунтоване
задоволення судом першої інстанції
позову щодо скасування в певній
частині розпорядження № 640 від 06.06.2001
року і скасування в певній частині
свідоцтва про право власності від
06.06.2001 року, не тільки з підстав
недоведеності позовних вимог, але й з
вищенаведених підстав, та у зв"язку з
цим вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині:

скасуванння розпорядження
Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 640 від 06.06.2001 р. «Про оформлення права
власності на цілісний майновий
комплекс міні-ринку (1-ша черга) на
АДРЕСА_1, в частині пункту 1 загальної
площі приміщень цілісного майнового
комплексу міні-ринку (1-ша черга) на
АДРЕСА_1 у розмірі 1220, 2 кв.м., замість 877, 4
кв.м.;

скасування свідоцтва про право
власності на цілісний майновий
комплекс міні-ринку на АДРЕСА_1, видане
на підставі розпорядження
Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 640 від 06.06.2001 р. в частині зазначення
загальної площі приміщень, з яких
складається цілісний майновий
комплекс міні-ринку на АДРЕСА_1 у
розмірі 1220, 2 кв.м., замість 877, 4 кв.м.,-

належить скасувати і ухвалити у
вищезазначеній частині нове рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Відповідно до положень ст.5 ЦК
України, акти цивільного
законодавства регулюють відносини,
які виникли з дня набрання ними
чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він
пом'якшує або скасовує цивільну
відповідальність особи. Якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Колегія суддів вважає, що в
недотримання вищезазначених норм
матеріального права, суд першої
інстанції при вирішенні питання про
визнання незаконними і скасування
розпоряджень та свідоцтв, неправильно
посилався на акти цивільного
законодавства, які набули чинності
після 2004 року.

Позивачами пред"явлені позовні
вимоги про визнання незаконними та
скасування правових актів органів
місцевої влади та правовстановлюючих
документів на нерухоме майно, які були
прийняті та видані в період з 06.06.2001 по
27.02.2002 року.

На той час правовідносини
власності регулювалися спеціальним
Законом Української РСР «Про
власність» від 7 лютого 1991 року № 697-ХІІ
(далі Закон № 697-ХІІ), а ті
правовідносини, які не врегульовані
вищезазначеним Законом, регулювалися
Цивільним кодексом УРСР 1963 року та
іншими законодавчими актами, чинними
на той час.

Необхідно зазначити також, що
наказом Міністерства юстиції України
№ 7/5 від 07.02.2002, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 18 лютого
2002 року за № 157/6445 було затверджено
Тимчасове положення про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме
майно (далі Тимчасове положення).

Згідно ч.1 ст.26 Закону № 697-ХІІ,
об"єктами права власності
господарського товариства, що є
юридичною особою, є грошові та майнові
внески його членів, а також майно,
набуте внаслідок господарської
діяльності, та інше майно, придбане на
підставах, не заборонених законом.

Згідно ст.59 Закону № 697-ХІІ, володіння
майном вважається правомірним, якщо
інше не буде встановлено судом,
арбітражем,третейським судом.

Згідно з підпунктом а) п.6.1 Тимчасового
положення оформлення права власності
на об"єкти нерухомого майна
провадиться з видачею свідоцтва про
право власності місцевими органами
виконавчої влади, органами місцевого
самоврядування:

- фізичним особам та юридичним
особам на новозбудовані, перебудовані
або реконструйовані об"єкти нерухомого
майна за наявності акта про право
власності на землю або рішення про
відведення земельної ділянки для цієї
мети та за наявності акта комісії про
прийняття об"єкта і введення його в
експлуатацію.

Відповідно до статті 144
Конституції України органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов"язковими до виконання на
відповідній території.

Підставами для визнання розпоряджень
Шевченківської райадміністрації
Львівської міської ради незаконними
могли бути: невідповідність
розпоряджень вимогам чинного
законодавства; невідповідність
визначеній законом компетенції
Львівської міської ради та
підпорядкованої їй адміністрації,
порушення у зв"язку з прийняттям
розпоряджень прав та охоронюваних
законом інтересів позивачів.

Згідно статті 59 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні» обов"язковою умовою визнання
акта органу місцевого самоврядування
недійсним є порушення у зв"язку з
прийнятям відповідного акта прав та
охоронюваних законом інтересів осіб (в
даному випадку позивачів у справі ) та
тільки за умови невідповідності акту
Конституції або законам України.

Недодержання вимог правових норм,
які регулюють порядок прийняття акта, у
тому числі стосовно його форми, строків
прийняття, може бути підставою для
визнання такого акта недійсним лише у
тому разі, коли відповідне порушення
спричинило прийняття неправильного
акта. Якщо ж акт в цілому узгоджується
з вимогами чинного законодавства і
прийнятий відповідно до обставин, що
склалися, тобто є вірним по суті, то
окремі порушення встановленої
процедури прийняття акта не можуть
бути підставою для визнання його
недійсним, якщо інше не передбачено
законодавством.

Розпорядженням Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради № 182 від 27.02.2002 року під
назвою «Про внесення змін до
розпорядження № 640 від 06.06.2001 року «Про
оформлення права власності на
цілісний майновий комплекс міні-ринку
/1-ша черга/ на АДРЕСА_1 - на виконання
протесту від 18.02.2002 р. № 4/1 прокурора
Шевченківського району м.Львова та у
зв"язку з виявленими невідповідностями
в документах було вирішено внести
зміни до розпорядження № 640 від 06.06.2001 р,
виклавши назву і пункт 1, розпорядження
в такій редакції:

« Про оформлення права власності на
будівлі 1-ї черги міні-ринку на пр.
В.Чорновола, 67 а;

« 1. Оформити право колективної
власності: ТзОВ «Старий лицар» Лтд на
будівлі 1-ї черги міні -ринку на АДРЕСА_1
загальною площею 877,4 кв.м.»

2. Свідоцтво про право власності
від 06.06.2001 р. на цілісний майновий
комплекс міні-ринку /1- ша черга/
загальною площею 1220,2 кв.м. видане ТзОВ
«Старий лицар» на підставі
розпорядження Шевченківської районної
адміністрації від 06.06.2001 р № 640 вважати
недійсним.

3. Зобов"язати засновників ТзОВ
«Старий лицар» повернути вище вказане
свідоцтво у відділ приватизації
державного житлового фонду
Шевченківського району м.Львова.

4. Контроль за виконанням даного
розпорядження доручити заступнику
голови районного адміністрації М.
Гембару».

Згідно копій документів, які
стали підставою для прийняття
розпоряджень Шевченківської районної
адміністрації № 640 від 6 червня 2001 року
та № 182 від 27 лютого 2002 року ( а.с. 82-126 ), а
саме: договору № 40701004 про право
тимчасового користування землею від 06
лютого 2001 року ( т.1 а.с. 92-93), наказу №
1610/273-07 від 14 травня 2001 року «Про
затвердження акту державної технічної
документації про готовність до
експлуатації житлового міні-ринку ( 1-ша
черга) на АДРЕСА_2» (т.1 а.с. 95), акту
державної технічної комісії про
готовність закінченого будівництвом
об"єкта до експлуатації від 14 травня 2001
року, у якому рішеням державної
технічної комісії встановлено про
готовність міні-ринку (1-ша черга)
АДРЕСА_2 загальною площею 877,4 м.кв. ( т.1
а.с. 97-99 ), розпорядження № 629 від 30.05.2001 р
Шевченківської районної адміністрації
про присвоєння цілісному майновому
комплексу на пр.Чорновола, який
належить ТзОВ "Старий лицар" поштового
номера 67 А ( т.1 а.с. 88 ), випливає:

що ТзОВ «Старий лицар» правомірно, з
дотриманням порядку, встановленого п.п.
«а» п.6.1 Тимчасового положення набуло
право власності і правомірно володіло
будівлями ( 1-ї черги) міні-ринку
загальною площею 877, 4 кв.м., а
Шевченківська районна адміністрація
відповідно до ообставин, що склалися
(на виконання протесту від 18.02.2002 р. № 4/1
прокурора Шевченківського району
м.Львова та у зв"язку з виявленими
невідповідностями у документах )
виклала п.1 розпорядження № 640 від 2001
року в новій редакції і оформила право
власності на вищезазначене нерухоме
майно.

Отже, з врахуванням положень статті 59
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» колегія
суддів вважає, що у суду першої
інстанції не було підстав для
задоволення позовних вимог про
визнання незаконним (у спосіб
скасування) розпорядження № 182 від
27.02.2002 року в частині викладення пункту
1 розпорядження № 640 від 06.06.2001 року в
новій редакції, та у зв"язку з
правомірністю набуття відповідачем
«Старий лицар» права власності на
будівлі ( 1-ї черги) міні-ринку площею 877,
4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , і
правомірним виданням Шевченківською
районною адміністрацією ТзОВ «Старий
лицар» свідоцтва про право колективної
власності від 27.02.2002 року на будівлі
першої черги міні-ринку на АДРЕСА_1 в
м.Львові, а саме приміщення загальною
площею 877, 4 кв.м., яке (свідоцтво)
фактично було видано на підставі нової
редакції (від 27.02.2002 року) розпорядження
Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 640 від 06.06.2001 року, із зазначенням у
свідоцтві, що воно видано на підставі
розпорядження Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради № 182 від 27.02.2001 року, а
також відповідно не було і законних
підстав для скасування свідоцтва від
27.02.2002 року про право власності
відповідача ТзОВ «Старий лицар» на
майно, яке належало останньому станом
на 06.06 2001 року, оскільки, свідоцтво від
27.02.2002 р., в зв"язку з виявленими після
06.06.2001 року, невідповідностями у
документах, фактично було видано
замість свідоцтва про право власності
від 06.06.2001 року, щодо якого в пункті 2
розпорядження № 182 від 27.02.2002 року було
зазначено: свідоцтво про право
власності від 06.06.2001 року… важати
недійсним.

Факт наявності у відповідача
ТзОВ «Старий лицар» свідоцтва про
право власності від 27.02.2002 року (правова
реєстрація якого за твердження
позивачів не здійснена), в якому
вказано, що воно видане на підставі
розпорядження № 182 від 27.02.2002 року, і
яке за твердженнями позивачів може
бути зареєстроване в органах державної
реєстрації прав на нерухоме майно, не
міг слугувати підставою для
скасування цього свідоцтва судом,
зважаючи на мотиви викладені вище, та
зважаючи на те, що позивачами не надано
доказів, які б свідчили, що наявність у
відповідача ТзОВ «Старий лицар» цього
свідоцтва якимось чином порушила
майнові права позивачів. Не могли
слугувати підставою для скасування
цього свідоцтва і побоювання позивачів
щодо можливого використання цього
свідоцтва відповідачем ТзОВ «Старий
лицар» в майбутньому для порушення
майнових прав позивачів.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що матеріали справи в їх
об"єктивній сукупності свідчать про те,
що у свідоцтві від 27.02.2002 року слід було
вказати, що воно видано на підставі
пункту 1 розпорядження № 640 від 06.06.2001
року в редакції від 27.02.2002 року, у
такому разі цим свідоцтвом
посвідчувався б обсяг майнових прав
відповідача ТзОВ «Старий лицар» станом
на 06.06.2001 року, а не - станом на 27.02.2002
року, що не викликало б побоювань у
осіб, які набували право власності на
спірне нерухоме майно після 06.06.2001
року. Проте, такі позовні вимоги не
заявлялись.

Наявність у ТзОВ «Старий лицар»
свідоцтва про право власності від
27.02.2002 року, яке фактично видане взамін
свідоцтва від 06.06.2001 року, не давала
суду першої інстанції підстав для
скасування також пунктів 2-4
розпорядження № 182 від 27.02.2002 року, а
саме:

п.2, в якому було вказано, що свідоцтво
про право власності від 06.06.2001 р.
вважати недійсним, щодо якого, до речі,
позивачі в позовній заяві зазначали, що
воно скасоване компетентним органом;
п.3 про зобов"язання засновників ТзОВ
«Старий Лицар» повернути вищевказане
свідоцтво у відділ приватизації; п.4.
про доручення контролю за виконанням
даного розпорядження заступнику
голови рай адміністрації,-

однак, суд першої інстанції, без
будь-якого обґрунтування, скасував це
розпорядження повністю.

З врахуванням вищенаведених мотивів,
колегія суддів дійшла висновку про
наявність підстав для скасування
рішення суду першої інстанції також в
частині задоволення позовних вимог про
скасування розпорядження № 182 від
27.02.2002 року та свідоцтва про право
власності від 27.02.2002 року і ухвалення у
вищезазначеній частині нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Колегія суддів звертає увагу
також на наступне.

В обґрунтування позову позивачі
зазначали, зокрема, що ТзОВ «Старий
лицар» незаконно отримало свідоцтво
про право власності від 27 лютого 2002
року на об"єкти нерухомості, які йому не
належать, та не здійснило дій щодо
повернення свідоцтва про право
власності від 06 червня 2001 року, яке
скасоване компетентним органом,
неправомірно використовувало
правовстановлюючі документи, які , на
думку позивачів, є незаконними по суті,
і тим самим у позивачів виникло право
на захист їхнього права власності.

Однак, будь-яких доказів в
підтвердження неправомірного
використання, після 06.06.2001 року і станом
на дату звернення з позовом до суду,
відповідачем ТзОВ «Старий лицар»,
оспорюваних позивачами
правовстановлюючих документів, чи
доказів того, що використання
відповідачем ТзОВ «Старий лицар»
правовстановлюючих документів на
об"єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1
якимось чином вплинуло або впливає на
права позивачів у здійсненні ними
права користування та розпорядження
належними позивачам приміщеннями, або
доказів в підтвердження того, що
оспорюваними розпорядженнями
Шевченківської районної
адміністрації, які прийняті щодо майна,
належного ТзОВ «Старий лицар», дійсно
порушуються майнові права позивачів,
останніми не надано.

Щодо зазначення позивачами у позовній
заяві, і зазначення судом першої
інстанції у мотивувальній частині
рішення, що внаслідок неправомірного
використання відповідачем ТзОВ "Старий
лицар" оспорюваних правовстановлюючих
документів останнім укладаються: 18
червня 2002 року договір купівлі-продажу
з ПП "Соломія-Сервіс", 09.10.2003 року з
ОСОБА_15, тобто з особами, які не є
позивачами, і які не уповноважували
позивачів представляти їхні (ПП
"Соломія- Сервіс" та ОСОБА_15) майнові
права та інтереси, а, отже,
вищезазначені обставини також не могли
розглядатися як докази порушення ТзОВ
"Старий лицар" прав позивачів як
власників нерухомого майна .

Таким чином, з мотивів наведених вище і
за обставин не подання позивачами
доказів, які б свідчили про те, що
наявними у відповідача ТзОВ «Старий
лицар» свідоцтвами про право
власності чи розпорядженнями
Шевченківської районної
адміністрації або якимось іншими
документами чи діями відповідачів
були порушені права позивачів як
власників майна, тобто за відсутності
обґрунтування позовних вимог про
визнання незаконними і скасування
оспорюваних розпоряджень і свідоцтв,
належними і допустимими доказами, у
суду першої інстанції не було правових
підстав, достатніх для задоволення
позову як негаторного.

Водночас, колегія суддів не знаходить
підстав для врахування заперечень
апелянта на ухвалу від 22.04.2013 року про
відмову у задоволенні клопотання про
закриття провадження у справі,
оскільки позивачі пред»явили позовні
вимоги не лише щодо визнання
незаконності правових актів
місцевого органу державної влади, але й
пред"явили вимоги щодо визнання
недійсними свідоцтв про право
власності, виданих на підставі
правових актів місцевого органу
державної влади, тобто за зазначених
обставин мав місце спір про право, який
підлягав розгляду в порядку цивільного
судочинства. Отже, вищезазначена
ухвала постановлена судом першої
інстанції законно і підстав для її
скасування та закриття провадження у
справі в порядку цивільного
судочинства немає.

Не знаходить колегія суддів
підстав і для врахування доводів
апеляційної скарги щодо:

- наявності підстав для відмови у
позові за спливом трирічного строку
позовної давності, зважаючи на те, що
колегія суддів дійшла висновку про
наявність підстав для відмови у позові
за безпідставністю;

- не зазначення у рішенні суду
заперечень відповідача проти позову та
документів, долучених ним до
матеріалів справи, зважаючи на те, що
відповідно до вимог про зміст рішення,
позиція відповідача зазначається в
узагальненому викладі;

- не надання відповідачу під час
судового засідання 17.12.2013 р. можливості
в повній мірі ознайомитись із заявою
про збільшення позовних вимог та
надати письмові заперечення, з
врахуванням тієї обставини, що заява
про збільшення позовних вимог була
подана в судовому засіданні 24.07.2013 року
і відповідач мав можливість на протязі
майже п"яти місяців ознайомитися з цією
заявою та подати заперечення на неї;

- не надання позивачами доказів на
підтвердження відсутності у ТзОВ
"Старий лицар" нерухомого майна за
адресою АДРЕСА_1 у м.Львові, так, як,
виходячи з принципу змагальності
цивільного судочинства, відповідач мав
право сам подати докази в
підтвердження заперечень на позов

- не залучення до участі у справі
Державної реєстраційної служби,
зважаючи на те, що у позовних вимогах не
порушувалося питання про скасування
державної реєстрації прав на нерухоме
майно.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є:

1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для
справи;

2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими;

3) невідповідність висновків
суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд
і вирішення справи неповноважним
судом; участь в ухваленні рішення
судді, якому було заявлено відвід на
підставі обставин, що викликали
сумнів у неупередженості судді, і
заяву про його відвід визнано судом
апеляційної інстанції обґрунтованою;
ухвалення чи підписання постанови не
тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права
вважаються порушеними або
неправильно застосованими, якщо
застосовано закон, який не
поширюється на ці правовідносини, або
не застосовано закон, який підлягав
застосуванню.

На підставі наведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу належить задовольнити
частково, оскаржуване рішення
скасувати з підстав, встановлених ч.3
ст.303, п.п. 1, 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України і
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ч.3 ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.п. 1, 3, 4
ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Старий
лицар" - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Львова від 17 грудня 2013 року
скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_4 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Старий
лицар", Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
треті особи: ОКП ЛОР "БТІ та ЕО", ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 про захист права
власності, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий
Тропак О.В.

Судді
Приколота Т.І.

Федоришин А.В.