УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Мазур Л.М.,
Писаної Т.О.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання
попереднього договору купівлі-продажу
дійсним, визнання права власності на
житловий будинок та земельну ділянку,
за касаційною скаргою ОСОБА_6, який діє
через представника ОСОБА_8, на рішення
апеляційного суду м. Києва від 11 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що 31 грудня 2011 року між ним
та ОСОБА_7 у письмовій формі
укладено попередній договір
купівлі-продажу житлового будинку та
земельної ділянки, за умовами якого
останній зобов'язувався протягом двох
робочих тижнів, але не пізніше 16 січня
2012 року, укласти договір
купівлі-продажу житлового будинку та
земельної ділянки. Крім того, позивач
сплатив відповідачу 1600000 грн на
підтвердження зобов'язання щодо
укладення договору купівлі-продажу
житлового будинку та 800000 грн на
підтвердження зобов'язання щодо
укладення договору купівлі-продажу
земельної ділянки. Проте відповідач
ухиляється від виконання зобов'язання
за попереднім договором від 31 грудня 2011
року, відмовляється повернути одержані
кошти та відшкодувати збитки,
передбачені умовами вказаного
договору.

Заочним рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва від 10 січня 2013
року позов задоволено. Визнано дійсним
попередній договір купівлі-продажу
житлового будинку та земельної ділянки
від 31 грудня 2011 року. Здійснено
взаємозалік грошових зобов'язань в
частині зменшення суми боргу ОСОБА_7
перед ОСОБА_6 на загальну суму, що
складає 600000 грн, які зараховано
у загальну вартість житлового будинку
та земельної ділянки. Визнано за ОСОБА_6
право власності на житловий будинок, а
саме домоволодіння, що знаходиться по
АДРЕСА_1 та складається з житлового
будинку з цегли площею 290,7 кв. м,
зазначеного в плані під літ. «А»,
гаража, зазначеного в плані під літ.
«Б», сараю, зазначеного в плані під літ.
«В», споруджень, зазначених в плані під
«№ 1-3, 1, ІІ». Визнано за ОСОБА_6 право
власності на земельну ділянку площею
0,0953 га по АДРЕСА_1. Стягнуто з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 штрафні
санкції у розмірі 1800000 грн. Вирішено
питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
11 грудня 2013 року заочне рішення суду
першої інстанції скасовано і ухвалено
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі представник
ОСОБА_6, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить рішення апеляційного
суду скасувати і залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають.

Судами встановлено та з матеріалів
справи вбачається, що 31 грудня 2011 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у письмовій формі
укладеного попередній договір
купівлі-продажу житлового будинку та
земельної ділянки по АДРЕСА_1, за
умовами якого сторони зобов'язувалися
у майбутньому, але не пізніше 16 січня 2012
року укласти основний договір
купівлі-продажу вказаного
домоволодіння на умовах і в порядку,
визначених попереднім договором.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6,
суд першої інстанції виходив із
правомірності та доведеності
заявлених вимог та того, що відповідач
не виконує зобов'язання за попереднім
договором та ухиляється від його
нотаріального посвідчення і від
повернення суми забезпечення
виконання зобов'язань, отриманої ним за
попереднім договором, а оскільки
згідно з п. 13 договору передбачено, що у
разі якщо договори купівлі-продажу (або
хоча б один з договорів) не будуть
укладені протягом строку,
встановленого п. 1 договору, з вини
відповідача і він ухилятиметься від
повернення суми забезпечення
виконання зобов'язання позивачу та/або
сплати штрафу, то останній має право
звернутися до суду з вимогою про
визнання права власності на житловий
будинок і земельну ділянку та
відшкодування штрафних санкцій у
розмірі 2 400 000,00 грн. Крім цього,
оскільки відповідач має перед
позивачем борг у розмірі 2 400 000,00 грн, а
позивач перед відповідачем борг у
розмірі 600 000,00 грн, суд вважав за
доцільне здійснити взаємозалік
грошових зобов'язань у частині
зменшення суми боргу відповідача перед
позивачем на суму, що складає 600 000,00 грн,
які зарахував в загальну вартість
житлового будинку та земельної
ділянки.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог про визнання права
власності за позивачем на житловий
будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1,
апеляційний суд вірно виходив із того,
що вказані житловий будинок та
земельна ділянка на підставі договорів
купівлі-продажу від 16 травня 2012 року і
від 09 червня 2012 року були відчужені
відповідачем іншій особі - ОСОБА_9

Оскільки заміна неналежного
відповідача або залучення іншої особи
в якості співвідповідача передбачає
розгляд справи спочатку на стадії
розгляду справи судом першої
інстанції, виходячи з того, що на стадії
апеляційного розгляду справи правила
щодо заміни відповідача або залучення
співвідповідача не можуть бути
застосовані, то оскаржуване рішення
апеляційного суду та рішення місцевого
суду в частині позовних вимог про
визнання права власності на житловий
будинок та земельну ділянку згідно з
ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з урахуванням положень
ч. 3 ст. 335 ЦПК України з направленням
справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Крім того, відмовляючи у задоволені
решти позовних вимог ОСОБА_6,
апеляційний суд виходив із того, що
укладений 31 грудня 2011 року договір у
порушення ч. 1 ст. 635 ЦК України
нотаріально посвідчений не був, а тому
відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України є
нікчемним та не може створювати права
та обов'язки для сторін.

Проте такого висновку апеляційний суд
дійшов з порушенням норм матеріального
права.

Так, відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною. Правові наслідки,
передбачені частинами 1,2 цієї статті,
застосовуються, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Правові наслідки недійсності
нікчемного правочину, які встановлені
законом, не можуть змінюватися за
домовленістю сторін. Вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
пред'явлена будь-якою заінтересованою
особою. Суд може застосувати наслідки
недійсності нікчемного правочину з
власної ініціативи.

Так, за змістом ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Особа вільно, на власний розсуд, обирає
способи участі у справі.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України
підставами позову, які відповідно до
статей 31, 215 цього Кодексу суд не може
змінити без згоди позивача, є
обставини, якими останній обґрунтовує
вимоги, а не саме по собі посилання на
певну норму закону.

Наполягаючи на задоволенні позовних
вимог, позивач фактично ставить
питання про виконання договірних умов
чи застосування наслідків невиконання
зобов'язань за попереднім договором,
обґрунтовуючи свої вимоги виконанням
зобов'язань зі свого боку в частині
попередньо сплаченої суми коштів за
продаж йому в подальшому спірного
майна.

Однак, суди у порушення вимог чинного
законодавства не виконали покладеного
на них цивільним процесуальним
законодавством обов'язку щодо
уточнення заявлених позовних вимог.

Так, судами встановлено, що відповідно
до п. 1 укладеного сторонами
попереднього договору купівлі-продажу
позивач та відповідач взяли на себе
зобов'язання протягом двох робочих
тижнів з моменту укладення цього
договору, але не пізніше 16 січня 2012
року, на умовах передбачених договором,
укласти договір купівлі-продажу
житлового будинку та договору
купівлі-продажу земельної ділянки, за
якими відповідач зобов'язувалась
передати у власність позивача
домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельну
ділянку, площею 0,0953 га, за цією ж
адресою, а позивач зобов'язується
прийняти зазначене майно та сплатити
за нього 3 000 000 грн.

У п. 10 попереднього договору сторонами
погоджено, що на підтвердження
зобов'язання щодо укладення договору
купівлі-продажу житлового будинку та
договору купівлі-продажу земельної
ділянки і на забезпечення цього
зобов'язання позивач сплатив
відповідачу в якості забезпечення
виконання зобов'язання 2 400 000 грн, з
яких: 1 600 000 грн на підтвердження
зобов'язання щодо укладення договору
купівлі-продажу житлового будинку та 800
000 грн на підтвердження зобов'язання
щодо укладення договору
купівлі-продажу земельної ділянки.

Суди у порушення вимог статей 212-215 ЦПК
України не встановили характер
правовідносин, що склалися між
сторонами: повернення авансу чи
застосування реституції, та не
визначили правові норми, які
підлягають застосуванню до цих
правовідносин.

За таких обставин визнати рішення
місцевого та апеляційного судів
законними та обґрунтованими не можна, а
тому вони підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду і цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє через
представника ОСОБА_8, задовольнити
частково.

Заочне рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва від 10 січня 2013
року та рішення апеляційного суду м.
Києва від 11 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
А.О. Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко
Т.О. Писана