У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Закропивного О.В.,
Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Недригайлівського
районного суду Сумської області від 05
грудня 2013 року та рішення апеляційного
суду Сумської області від 16 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_3
звернулися до суду з вказаним позовом,
посилаючись на те, що їм на праві
спільної сумісної власності належить
квартира АДРЕСА_1, розміщена у смт.
Терни Недригайлівського району
Сумської області. Відповідач з 21 квітня
2011 року зареєстрований за вказаною
адресою, проте взагалі там не проживав,
не отримував кореспонденцію, його
особистих речей у квартирі не було і не
має. Згоди на реєстрацію відповідача за
даною адресою позивачі не давали. У
зв'язку з цим просили суд визнати
відповідача таким, що втратив право
користування вказаною квартирою.

Рішенням Недригайлівського районного
суду Сумської області від 05
грудня 2013 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням
будинку АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 16 січня 2014 року змінено
мотивувальну частину рішення суду
першої інстанції. В іншій частині
рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, виходив із того, що
відповідач за місцем реєстрації не
проживає більше 8 років, не є власником
цієї квартири, його особистих речей у
приміщенні немає, жодних дій, які б
свідчили про наявність у нього
інтересу до цього житла протягом
усього часу відсутності він не вчиняв,
участі в оплаті комунальних послуг не
приймав, реєстрація відповідача
перешкоджає позивачам на свій розсуд
користуватися і розпоряджатися
власністю у повному обсязі, тому згідно
зі ст. ст. 71, 72,
167 ЖК України є підстави для
задоволення позову.

Змінюючи мотивувальну частину рішення
суду першої інстанції, суд апеляційної
інстанції, виходив із того, що позовні
вимоги підлягають задоволенню на
підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

З таким висновком апеляційного суду
погодитись не можна, оскільки він не
ґрунтується на матеріалах справи та
суперечить нормам матеріального та
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Судом установлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності на житло
від 26 лютого 2001 року ОСОБА_3, її чоловіку
ОСОБА_6 та сину ОСОБА_3 на праві
спільної сумісної власності належить
квартира АДРЕСА_1 (а. с. 12).

Після смерті ОСОБА_6, належну йому
частку квартири, відповідно до закону і
заповіту прийняли в спадок позивачка
ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_3 у
рівних частинах (а. с. 9-10).

ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_8, і шлюб між ними
розірвано 24 вересня 1996 року (а. с. 7). Від
шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_8 мають
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6).

З довідки виконавчого комітету
Тернівської селищної ради від
14 листопада 2013 року вбачається, що
ОСОБА_5 при народженні був
зареєстрований по місцю реєстрації
батьків за адресою: АДРЕСА_2. ОСОБА_3
значиться знятим з реєстрації за
зазначеною адресою 31 жовтня 1997 року, у
зв'язку з вибуттям його за адресою
АДРЕСА_1 (а. с. 58).

У квітні 2011 року відповідач звернувся
до Тернівської селищної ради про його
реєстрацію за місцем проживання батька
і селищною радою було зроблено запис у
господарську книгу про його реєстрацію
АДРЕСА_1 (а. с. 37).

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням у обсязі, визначеному
відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Апеляційний суд частково
задовольняючи позов виходив з того, що
відповідач втратив право користування
житлом як член сім'ї власника житла,
який понад рік без поважних причин не
користувався ним. З 2005 року відповідач
припинив користуватися спірною
квартирою і дане житлове приміщення
ніколи не було його постійним місцем
проживання.

У ч. 2 ст. 29 ЦК України зазначено, що
фізична особа, яка досягла
чотирнадцяти років, вільно обирає собі
місце проживання, за винятком обмежень,
які встановлюються законом.

Як вбачається з копії паспорта
відповідача з 21 квітня 2011 року місцем
проживання ОСОБА_5 визначено АДРЕСА_1 (а.
с. 37).

Тобто відповідач був зареєстрований за
місцем проживання його батька ОСОБА_3,
якому на підставі свідоцтва про право
на спадщину належить Ѕ
частка АДРЕСА_1 (а. с. 10).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 18 Закону
України «Про охорону дитинства» діти -
члени сімґї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.

Суд апеляційної інстанції не звернув
уваги, що ОСОБА_5 14 березня 2013 року
виповнилося 18 років, при цьому позивачі
звернулися до суду 13 вересня
2013 року та просили визнати відповідача
таким, що не проживав у спірному
будинку без поважних причин понад
однин рік, тобто з 13 вересня 2012 року,
коли відповідач був ще неповнолітнім.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей» неприпустиме зменшення або
обмеження прав та інтересів дітей під
час вчинення будь-яких правочинів щодо
жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей відповідно до закону.

Крім того, суд не врахував, що ОСОБА_5 з 01
вересня 2011 року є студентом денної
форми навчання Київського
кооперативного інституту бізнесу і
права, термін закінчення навчання - 28
лютого 2015 року, у зв'язку з чим проживає
у м. Києві, та не навели мотивів, чому ця
обставина не може вважатися поважною
причиною відсутності за місцем
проживання та реєстрації.

Оскільки суд апеляційної
інстанції на вищевикладені обставини
уваги не звернув, у порушення вимог ст.
ст. 212-214 ЦПК України не врахував норм
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановив обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК
України ухвалене у справі судове
рішення підлягає скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Сумської
області від 16 січня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
С.Ф. Хопта

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко