справа № 462/1847/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року Залізничний районний
суд м.Львова у складі:

головуючого - судді
Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас
Н.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду у м.Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи
- Залізничний районний відділ ГУ ДМС
України у Львівській області та орган
опіки і піклування Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради, про визнання такими, що
втратили право користування житлом та
зняття з реєстрації,

встановив:

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися в суд з
позовною заявою, в якій просять визнати
ОСОБА_4 та її неповнолітню доньку
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що
втратили право користування квартирою
АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації місця
проживання за вказаною адресою. Свої
позовні вимоги вони мотивують тим, що
зазначена квартира належить їм на
праві власності, в такій окрім них
зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які
жодного дня не проживали в даній
квартирі. Зазначили, що реєстрація
відповідачів в даній квартирі порушує
їх права, як власників, володіти,
користуватися та розпоряджатися
квартирою. Вважають, що оскільки
відповідачі були відсутні в квартирі
по АДРЕСА_1 понад один рік, то
відповідно до ст.405 ЦК України втратили
право на користування такою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
представник позивача ОСОБА_2 позов
підтримали, покликаючись на мотиви
такого, та доповнили, що відповідачка
ОСОБА_4 із неповнолітньою донькою з
часу їх реєстрації відповідно в 2005 році
та 2007 році по даний час в квартирі
АДРЕСА_1 не проживають без поважних
причин, будь-які перешкоди у
користуванні спірною квартирою їм
ніхто і ніколи не чинив, жодних її речей
у квартирі немає та витрат на утримання
такої вони не несуть. Просять позов
задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не
з'явилися, заяви про розгляд справи за
їхньої відсутності не подали, про
причини неявки суд не повідомили, хоча
належно були повідомлені про день, час
та місце розгляду справи, наслідки
неявки, що стверджується оголошенням,
опублікованим в газеті «Урядовий
кур'єр». За таких обставин, відповідно
до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи
відсутність заперечень позивача та
представника позивача проти заочного
розгляду справи, суд вважає за можливе
ухвалити заочне рішення на підставі
наявних у справі доказів.

Треті особи - Залізничний районний
відділ ГУ ДМС України у Львівській
області та орган опіки і піклування
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради в судове
засідання не з'явилися, про причини
неявки суд не повідомили, хоча про час
та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, а тому суд
приходить до переконання про
можливість проведення розгляду справи
за їх відсутності.

Заслухавши пояснення позивача та
представника позивача, дослідивши
матеріали справи, суд прийшов до
висновку, що позов підлягає до
задоволення частково з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або

іншого нерухомого майна для
задоволення потреб інших осіб, які не
можуть бути задоволені іншим способом

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду. У разі недосягнення
домовленості про встановлення
сервітуту та про його умови спір
вирішується судом за позовом особи, яка
вимагає встановлення сервітуту (ч. 1, ч. 3
ст. 402 ЦК України).

Сервітутне правовідношення виникає в
силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного
кодексу України за наявності факту
проживання особи разом із власником
обтяженого сервітутом житла та спільне
з ним користування цим житлом. У ЦК
України право членів сім'ї власника
житла на користування ним визнається
сервітутним правом. Це право є
особистим сервітутом, оскільки виникає
в інтересах певної особи - члена сім'ї
власника житла. Таким чином, суб'єктами
даного сервітутного правовідношення є,
з одного боку, власник житла, а з іншого
- член його сім'ї. Згідно з положеннями
ЖК України до членів сім'ї власника
житлового приміщення віднесено
дружину (чоловіка) власника житла (якщо
стосовно цього житла у подружжя не
виникло право спільної власності), їх
дітей та батьків, а також інших осіб,
якщо вони постійно проживають спільно
з власником житла та ведуть з ним
спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156
ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є
право обмеженого користування
частиною житлового приміщення,
визначеною власником житла.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві власності позивачам
ОСОБА_3 та ОСОБА_1, що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
квартиру № 5514 від 17.03.1997 року (а.с.4),
свідоцтвом про право на спадщину за
законом від 26.06.2012 року (а.с.5) та витягом
№ 34929529 від 24.07.2012 року про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
(а.с.6).

Згідно довідки з місця проживання про
склад сім'ї і прописку, виданої ОСББ
«Сокіл» № 015 від 12.03.2014 року, в квартирі
АДРЕСА_1 зареєстровано троє осіб:
ОСОБА_3, її внучка ОСОБА_4 та правнучка
ОСОБА_5 (а.с.11).

Також встановлено, що відповідач
ОСОБА_4 та її неповнолітня донька
ОСОБА_5 з часу їх реєстрації -
відповідно в 2005 році та 2007 році по даний
час у вказаній квартирі не проживають,
жодних її речей у квартирі немає.
Наведене стверджується поясненнями
позивача та представника позивача, а
також актами ОСББ «Сокіл» від 17.12.2012
року, 10.07.2013 року та 23.12.2013 року та 03.04.2014
року (а.с.7, 8, 9, 33).

Судом також безспірно встановлений той
факт, що відповідачам ніхто і ніколи не
чинив перешкод у користуванні спірним
жилим приміщенням, однак, такі не
користуються ним та не приймають
участі в утриманні такого протягом
вказаного періоду часу.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що
відповідачі відсутні за місцем своєї
реєстрації АДРЕСА_1 і не проживають в
цьому житлі понад один рік, в судовому
засіданні не встановлено поважності
причини їхньої відсутності чи
наявність домовленості між ними і
власником житла щодо порядку
користування квартирою, тому ОСОБА_4 та
її неповнолітню доньку ОСОБА_5 слід
визнати такими, що втратили право
користування житлом - квартирою
АДРЕСА_1.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання
зняти з реєстрації місця проживання
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, то в задоволенні
такої вимоги слід відмовити з
наступних підстав.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання особи
здійснюється на підставі, зокрема,
судового рішення про позбавлення права
користування житловим приміщенням.
Відтак визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням має наслідком зняття її з
реєстрації.

Таким чином, вимоги про покладення
зобов'язання провести зняття з
реєстрації є безпідставними та
передчасними, оскільки відповідно до
вимог статті 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду.

Керуючись ст.156 Житлового кодексу
України, ст.ст. 401, 405 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 224, 225 ЦПК
України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що
втратили право користування житлом -
квартирою АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Львівської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення через Залізничний
районний суд м. Львова.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя:
(підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя:
Колодяжний С.Ю.