Справа № 422/1005/14-ц
Провадження по справі № 2/422/257/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

" 23 " квітня 2014 року
м. Перевальськ

Перевальський районний суд Луганської
області

в складі: головуючого-судді:
Хісматуліної О.П.

при секретарі:
Чорній А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста
Перевальська, Луганської області

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з цим
позовом, посилаючись на те, що 28 січня
2007 року ОСОБА_2 взяв у нього в борг на
придбання автобуса гроші в сумі 39000
грн., які зобов'язався повернути по мірі
експлуатації автобуса та за
генеральною довіреністю на протязі 3,5
років оформити автобус на його ім'я.
Крім того, в розписці зазначив про те,
що при виникненні форс мажорних
обставин відповідач зобов'язується
повернути борг в сумі 39000 грн. на
протязі 10 днів.

Проте, до теперішнього часу своїх
зобов'язань відповідач не виконав, від
зустрічей уникає.

Тому, позивач ставить питання про
повернення йому суми позики.

Крім того, зважаючи на те, що сторонами
розмір процентів за користування
грошима не обумовлений, то позивач
вважає, що відповідач повинен сплатити
проценти за користування грошима на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Також позивач посилається на те, що
неповерненням боргу ОСОБА_2 спричинив
йому моральну шкоду, яка полягає в тому,
що він переживав з приводу
неповернення боргу, він в той час
сильно хворів, тому йому потрібні були
кошти на лікування, які відповідач не
повертав, у зв'язку з чим стан його
здоров'я погіршився. Відповідач
поставив всю його родину у скрутне
матеріальне становище, а тому на
підставі вищевикладеного позивач
просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його
користь позику в сумі 39000 грн. 00 коп.,
проценти за користування позикою в
сумі 10677 грн. 42 коп., судові витрати в
сумі 497 грн. 00 коп., в рахунок
відшкодування моральної шкоди 20000 грн.
00 коп.

Позивач та його представник у судовому
засіданні заявлені позовні вимоги
підтримали та наполягали на їх
задоволенні в повному обсязі. Крім
того, просили суд поновити строк
позовної давності, посилаючись на те,
що позивач намагався повернути суму
позики в добровільному порядку та у
зв'язку з тяжким станом здоров'я не мав
змоги звернутися до суду раніше.

Відповідач та його представник у
судовому засіданні заперечували проти
заявлених позовних вимог, посилаючись
на те, що гроші за договором позики від
позивача ОСОБА_2 фактично не отримував
та крім того, за цією розпискою
пропущений строк позовної давності.

Суд, вислухавши учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
вважає позовОСОБА_1 обґрунтованим та
таким, що підлягає частковому
задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

З розписки, складеної від імені ОСОБА_2
від 28 січня 2007 року, вбачається, що
останній взяв в борг у ОСОБА_1 для
придбання автобуса 39000 грн. 00 коп. та
зобов'язався їх повернути по мірі
експлуатації автобуса, який оформити
за генеральною довіреністю на ім'я
ОСОБА_1 на протязі 3,5 років. При
«мажорних обставинах» зобов'язався
повернути гроші на протязі 10 днів в
сумі 39000 грн. 00 коп. /а.с.71/.

Факт написання вказаної розписки в
судовому засіданні відповідачем та
його представником не оспорювався, а
тому вказані обставини відповідно до
ст. 61 ЦПК України не підлягають
доведенню в судовому порядку.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Аналогічний правовий висновок
міститься в Постанові Верховного Суду
України № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року,
яка відповідно до ст. 3607 ЦПК України є
обов'язковою для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Таким чином, посилання відповідача та
його представника на те, що він не
отримував кошти за розпискою від
ОСОБА_1, на думку суду, не заслуговують
на увагу, а тому договір позики є
укладеним й ОСОБА_2 взяв на себе
зобов'язання за цим договором.

Частиною першою статті 1049 ЦК України
встановлено, що за договором позики на
позичальникові лежить зобов'язання
повернути суму позики у строк та в
порядку, що передбачені договором. Якщо
договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

З буквального тлумачення розписки
ОСОБА_2 від 28 січня 2007 року суд доходить
до висновку, що він взяв в борг у ОСОБА_1
гроші в сумі 39000 грн. 00 коп., які
зобов'язався повернути по мірі
експлуатації придбаного автобуса, а
також оформити вказаний автобус за
генеральною довіреністю на ім'я ОСОБА_1.

Таким чином, сторони визначили, що
строком дії договору позики є термін
експлуатації придбаного автобуса.

Правилами експлуатації колісних
транспортних засобів, затверджених
наказом Міністерства інфраструктури
України № 550 від 26 липня 2013 року
передбачено, що експлуатаційний
життєвий цикл колісного транспортного
засобу - сукупність процесів
застосування за призначенням,
підтримування робото здатності,
енергоефективності, безпечності
технічного стану транспортного засобу
для людей та довкілля, а також
систематичного передавання на
утилізацію швидкозношуваних
складників використаного ресурсу у
період від уведення транспортного
засобу до сфери технічної експлуатації
до передання його на утилізацію.

Відповідно до листа центру надання
послуг, пов'язаних з використанням
автотранспортних засобів, з
обслуговування м. Алчевська та
Перевальського районі Управління
державної автомобільної інспекції
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України у Луганській
області № 443 від 11 квітня 2014 року за
ОСОБА_2 зареєстровані наступні
транспортні засоби: автобус БАЗ А079.19,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
2007 року випуску; автобус БАЗ А079.19,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2,
2007 року випуску /а.с.69/.

Таким чином, зважаючи на те, що після
укладення між сторонами договору
позики ОСОБА_2 придбав два автобуса, які
до теперішнього часу зареєстровані у
встановленому діючим законодавством
України порядку, суд вважає, що строк
дії укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
договору позики не сплив на час
розгляду справи в суді.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
/термін/ його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк. Якщо у
зобов'язанні встановлений строк
/термін/ його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк /термін/.

Тому, оскільки сторони обумовили в
договорі позики, що ОСОБА_2 зобов'язаний
повернути суму коштів за договором
позики по мірі експлуатації автобуса,
строк експлуатації автобусів,
придбаних ОСОБА_2 не сплив, суд
приходить до висновку, що перебіг
позовної давності за даним
зобов'язанням не розпочався, а тому
посилання відповідача та його
представника на пропущений строк
позовної давності, як на підставу для
відмови в задоволенні позову, суд
вважає безпідставними.

З тих самих підстав суд вважає за
необхідне відмовити в задоволенні
позову ОСОБА_1 в поновленні строку
позовної давності.

На підставі викладеного, оскільки в
судовому засіданні встановлено, що між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір
позики, за яким ОСОБА_2 взяв у борг у
ОСОБА_1 39000 грн. 00 коп., строк дії
договору, його виконання та права
вимоги за договором не спливли, суд
приходить до висновку про необхідність
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму боргу за договором позики в
розмірі 39000 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики. Договір
позики вважається безпроцентним, якщо
він укладений між фізичними особами на
суму, яка не перевищує
п'ятидесятикратного розміру
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, і не пов'язаний із
здійсненням підприємницької
діяльності хоча б однією із сторін;
позичальникові передані речі,
визначені родовими ознаками.

Пунктом 22.5 статті 22 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» /в
редакції станом на час виникнення
правовідносин між сторонами/
визначено, що якщо норми інших законів
містять посилання на
неоподатковуваний мінімум, то для
цілей їх застосування
використовується сума у розмірі 17
гривень, крім норм адміністративного
та кримінального законодавства у
частині кваліфікації злочинів або
правопорушень, для яких сума
неоподатковуваного мінімуму
встановлюється на рівні податкової
соціальної пільги, визначеної
підпунктом 6.1.1 пункту 6.1 статті 6 цього
Закону для відповіднго року /з
урахуванням положень пункту 22.4 цієї
статті/.

Таким чином, оскільки між сторонами 28
січня 2007 року укладено договір позики
на суму значно більшу
п'ятидесятикратного розміру
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян /17 грн. 00 коп. х 50 = 850 грн. 00 коп./,
в договорі позики не встановлений
розмір процентів, а тому суд вважає
вірним застосування до зобов'язання
між сторонами стягнення процентів на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Відповідно до Постанов Правління
Національного банку від 07 липня 2010
року, від 09 серпня 2010 року, від 22 березня
2012 року, від 07 червня 2013 року, від 12
серпня 2013 року облікову ставку
встановлено з 08 липня 2010 року - 8,5 %; з 10
серпня 2010 року - 7,75 %; з 23 березня 2012 року
- 7,5 %; з 10 червня 2013 року - 7,0%; з 13 серпня
2013 року - 6,5 %.

При визначенні розміру процентів, які
ОСОБА_2 повинен сплатити ОСОБА_1 за
договором позики суд виходив з
наступного.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Зважаючи на те, що позивач при
зверненні до суду з цим позовом ставить
питання про стягнення з відповідача
процентів за договором позики за
період часу лише з липня 2010 року, коли
було встановлено облікову ставку
Національного банку України на рівні 8,5
%, суд, керуючись засадами ст. 11 ЦПК
України, вважає за необхідне
розрахунок процентів за укладеним між
сторонами договором провести саме з 08
липня 2010 року.

Так, за період часу з 08 липня 2010 року по
09 серпня 2010 року (облікова ставка НБУ -
8,5%) ОСОБА_2 повинен сплатити ОСОБА_1 за
договором позики проценти в розмірі
(39000 грн. х (8,5% : 365 днів в році х 32 дні) 292
грн. 50 коп.;

за період часу з 10 серпня 2010 року по 22
березня 2012 року (облікова ставка НБУ -
7,75%) проценти складають (39000 грн. х (7,75% :
365 днів в році х 590 днів) 4886 грн. 70 коп.;

за період часу з 23 березня 2012 року по 09
червня 2013 року (облікова ставка НБУ - 7,5%)
проценти складають (39000 грн. х (7,5% : 365
днів в році х 443 дні) 3549 грн. 00 коп.;

за період часу з 10 червня 2013 року по 12
серпня 2013 року (облікова ставка НБУ - 7,0%)
проценти складають (39000 грн. х (7,0% : 365
днів в році х 63 дні) 471 грн. 90 коп.;

за період часу з 13 серпня 2013 року по 20
лютого 2014 року (дата звернення позивача
до суду з цим позовом) проценти
складають (облікова ставка НБУ - 6,5%)
проценти складають (39000 грн. х (6,5% : 365
днів в році х 191 день) 1326 грн. 00 коп.

Загалом проценти за договором позики
складають (292 грн. 50 коп. + 4886 грн. 70 коп. +
3549 грн. 00 коп. + 471 грн. 90 коп. + 1326 грн. 00
коп.) 10526 грн. 10 коп.

Таким чином, суд приходить до висновку
про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 процентів за договором
позики, укладеним між сторонами 28 січня
2007 року, 10526 грн. 10 коп., а в задоволенні
решти позовних вимог в цій частині
необхідно відмовити.

Розглядаючи позовні вимоги про
відшкодування моральної шкоди, суд
враховує те, що згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК
України моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншими ушкодженнями
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку зі
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням їх майна; у приниженні
честі, гідності, а також ділової
репутації фізичної особи. Моральна
шкода відшкодовується грішми, майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральну шкоду, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, що мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода, завдана фізичній особі
неправомірними рішеннями або
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення
моральної шкоди, позивач зазначає, що
вона полягає в тому, що він переживав з
приводу неповернення боргу, в цей час
він сильно хворів, він не мав змоги
оплачувати лікування, внаслідок чого
він поставив свою родину в скрутне
матеріальне становище. Позивач
визначає розмір моральної шкоди в сумі
20000 грн. Зазначені позивачем обставини,
на думку суду, не є такими, що доказують
заподіяння йому винними діями
відповідача моральної шкоди, оскільки
відповідно до ст. 60 ЦПК України ОСОБА_1
не наведені докази на підтвердження
заявлених вимог в цій частині, надані
позивачем витяги з історії хвороб
/а.с.10-20/ свідчать лише про наявність в
нього хронічних захворювань, а
звернення до суду за захистом
порушених прав по даній справі, не є
обставиною, що причиняє моральну шкоду,
оскільки зазначене право передбачено
вимогами Конституції України, ЦПК
України та іншими нормативними актами,
яким і користується позивач, подавши
позов до суду. Крім того, позивач
абсолютно не дає розрахунків моральної
шкоди з врахуванням вимог розумності і
справедливості, як того передбачають
вимоги ст. 23 ЦК України, на що також
звертав увагу Пленум Верховного Суду
України в Постанові № 4 від 31 березня 1995
року /з наступними змінами/.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
позову в частині стягнення моральної
шкоди слід відмовити за
необґрунтованістю.

Судові витрати, понесені позивачем
ОСОБА_1 у вигляді судового збору в
розмірі 497 грн. 00 коп., суд у
відповідності до засад ст.ст. 11, 88 ЦПК
України покладає на відповідача, так як
вони підтверджені матеріалами справи
/а.с.5/.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 213, 214, 215, 218 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму за договором позики в розмірі 39000
грн. 00 коп. /тридцять дев'ять тисяч грн..
00 коп./; проценти за користування
коштами за договором позики в розмірі
10526 грн. 10 коп. /десять тисяч п'ятсот
двадцять шість грн.. 10 коп./; понесені
судові витрати в розмірі 497 грн. 00 коп.
/чотириста дев'яносто сім грн.. 00 коп./, а
всього 50023 грн. 10 коп. /п'ятдесят тисяч
двадцять три грн.. 10 коп./.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити за необґрунтованістю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Луганської області через
Перевальський районний суд Луганської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. У разі, якщо рішення було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга може бут
подана протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Головуючий-суддя:
О.П.Хісматуліна