Ухвала

іменем україни

12 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Фаловської І.М.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,
Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - четверта Сімферопольська
державна нотаріальна контора, про
визнання майна спільною сумісною
власністю та визнання права власності
на його частку в порядку спадкування,
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про встановлення факту не
проживання із спадкодавцем на момент
відкриття спадщини, за касаційною
скаргою ОСОБА_1 в особі представника
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 29
жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5
про визнання майна спільною сумісною
власністю та визнання права власності
на його частку в порядку спадкування.

Зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх
мати ОСОБА_6, після смерті якої
відкрилася спадщина у вигляді Ѕ
частину будинку АДРЕСА_1, який був
придбаний у період спільного
проживання із ОСОБА_2

Посилаючись на те, що вони разом з
неповнолітнім ОСОБА_7 є спадкоємцями
ОСОБА_6, просили визнати за кожним із
них право власності в порядку
спадкування на 1/6 частину спірного
будинку та земельної ділянки, на якій
він розташований.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2
звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про
встановлення факту не проживання із
спадкодавцем на момент відкриття
спадщини.

Позовні вимоги мотивував тим, що на час
відкриття спадщини після смерті
ОСОБА_6, ніхто з них не проживав разом із
спадкодавцем й не вчинив жодної із
передбачених законом дії щодо
прийняття спадщини.

Ухвалою Центрального районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 25 червня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 залишені без розгляду.

Рішенням Центрального районного суду
м. Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 02 липня 2013 року, в задоволенні
вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 29 жовтня 2013
року, зазначене рішення районного суду
в частині відмови в задоволенні вимог
ОСОБА_1 скасовано й в цій частині
ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено частково.

Визнано майно у вигляді жилого будинку
АДРЕСА_1 із надвірними спорудами -
спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та
ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_1 право власності в
порядку спадкування після смерті
ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на 1/6
частку жилого будинку АДРЕСА_1 із
надвірними будівлями.

У задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі
представника ОСОБА_4 просить рішення
апеляційного суду в частині відмови в
задоволенні вимог про визнання
спільною сумісною власністю земельної
ділянки та визнання права власності в
порядку спадкування на частину
земельної ділянки скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, і ухвалити в цій частині нове
рішення, яким задовольнити вказані
позовні вимоги.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є
донькою ОСОБА_6, яка у період з 2001 року
до 26 липня 2011 року проживала однією
сім'єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2,
що встановлено рішенням Центрального
районного суду м. Сімферополя
Автономної Республіки Крим від 02
квітня 2013 року, яке набрало законної
сили.

У вказаний період спільного
проживання, ОСОБА_2 за договорами
купівлі-продажу від 22 грудня 2004 року
придбав будинок АДРЕСА_1 та земельну
ділянку, на якій він розташований,
площею 0, 453 га.

Після придбання спірного будинку,
сторони вселилися до нього та
зареєструвалися за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6

Як встановлено рішенням апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 28
травня 2013 року, ухваленим у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, остання проживала у
спірному будинку до серпня 2011 року.

Тобто, на час відкриття спадщини після
смерті ОСОБА_6, позивач ОСОБА_1
проживала разом із спадкодавцем й
відповідно до вимог ст. 1268 ЦК
України фактично прийняла спадщину.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та частково задовольняючи
позов ОСОБА_1, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивач у
встановленому законом порядку набула
право на спадкування частини жилого
будинку після смерті матері, який є
спільним майном ОСОБА_6 та ОСОБА_2, однак
спірна земельна ділянка не може бути
визнана спільним майном та включена до
спадкового майна, оскільки до
теперішнього часу договір
купівлі-продажу вказаної ділянки не
зареєстрований в управлінні по
земельним ресурсам.

Проте повністю погодитися з такими
висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу
України, до особи, яка набула право
власності на житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача)

За правилами ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинились внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1225 ЦК України, право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення. До спадкоємців житлового
будинку, інших будівель та споруд
переходить право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені. До спадкоємців
житлового будинку, інших будівель та
споруд переходить право власності або
право користування земельною ділянкою,
яка необхідна для їх обслуговування,
якщо інший її розмір не визначений
заповітом.

Частиною 4 ст. 120 ЗК України передбачено,
що у разі набуття права власності на
жилий будинок, будівлю або споруду
кількома особами право на земельну
ділянку визначається пропорційно до
часток осіб у праві власності жилого
будинку, будівлі або споруди.

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» від 16 квітня 2004 року №7, при
переході права власності на будівлі та
споруди за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з
положеннями чинної до цієї дати статті
30 ЗК України до набувача від
відчужувача переходить належне йому
право власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди, якщо
інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 року в
таких випадках право власності на
земельну ділянку або її частини могло
переходити відповідно до статті 120 ЗК
України 2001 року на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем. До особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду після 31 грудня 2003 року,
згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу
внесення змін до статті 120 ЗК України
Законом України від 27 квітня 2007 року
№997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України,
переходило право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором; а
якщо договором це не було визначено, до
набувача переходило право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для її
обслуговування.

Проте, скасовуючи частково рішення
суду першої інстанції, апеляційний суд
у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316
ЦПК України на зазначені положення
закону уваги не звернув, доводів
ОСОБА_1 щодо набуття її матір'ю права
власності на частину спірної земельної
ділянки, яка увійшла до складу
спадкового майна належним чином не
перевірив, й відповідно у достатньому
обсязі не визначилися із характером
спірних правовідносин та нормою права,
що підлягає застосуванню при їх
вирішенні.

Крім того, зазначаючи про відсутність
реєстрації договору купівлі-продажу
земельної ділянки в управлінні
земельними ресурсами, суд апеляційної
інстанції не звернув уваги на
наявність відповідної відмітки на
вказаному договорі щодо здійснення
такої реєстрації 02 жовтня 2012 року за
№1032112.

Так, апеляційний суд у порушення вимог
ч. 4 ст. 10 ЦПК України взагалі не сприяв
повному й всебічному з'ясуванню
дійсних обставин справи, які мають
визначальне значення для правильного
її вирішення.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі
представника ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 29 жовтня 2013 року
скасувати.

Справу передати на новий апеляційний
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
І.М. Фаловська

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко