У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

12 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Макарчука М.А.,

суддів: Коротуна В.М.,
Касьяна О.П.,

Маляренка А.В., Кафідової
О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства
«Укргазвидобування» в особі філії
Газопромислового управління
«Шебелинкагазвидобування» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Харківського районного суду
Харківської області від 06 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 22 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що він з 2010 року працював
електромонтером Юліївського цеху з
видобутку нафти, газу і конденсату
(нафтогазопромислу) Газопромислового
управління «Шебелинкагазвидобування»
Публічного акціонерного товариства
«Укргазвидобування» (далі - ГПУ
«Шебелинкагазвидобування»). Однак,
наказом директора ГПУ
«Шебелинкагазвидобування» № 26-ос від 06
лютого 2013 року його було звільнено з
роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України
(відсутність на робочому місці
протягом робочого дня більше трьох
годин без поважних причин), тобто за
прогул, який мав місце 04 лютого 2013 року.

Вважаючи своє звільнення незаконним,
позивач просив поновити його на роботі,
стягнути з відповідача на свою користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 06 лютого 2013 року до часу
фактичного поновлення на роботі та
моральну шкоду в розмірі 20 тис. грн.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 06
вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 22 жовтня 2013 року, в
задоволенні позову було відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалені судові рішення,
справу передати на новий розгляд,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте зазначеним нормам закону судові
рішення не відповідають.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й суд апеляційної
інстанції, відмовляючи у задоволенні
позову виходив із безпідставності
позовних вимог.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 2010 року
перебував у трудових відносинах з ПАТ
«Укргазвидобування», працюючи на
посаді електромонтера Юліївського
цеху з видобутку нафти, газу і
конденсату (нафтогазопромислу) ГПУ
«Шебелинкагазвидобування».

06 лютого 2013 року наказом директора ГПУ
«Шебелинкагазвидобування» № 26-ос його
було звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП
України, тобто за прогул, який мав місце
04 лютого 2013 року, а саме: відсутність на
робочому місці більше трьох годин
протягом робочого дня без поважних
причин.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках: прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.1992 року
№ 9 «Про практику розгляду трудових
спорів», при розгляді

позовів про поновлення на роботі
осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди
повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до

медвитверезника, самовільне
використання без погодження з

власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової

відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового

договору чи строку, який працівник
зобов'язаний пропрацювати за

призначенням після закінчення вищого
чи середнього спеціального

учбового закладу).

Звільнення у зв'язку з появою на роботі
в нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння
можливо за п. 7 ст. 40 КЗпП України. Згідно
зі ст. 46 КЗпП України у разі появи
працівника на роботі в нетверезому
стані, у стані наркотичного або
токсичного сп'яніння роботодавець має
відсторонити його від роботи.

Із матеріалів справи вбачається, що 04
лютого 2013 року позивач був
відсторонений від роботи.

При таких обставинах, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, належним чином не
перевірив, чи можна в розумінні п. 4 ст. 40
КЗпП України вважати прогулом позивача
його відсутність на робочому місці при
наявності факту відсторонення його від
роботи 04 лютого 2013 року.

Згідно з ст. 235 КЗпП України у разi
звiльнення без законної пiдстави або
незаконного переведення на iншу роботу
працiвник повинен бути поновлений на
попереднiй роботi органом, який
розглядає трудовий спiр.

При винесеннi рiшення про поновлення на
роботi орган, який розглядає трудовий
спiр, одночасно приймає рiшення про
виплату працiвниковi середнього
заробiтку за час вимушеного прогулу або
рiзницi в заробiтку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не бiльш
як за один рiк. Якщо заява про
поновлення на роботi розглядається
бiльше одного року, не з вини працiвника,
орган, який розглядає трудовий спiр,
виносить рiшення про виплату
середнього заробiтку за весь час
вимушеного прогулу.

Рiшення про поновлення на роботi
незаконно звiльненого або переведеного
на iншу роботу працiвника, прийняте
органом, який розглядає трудовий спiр,
пiдлягає негайному виконанню.

Таким чином, вирішуючи справу, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, належним
чином не перевірив обставини щодо
відсутності позивача на робочому місці
в розумінні п. 4 ст. 40 КЗпП України, тобто
не встановив фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судами порушені норми
процесуального права й неправильно
застосовані норми матеріального права,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості. Зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
ухвалених судових рішень із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 06
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Харківської області від 22
жовтня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А.
Макарчук

Судді: В.М.
Коротун

А.В. Маляренко

О.П. Касьян

О.В. Кафідова