Справа №
Провадження № 2/712/166/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2014 року
м.
Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у
складі:

головуючого/ судді
-
Євтушенка П.М.

при секретарях
- Шевченко О.П.,
Онищенко Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом Прокурора м. Черкаси до
Черкаської міської ради, ОСОБА_1,
ОСОБА_2, треті особи: Державне
управління охорони навколишнього
природного середовища в Черкаській
області про визнання незаконним та
скасування рішення, визнання недійсним
державного акту на право власності на
землю, витребування майна із чужого
незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 26. 09. 2013 року звернувся в
суд з позовом до Черкаської міської
ради, ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи:
Державне управління охорони
навколишнього природного середовища в
Черкаській області про визнання
незаконним та скасування рішення,
визнання недійсним державного акту на
право власності на землю, витребування
майна із чужого незаконного володіння,
в якому просив суд визнати незаконним
та скасувати рішення Черкаської
міської ради від 24. 03. 2006 № 9-279 «Про
передачу громадянам земельних ділянок
у власність (ОСОБА_1 та інші)» в частині
безоплатної передачі громадянці
ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1000,0 м2
по АДРЕСА_1, вартістю 276 180,00 грн., для
будівництва і обслуговування жилих
будинків, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка); визнати
незаконним та скасувати пункт 1 додатку
до рішення Черкаської міської ради від
24. 03. 2006 № 9-279 «Про передачу громадянам
земельних ділянок у власність (ОСОБА_1
та інші)», щодо безоплатної передачі
громадянці ОСОБА_1 земельної ділянки
площею 1000,0 м" по АДРЕСА_1, вартістю 276 180,00
грн.; визнати недійсними державний акт
серії ЯГ № 627246 виданий 20. 09. 2006 року на
право власності ОСОБА_2 на земельну
ділянку площею 1000,0 м.кв., розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, вартістю 276 180,00 грн. та
скасувати його державну реєстрацію;
витребувати у ОСОБА_2 земельну ділянку
площею 1000,0 м2, вартістю 276 180,00 грн.
розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та яка
належить останньому на підставі
державного акту серії ЯГ № 627246 від 20. 09.
2006 року на користь Черкаської міської
ради.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
прокуратурою м. Черкаси проведена
перевірка дотримання Черкаською
міською радою вимог земельного
законодавства при виділенні та
використанні земельних ділянок у
кварталі № 137 між вулицями
Золотоніською, Грузиненка,
Ціолковського та Мініна і ГІожарського
(мікрорайон «Соснівка») в м. Черкаси.

Встановлено, що рішенням Черкаської
міської ради від 24. 03. 2006 № 9-279 «Про
передачу громадянам земельних ділянок
у власність (ОСОБА_1. та інші)» за
результатами розгляду проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки, який розроблений ТОВ
«Геоземпроект» та висновку державної
експертизи землевпорядної
документації від 16. 03. 2006 № 1370, передано
безоплатно громадянці ОСОБА_1 у
власність земельну ділянку, для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка) площею 1000
кв. м., яка розташована у кварталі № 137
по АДРЕСА_1 за рахунок земель
Черкаської міської ради.

На підставі зазначеного рішення
Черкаської міської ради від 24. 03. 2006 №
9-279 ОСОБА_1 отримала державний акт на
право власності на вказану земельну
ділянку.

Вважає, що рішення не відповідає
вимогам закону та має бути визнане
судом незаконним та скасовано, з огляду
на наступне:

Відповідно до генерального плану міста
Черкаси, затвердженого постановою Ради
Міністрів Української PCP від 29. 03. 1984
року № 144, вказана земельна ділянка
загальною площею 8,7966 га знаходиться на
території зелених насаджень
загального користування (територія
парків, скверів), тобто являє собою
землі загального користування
населеного пункту і розміщення на
даній земельній ділянці
індивідуального житлового будинку,
господарських будівель і споруд не
передбачено. Згідно п. «а», ч. 3 ст.83
Земельного кодексу України (в редакції
на час прийняття оскаржуваного
рішення) земельні ділянки,
запроектовані генеральним планом
міста Черкаси за функціональним
призначенням під землі зелених
насаджень загального користування
населеного пункту, не можуть
передаватися у приватну власність.

Виділення спірної земельної ділянки,
можливе було, лише за результатами
розгляду містобудівного обґрунтування
розміщення об'єкта, не передбаченого
містобудівною документацією, яким би
обґрунтовувалась можливість зміни
функціонального призначення
території, за умови затвердження
останнього у встановленому порядку
відповідно до п. 3.1 та 3.5 ДБН Б. 1.1-4-2002
Черкаською міською радою, посадові
особи управління містобудування та
архітектури виконавчого комітету
Черкаської міської ради мали право
надати позитивні висновки щодо
можливості виділення у приватну
власність під індивідуальну житлову
забудову вказані земельні ділянки.

Згідно інформації директора
департаменту містобудування
Черкаської міської ради від 20. 02. 2013
року за № 1828-01-21 містобудівне
обґрунтування під індивідуальну
житлову забудову у кварталі № 137
відсутнє.

Управлінням містобудування та
архітектури Черкаської обласної
державної адміністрації висновку щодо
можливості затвердження зміни до
генерального плану м. Черкаси,
затвердженого постановою Ради
Міністрів Української РСРС від 29. 03. 1984
року № 144 в частині зміни
функціонального призначення території
зелених насаджень загального
користування на площі розміщення та
відведення земельної ділянки під
індивідуальну житлову забудову між
вулицями Золотоніською, І'рузипенка,
Ціолковського та Мініна Пожарського
(мікрорайон «Соснівка») по АДРЕСА_1
згідно вимог п. 3.7 ДБН Б. 1.1-4-2002 не
надавалось.

Вивченням проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки ОСОБА_1
встановлено, що в порушення ч. 6 ст. 123
Земельного кодексу України в редакції
від 02. 03. 2006 року, проект відведення
земельної ділянки не погоджувався із
природоохоронним органом.

Згідно ст. 39 Земельного кодексу України
використання земель житлової та
громадської забудови здійснюється
відповідно до генерального плану
населеного пункту, іншої містобудівної
документації, плану земельно-
господарського устрою з дотриманням
державних стандартів і норм,
регіональних та місцевих правил
забудови.

Проте, у порушення вказаної вище норми
генеральним планом населеного пункту
не передбачено забудову вказаної
земельної ділянки, а містобудівне
обґрунтування не розроблялось та не
затверджувалось.

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу
України земельні відносини, що
виникають при використанні надр, лісів,
вод, а також рослинного і тваринного
світу, атмосферного повітря,
регулюються цим Кодексом, нормативно-
правовими актами про надра, ліси, води,
рослинний і тваринний світ, атмосферне
повітря, якщо вони не суперечать цьому
Кодексу.

Завданням земельного законодавства є
регулювання земельних відносин з метою
забезпечення права на землю громадян,
юридичних осіб, територіальних громад
га держави, раціонального використання
та охорони земель (стаття 4 Земельного
кодексу України).

Крім того, факт незаконного відчуження
Черкаською міською радою спірної
земельної ділянки підтверджується
висновком Державної інспекції
сільського господарства в Черкаській
області від 21. 02. 2013 року № 636, в якому
зазначено, що дійсна земельна ділянка
знаходиться на території зелених
насаджень загального користування, а
тому не підлягає відведенню у приватну
власність під житлову забудову, згідно
ст. ст. 38, 39, 44, 51, 52, 83 Земельного кодексу
України.

Відповідно до ст. 5 Земельного кодексу
України, земельне законодавство
базується, зокрема, на принципі
невтручання держави у здійснення
громадянами, юридичними особами та
територіальними громадами своїх прав
щодо володіння, користування і
розпорядження землею, крім випадків,
передбачених законом.

Крім того, відповідно до а. а) ч. З ст. 83
Земельного кодексу України (в редакції
станом на момент прийняття
оскаржуваного рішення) землі
загального користування населених
пунктів (майдани, вулиці, проїзди,
шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери,
бульвари, кладовища, місця
знешкодження та утилізації відходів
тощо) належать на праві комунальної
власності територіальним громадам сіл,
селищ, міст.

Статтею 111 Земельного кодексу України
(в редакції станом на момент прийняття
оскаржуваного рішення) встановлено, що
право на земельну ділянку може бути
обмежено законом або договором шляхом
встановлення заборони на продаж або
інше відчуження певним особам протягом
установленого строку, заборони на
зміну цільового призначення земельної
ділянки, ландшафту та зовнішнього виду
нерухомого майна тощо.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу
України, землі України поділяються за
основним цільовим призначенням,
зокрема на такі категорії: землі
житлової та громадської забудови;
землі рекреаційного призначення.

Так, відповідно до ст. 51 Земельного
кодексу України до земель
рекреаційного призначення
відноситься: земельні ділянки зелених
зон і зелених насаджень міст та інших
населених пунктів, тощо.

Згідно довідки Черкаського міського
управління земельних ресурсів, яка
надана в березні 2006 року за № 432-25-2
ОСОБА_1, спірна земельна ділянка
відноситься до земель зайнятих
зеленими насадженнями загального
користування Черкаської міської ради.

Разом з тим, відповідно до
оскаржуваного рішення, спірна земельна
ділянка була передана ОСОБА_1
безоплатно у власність для будівництва
і обслуговування жилих будинків,
господарських будівель і споруд, що
відповідно до ст. 38 Земельного кодексу
України відносяться до земель житлової
та громадської забудови.

Таким чином, при винесенні
оскаржуваного рішення допущено
порушення вимог ст. 52 Земельного
кодексу України, якою встановлено, що
на землях рекреаційного призначення
забороняється діяльність, що
перешкоджає або може перешкоджати
використанню їх за призначенням, а
також негативно впливає або може
вплинути на природний стан цих земель.

Крім того, ч. 3 ст. 83 Земельного Кодексу
України встановлена чітка заборона на
передачу земель комунальної власності
загального користування населених
пунктів (майдани, вулиці, проїзди,
шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери,
бульвари, кладовища, місця
знешкодження та утилізації відходів
тощо) у приватну власність. Разом з тим,
ст. 143 Земельного кодексу України,
встановлено, що примусове припинення
прав на земельну ділянку здійснюється
у судовому порядку у разі використання
земельної ділянки не за цільовим
призначенням.

Статтею 21 Цивільного кодексу України
передбачено, що суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси. Суд визнає незаконним та
скасовує нормативно-правовий акт
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Крім того, ч. 10 ст. 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
встановлено, що акти органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Таким чином, вважає, що оскільки спірне
рішення Черкаської міської ради № 9-279
від 24. 03. 2006 суперечить актам цивільного
законодавства, а саме: ст. 51, ч. З ст. 83,
ст.111, п. 9 ст. 118, п. «б» ч. 1 ст. 198
Земельного кодексу України, п.3.1 та 3.5
ДБН Б. 1.1-4-2002 в частині дотримання
порядку передачі земельної ділянки,
погодження такої дії з відповідними
органами, цільового використання
земельної ділянки та заборони передачі
земель вказаної категорії у приватну
власність, то останнє, відповідно до ст.
21 Цивільного кодексу України, ст. 59
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» має бути
визнане незаконним та скасоване судом.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом, та
вважається набутим правомірно, якщо
інше не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Частиною 2 ст. 373 Цивільного кодексу
України встановлено, що право
власності на землю (на земельну
ділянку) набувається і здійснюється
відповідно до закону.

Згідно із вимогами ст. 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 І Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу
України правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення.

Статтею 26 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень» передбачено, що
записи у Державному реєстрі прав
скасовуються, якщо підстави, за яких
вони були внесені, визнані судом
недійсними.

Враховуючи вказане, у зв'язку з
невідповідністю рішення Черкаської
міської ради № 9-279 від 24. 03. 2006 року, яке
лягло в основу акту про право власності
ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку № ЯГ
627246 від 20. 09. 2006 загальною площею 1000,0 м2
повинен бути визнаний судом недійсним
зі скасуванням його державної
реєстрації. А земельна ділянка,
відповідно до ст. 143 Земельного кодексу
України та ст. 216 Цивільного кодексу
України повернута власникові, тобто
Черкаській міській раді.

Разом з тим, перевіркою встановлено, що
ОСОБА_1 23. 06. 2006 уклала з ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки № 2659.

На час звернення до суду, спірна
земельна ділянка перебуває у власності
ОСОБА_2 на підставі вказаного вище
договору купівлі-продажу, та на її ім'я
видано державний акт серії ЯГ 627246 від 20.
09. 2006 року.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику про визнання правочинів
недійсними» не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи яка не є стороною
недійсного правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема, від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
Цивільного кодексу України.

Так, у вказаному узагальненні
Верховний Суд України зазначив
наступне: якщо після укладення
недійсного правочину було укладено ще
декілька, то вбачається правильним
визнавати недійсними не всі правочини,
а лише перший і заявляти позов про
витребування майна в останнього
набувача.

Відповідно до ст. 658 Цивільного кодексу
України право продажу товару, крім
випадків примусового продажу та інших
випадків, встановлених законом,
належить власникові товару. Якщо
продавець товару не є його належним
власником, покупець набуває право
власності лише у випадку, якщо власник
не має права вимагати його повернення.

Зазначена норма кореспондує зі ст. 330
Цивільного кодексу України, за якою
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності па нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу
України, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача у разі, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі.

Незаконне надання земельної ділянки
площею 1000,0 кв. м., яка знаходиться в
адміністративних межах м. Черкаси з
володіння територіальної громади
(належного власника спірного майна)
поза її волею, крім вищевикладених
обставин та матеріалів справи,
доводиться також матеріалами
кримінального провадження,
зареєстрованого в ЄРДР 25. 02. 2013
прокуратурою м. Черкаси відносно
службових осіб управління
містобудування та архітектури
виконавчого комітету Черкаської
міської ради з правовою кваліфікацією
передбаченою ч. 3 ст. 365 КК України.

Оскільки спірне рішення Черкаської
міської ради не відповідає вимогам
закону і має бути визнане судом
незаконним та скасованим, то і в
розумінні п. З ч. 1 ст. 388 ЦК України майно
у вигляді земельної ділянки вибуло з
володіння власника не з його волі,
іншим шляхом, а саме шляхом вчинення
кримінального правопорушення
передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України.

Враховуючи вказане, з метою реального
захисту права комунальної власності
Черкаської міської ради на спірну
земельну ділянку, остання має бути
витребувана у ОСОБА_2 та передана
Черкаській міській раді як
територіальній громаді міста Черкаси.

Статтями 13, 14 Конституції України
передбачено, що земля, її надра,
атмосферне повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією. Власність
зобов'язує. Власність не повинна
використовуватися на шкоду людині і
суспільству. Держава забезпечує захист
прав усіх суб'єктів права власності і
господарювання, соціальну
спрямованість економіки. Усі суб'єкти
права власності рівні перед законом.
Земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України
«Про прокуратуру», рішення
Конституційного Суду України від 08.04.99
у справі № 3 - рп / 99 та відповідно до п. 2
ст. 121 Конституції України на
прокуратуру України покладається
представництво інтересів громадянина
або держави в суді у випадках,
визначених законом.

Із врахуванням того, що "інтереси
держави" є оціночним поняттям, прокурор
чи його заступник у кожному
конкретному випадку самостійно
визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Підставою представництва інтересів
держави у судах є наявність порушеного
або загрози порушень економічних,
політичних і інших державних інтересів
в наслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що виникають у відносинах між
ними або державною.

У відповідності до ст. 45 Цивільного
процесуального кодексу України
прокурор у випадках, встановлених
законом, може звертатися до суду із
заявами на захист прав, свобод та
інтересів інших осіб, або державних чи
суспільних інтересів та брати участь у
цих справах.

Прокурор, який звертається до суду в
інтересах держави, в позовній заяві
самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави, та
обгрунтовує необхідність їх захисту, а
також зазначає орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах. У
разі відсутності такого органу або
відсутності у нього повноважень щодо
звернення до суду прокурор зазначає
про не в позовній заяві і в такому разі
прокурор набуває статусу позивача.

Вважає, що оскільки, у спірних
правовідносинах відсутній орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції щодо звернення до
суду із дійсним позовом, то прокурор
зазначає про це і відповідно до ч. 2 ст. 45
Цивільного процесуального кодексу
України набуває статусу позивача.

Подання прокуратурою м. Черкаси
дійсної позовної заяви обумовлено
необхідністю відновлення та захисту
порушених інтересів держави та
суспільства, зокрема інтересів
територіальної громади міста, як
власника земельної ділянки, та
наявністю підстав передбачених ст. 36-1
Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно ст. 14 Конституції України,
земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави.

Незаконне безоплатне надання у
власність земельної ділянки гр. ОСОБА_1
загальною площею 1000,0 кв. м., яка
знаходяться в адміністративних, межах
м. Черкаси, із власності територіальної
громади безпосереднім чином порушує
законний порядок надання землі у
власність громадянам, позбавляє
громадян права на користування
земельними ділянками загального,
користування тощо.

Вказане у відповідності до вимог ст. 121
Конституції України покладає на органи
прокуратури обов'язок представництва
інтересів держави у спірних
правовідносинах шляхом пред'явлення та
підтримання в суді даного позову.

В судовому засіданні прокурор Чухало
О.В. заявлені позовні вимоги підтримав
в повному обсязі та просив задоволити
позов.

Представник Черкаської міської ради -
Луговський О.С. позов не визнав
посилаючись на те, що позивачем невірно
визначено статус земельної ділянки,
генеральний план міста Черкаси,
затверджений постановою Ради
Міністрів Української PCP від 29. 03. 1984
року № 144, діяв до 2000 року, спірна
ділянка не має статусу
парко-рекреаційної зони. Прокурор
оскаржував рішення в цілому, але в
позові прокурору було відмовлено.

Представник відповідачки ОСОБА_2 -
ОСОБА_4 позов не визнав, подав до суду
заперечення на позовну заяву прокурора
м. Черкаси відповідно до яких зазначав,
що вважає даний позов безпідставним та
таким що не підлягає до задоволенню з
наступних підстав:

23 червня 2006 року ОСОБА_2, у
встановленому законом порядку, на
підставі договору купівлі-продажу № 2659
було придбано земельну ділянку площею
1000 м2 по АДРЕСА_1.

Купівлю зазначеної земельної ділянки
було здійснено у ОСОБА_1, якій зазначена
земельна ділянка належала на праві
приватної власності на підставі
державного акту серії ЯГ № 532766 від 29
березня 2006 року, отже на законних
підставах.

Після купівлі зазначеної земельної
ділянки ОСОБА_2 було здійснено її
державну реєстрацію, що
підтверджується державним актом на
право власності на земельну ділянку
від 20 вересня 2006 року серії ЯГ № 627246.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 2 ст.
323 ЦК України, право власності на
зазначену земельну ділянку ОСОБА_2
набуто правомірно, а саме на підставі
правочину, укладеного з особою, яка,
відповідно до чинного державного акту
про право власності, мала повноваження
щодо розпорядження цією земельною
ділянкою.

Отже, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем
цього майна.

Чинним законодавством ст. 388 ЦК України
передбачено підстави для витребування
майна у добросовісного набувача,
зокрема якщо майно: вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

На підтвердження тієї обставини, що
земельна ділянка вибула з володіння її
власника (територіальна громада) не з
його волі, іншим шляхом, позивач
посилається на матеріали
кримінального провадження,
зареєстрованого прокуратурою м.
Черкаси в єдиному реєстрі досудових
розслідувань 25.02.13 відносно посадових
осіб управління містобудування та
архітектури виконавчого комітету
Черкаської міської ради.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до положень, викладених у
ст. 62 Конституції України винуватість
особи у вчиненні злочину має бути
встановлено обвинувальним вироком
суду, а встановлені ним обставини не
підлягають доказуванню ст. 61 ЦПК
України.

Отже представник відповідача зазначив,
що не може бути доказом існування
обставин, передбачених п. З ч. 1 ст. 388 ЦК
України лише сам факт реєстрації у
єдиному реєстрі досудових
розслідувань кримінального
провадження. При цьому невідомо, чи
взагалі зазначене кримінальне
провадження має відношення до обставин
виділення даної земельної ділянки.

Окрім цього, застосування вимог п.3 ч. 1
ст. 388 ЦК України можливо виключно у
випадку, коли майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати. Оскільки
ОСОБА_1 мала право на відчуження
належного їй майна, позивач із цих
підстав також не має права вимагати
витребування належного ОСОБА_2 майна та
визнання недійсними
правовстановлюючих документів.

Оскільки, як розробку проекту
відведення земельної ділянки, так і
подальшу передачу цієї земельної
ділянки у власність ОСОБА_1 здійснено
на підставі рішень колегіального
представницького органу
територіальної громади - Черкаської
міської ради від 09.03.06 № 9- 212 та від 24.03.06
№ 9-279 і з урахуванням позитивних
висновків профільних установ, також
неможливо погодитись із висновком
позивача про те, що ця земельна ділянка
вибула з володіння власника не з його
волі.

За таких умов відсутні визначені ст. 388
ЦК України підстави для витребування
земельної ділянки у її добросовісного
набувача.

Зазначив, що вимоги позивача є явно
незаконними і свідчать про порушення
вимог ст. 41 Конституції України, згідно
з якою право приватної власності є
непорушним і ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності, адже право власності на
вказану земельну ділянку та збудований
ним жилий будинок на ній набуті ним
суворо у порядку, визначеному законом.

Відповідачка ОСОБА_1 та представник
третьої особи в судове засідання не
зявились, причини неявки суду не
повідомили. Про час та місце судового
засідання повідомлялися належним
чином.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши надані докази, суд вважає,
що позов не підлягає до задоволення з
наступних підстав:

Відповідно до рішення Черкаської
міської ради № 9 - 279 від 24. 03. 2006 року,
розглянувши проекти відведення
земельних ділянок та враховуючи
висновки державної землевпорядної
експертизи, згідно з Декретом Кабінету
Міністрів України від 26. 12. 1992 року № 15-92
«Про приватизацію земельних ділянок»,
керуючись «Порядком передачі
земельних ділянок у приватну влвсність
громадянам України», затвердженим
наказом Державного Комітету України по
земельним ресурсах від 15. 02. 1993 року № 10,
ст. ст. 12, 40, 80, 81, 87, 93, 118, 119, 120, 121, 125, 126
Земельного Кодексу України, Черкаська
міська рада вирішила:

1. Передати безоплатно громадянам у
власність земельні ділянки для
будівництва і обслуговування жилих
будинків, господарських будівель і
споруд ( присадибна ділянка) згідно з
додатком. Додаток № п/п 1 ОСОБА_1 НОМЕР_1,
АДРЕСА_1 цільове призначення земельної
ділянки житлова та громадська
забудова.

2. За основним цільовим призначенням
земельні ділянки віднести до категорії
земель житлової та громадської
забудови…

Відповідно Державному акту на право
власності на земельну ділянку Серії ЯГ
№ 627246 на підставі рішення Черкаської
міської ради від 24. 03. 2006 року № 9-279
додаток п. 1 ОСОБА_1
отрималаправоустановчий документ.

Договором купівлі-продажу земельної
ділянки від 23. 06. 2006 року право
власності від ОСОБА_1 перейшло до
ОСОБА_2 Договір купівлі-продажу
земельної ділянки посвідчений
приватним нотаріусом Черкаського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
за № 2659. Відповідачем отримано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку Серії ЯГ № 627246.

В порушення вимог ст. ст. 60, 61 ЦПК
України, прокурором не надано суду
доказів підтверджуючих статус спірної
земельної ділянки, а саме посилання на
Генеральний план розвитку міста
Черкаси є безпідставним, так як
попередній 1984 року втратив свою
чинність, а новий прийнятий лише 2011
року. Викопіювання з плану міста від 24.
04. 2014 року спростовує твердження
позивача.

Генеральним планом 1984 року земельна
ділянка розташована у кварталі № 137
входила до території визначеної для
створення парко-рекреаційної зони, але
вимоги Генерального плану не були
виконані і зазначена
парково-рекреаційна зона не була
створена, території до її складу не
передавались, статус
парково-рекреаційної зони не був
визначений. Вказана земельна ділянка
визначена як охоронна зона пам'яток
археології міста в
історико-архітектурному опорному
плані.

За умови втрати чинності Генерального
плану міста Черкаси затвердженого ПРМ
УРСР від 29. 03. 1984 року № 144, а сторонами
не надано суду рішення про його
продовження, - рішення Черкаської
міської ради № 9 - 279 від 24. 03. 2006 року
прийнято в межах діючого
законодавства. Прокурором не надано в
судовому засіданні доказів, що на
момент прийняття рішення існували
заборони для таких дій відповідача.

Суд вважає безпідставним і посилання
прокурора на обставини кримінального
провадження № 712/12330/13к, так як навіть за
умови визнання ОСОБА_7 винним у
правопорушенні визначеному
обвинувальним актом від 30. 09. 2013 року у
кримінальному проваджені № 0000081
дана обставина не відноситься до
спірних правовідносин.

Згідно вимог ст. 41 Конституції України,
право приватної власності є непорушним
і ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Згідно із
статтею 1 Першого протоколу Конвенції
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше, як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права. Наявність порушень
з боку органу публічної влади при
укладенні договору щодо майна не може
бути підставою для позбавлення цього
майна іншої особи, яка жодних порушень
не вчинила.

Державні акти на право власності на
земельну ділянку є правовстановлюючим
документом, який видається на підставі
рішення відповідного органу місцевого
самоврядування, тому вимоги про
скасування державного акта на право
приватної власності на земельну
ділянку є похідною й залежить від
доведеності незаконності рішення
органу місцевого самоврядування, на
підставі якого виданий оспорюваний
державний акт.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захисту шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, встановленого ч. 1 ст. 216 ЦК
України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України в разі
порушення прав особи, вона може
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого порушеного
права. Відтак, обраний прокурором
спосіб захисту не відповідає і вимогам
закону та перебуває у протиріччі з
позицією Черкаської міської ради, так
як прокурор фактично просить винести
рішення на її користь, проти чого
представник заперечує.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України.
У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні в натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержане, за цінами,
які існують на момент відшкодування,
якщо законом не встановлені особливі
умови їх застосування або особливі
правові наслідки окремих видів
недійсних правочинів.

Судові витрати по справі суд вважає
необхідним віднести на рахунок держави

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 10, 60, 212-215, 218 ЦПК
України, -

В И Р І Ш И В:

Прокурору міста Черкаси в позові
до Черкаської міської ради, ОСОБА_1,
ОСОБА_2, треті особи: Державне
управління охорони навколишнього
природного середовища в Черкаській
області про визнання незаконним та
скасування рішення, визнання недійсним
державного акту на право власності на
землю, витребування майна із чужого
незаконного володіння - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Черкаського
апеляційного суду протягом десяти днів
з моменту його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий:
підпис П.М.
Євтушенко.