УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Гримич М.К., Колодійчука В.М.,
Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Лутугинського районного суду
Луганської області від 21 серпня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 29 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості за
кредитним договором у розмірі 32 931 грн 46
коп.

Вимоги мотивовано тим, що 09 вересня 2007
року між банком та ОСОБА_1 був укладений
кредитний договір, згідно з яким
відповідач отримав кредит у розмірі 5198
грн 60 коп. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12% на
рік на суму залишку заборгованості, з
кінцевим терміном повернення 09 вересня
2009 року. Відповідач зобов'язання за
вказаним договором належним чином не
виконував, внаслідок чого, станом на 27
лютого 2013 року, виникла заборгованість
за кредитом 32 931 грн 46 коп. у сумі 4 825 грн
10 коп., заборгованість за процентами - 11
323 грн 85 коп., заборгованість по комісії
за користування кредитом - 1 913 грн 14
коп., пеня - 12 825 грн 01 коп., штраф
(фіксована частина) - 500 грн, штраф
(процентна складова) - 1 544 грн 36 коп.

Рішенням Лутугинського районного суду
Луганської області від 21 серпня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 29 жовтня 2013 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
в сумі 32 931 грн 46 коп.

Вирішено питання судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що відповідачем
порушені умови кредитного договору і
позивачем не пропущений строк позовної
давності, оскільки сторонами у п. 5.5
Угоди, що є невід'ємною частиною
договору, було збільшено позовну
давність до 5 років.

Проте, погодитися з такими висновками
судів неможливо.

Судами встановлено, що 09 вересня 2007
року між банком та ОСОБА_1 був укладений
кредитний договір, згідно з яким
відповідач отримав кредит у розмірі 5198
грн 60 коп. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12% на
рік на суму залишку заборгованості, з
кінцевим терміном повернення 09 вересня
2009 року.

Відповідач зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконував,
внаслідок чого, станом на 27 лютого 2013
року, виникла заборгованість за
кредитом 32 931 грн 46 коп. у сумі 4 825 грн 10
коп., заборгованість за процентами - 11 323
грн 85 коп., заборгованість по комісії за
користування кредитом - 1 913 грн 14 коп.,
пеня - 12 825 грн 01 коп., штраф (фіксована
частина) - 500 грн, штраф (процентна
складова) - 1 544 грн 36 коп.

Відповідно до положень ст. ст. 526, 527, 530
ЦК України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і в
установлений строк відповідно до умов
договору та вимог закону.

За правилами ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК
України виконання зобов'язання
забезпечується, зокрема, неустойкою,
яка визначається як пеня та штраф і є
грошовою сумою або іншим майном, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст.
611 ЦК України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч. 3
ст. 549 ЦК України), тобто встановлює
певні юридичні наслідки у вигляді
обов'язку сплатити певну суму, яка
залежить не тільки від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання, а й від часу такого
невиконання.

Тобто, пеня та штраф є різними видами
неустойки як засобу юридичної
відповідальності, а не окремими видами
штрафних санкцій.

Штраф має разовий характер, тобто
вичерпується з настанням самого факту
порушення зобов'язання.

Відповідно до п. 5.3. Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(далі - Умови) при порушенні
позичальником строків платежів по
будь-якому з грошових зобов'язань,
передбачених договором більш ніж на 30
днів, позичальник зобов'язаний
сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн + 5
% від суми заборгованості.

Пеня ж, в свою чергу, відповідно до п. 5.1.
вказаних Умов сплачується при
порушенні позичальником зобов'язань із
погашення кредиту у розмірі 0,15 % від
суми простроченої заборгованості по
кредиту за кожний день прострочення,
але не менше 1 гривні.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України
позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Правова природа пені така, що строк
позовної давності щодо її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Згідно ст. 259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі. Позовна давність, встановлена
законом, не може бути лише скорочена за
домовленістю сторін.

Пунктом 5.5 Умов сторони встановили
строки позовної давності по вимогах
про стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів тривалістю у
п'ять років.

Проте, оскільки умовами договору
(графіком погашення кредиту)
встановлені окремі самостійні
зобов'язання, які деталізують обов'язок
боржника повернути весь борг частинами
та встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Стаття 266 ЦК України
передбачає, що зі спливом позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин
включення для обрахування пені
прострочених платежів, які мали місце
поза межами позовної давності до
основної вимоги, не ґрунтується на
вимогах закону.

Отже аналіз норм ст. 266,
ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для
висновку про те, що стягнення неустойки
(пені, штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

Вказані норми Закону,
які викладені в тому числі і у
Постанові Верховного Суду України від
06 листопада 2013 року у цивільній справі
№ 6цс13 і які відповідно до ст.360-7 ЦПК
України є обов'язковими для всіх судів
України, залишилися поза увагою судів,
тому оскаржувані рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
в частині задоволення позовних вимог
про стягнення пені з прострочення
виконання зобов'язань за кредитним
договором.

В решті доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують, тому рішення судів в
частині стягнення з відповідача
заборгованості по кредиту, процентам,
по комісії за користування кредитом,
штрафу (фіксована та процентна
складові) є законними і
обґрунтованими.

Керуючись статтями 336,
337 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Лутугинського районного суду
Луганської області від 21 серпня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 29 жовтня 2013 року в частині
задоволення позовних вимог про
стягнення з ОСОБА_1 пені у розмірі 12 825,01
гривень скасувати і в цій частині
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції

В решті рішення Лутугинського
районного суду Луганської області від
21 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Луганської області від 29 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.С. Ткачук судді:
М.К. Гримич
В.М.
Колодійчук
О.В. Умнова

І.М.
Фаловська