Номер провадження 22-ц/775/2816/2014
Головуючий у І інстанції Алтухова
Номер провадження 22-ц/775/2816/14Категорія
27Доповідач Барков В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 рокум. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Маширо О.П.,

суддів Баркова В.М.,

Зайцевої С.А.,

при секретарі Сачко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 18 лютого 2014 року в справі
за позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства «Український
Бізнес Банк» та товариства з обмеженою
відповідальністю «Торг-Інвест-Строй»
про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 18 лютого 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
«Український Бізнес Банк» та
товариства з обмеженою
відповідальністю «Торг-Інвест-Строй»
про визнання договорів недійсними
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення позовних
вимог, посилаючись на порушення і
неправильне застосування судом норм
матеріального і процесуального права
та невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивачки ОСОБА_2 та її представника
ОСОБА_4, які просили скаргу
задовольнити, пояснення представника
публічного акціонерного товариства
«Український Бізнес Банк» Чубовської
І.В. та представника товариства з
обмеженою відповідальністю
«Торг-Інвест-Строй» Петренка Д.О., які
просили залишити рішення суду без змін,
вивчивши письмові матеріали справи в
межах апеляційного оскарження та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що скарга
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно перевірив
доводи позивачки, правильно застосував
норми матеріального права і прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що між
публічним акціонерним товариством
«Український Бізнес Банк» та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Торг-Інвест-Строй»
був укладений договір про відступлення
права вимоги за кредитним договором,
який відповідає вимогам чинного
законодавства, не містить ознак
факторингу і підстави для визнання
його недійсним відсутні.

Цей висновок суду є обґрунтованим і
підтверджується дослідженими в
судовому засіданні доказами.

В рішенні суду ці докази наведені і
відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
їм надана належна правова оцінка.

Як встановлено судом, 12 березня 2010 року
публічне акціонерне товариство
«Український Бізнес Банк» на підставі
письмового договору № МР010/15 надало
ОСОБА_2 кредит в сумі 3 200 000 грн. зі
сплатою 28% річних строком до 12 березня
2015 року (том 1 а.с. 10-19).

10 листопада 2011 року публічне
акціонерне товариство «Український
Бізнес Банк» уклало з товариством з
обмеженою відповідальністю
«Торг-Інвест-Строй» письмовий договір
за яким передав всі свої права вимоги
та інші права, що належали в момент
укладання договору або можуть
виникнути в майбутньому на підставі
кредитного договору № МР010/15 від 12
березня 2010 року (а.с. 20-22).

Звертаючись до суду із позовом,
позивачка зазначала, що договір
відступлення права вимоги, укладений
між відповідачами, містить ознаки
факторингу і, оскільки товариство з
обмеженою відповідальністю
«Торг-Інвест-Строй» не є фінансовою
установою, цей договір є недійсним.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Зокрема: 1) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; 2) особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч 1 ст. 510 Цивільного кодексу
України сторонами у зобов'язанні є
боржник і кредитор.

Відповідно п. 1 ч. 1 до ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги є правочином
(договором), на підставі якого старий
кредитор передає свої права новому
кредитору, а новий кредитор приймає ці
права і зобов'язується або не
зобов'язується їх оплатити. Договір
відступлення права вимоги може бути
оплатним, якщо в ньому передбачений
обов'язок нового кредитора надати
старому кредитору якесь майнове
надання замість отриманого права
вимоги. В такому випадку на відносини
цесії розповсюджуються положення про
договір купівлі-продажу.

Статтею 656 ЦК України передбачено, що
предметом договору купівлі-продажу
може бути право вимоги, якщо вимога не
має особистого характеру. До договору
купівлі-продажу права вимоги
застосовуються положення про
відступлення права вимоги, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Поняття договору факторингу визначено
у частині першій статті 1077 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату, а клієнт відступає
або зобов'язується відступити
факторові своє право грошової вимоги
до третьої особи (боржника).

Стосовно фактора законодавець
зазначає, що цією стороною договору
факторингу може бути банк та інша
організація, яка може здійснювати
банківські операції. Клієнтом у
факторингових операціях є, як правило,
комерційні юридичні особи, а також
фізичні особи-підприємці.

За наведеним визначенням договору
факторингу цей договір спрямований на
фінансування однією стороною іншої
сторони шляхом передачі в її
розпорядження певної суми грошових
коштів. Зазначена послуга за договором
надається фактором клієнту за плату,
розмір якої визначається договором.
Таким чином, договір факторингу
передбачає передусім обов'язковість
платності за відступлення права
грошової вимоги та мету отримання
додаткового доходу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
вважає, що суд першої інстанцій дійшов
правомірного висновку, що спірний
договір є договором уступки права
вимоги, оскільки зміст спірного
договору не містить посилань на його
оплатність, факт отримання прибутку
від здійсненої операції не
підтверджено матеріалами справи,
оскільки сума переданої за спірним
договором вимоги дорівнює сумі боргу
позивачки за кредитним договором на
момент укладення договору про
відступлення права вимоги.

Тому посилання позивачки, що спірний
договір має всі ознаки договору
факторингу є безпідставними.

Стаття 228 ЦК України визначає нікчемним
(таким, що порушує публічний порядок)
правочин, спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Доказів, які б свідчили про таке
спрямування договору про відступлення
права вимоги від 10 листопада 2011 року,
позивачкою суду не надано. Право
публічного акціонерного товариства
«Український Бізнес Банк» відступити
товариству з обмеженою
відповідальністю «Торг-Інвест-Строй»
право вимоги за кредитним договором з
урахуванням вище викладеного
позивачкою не спростовано.

Доводи скарги щодо відсутності у банка
права вимоги на дострокове повернення
кредиту правового значення для справи
не мають, оскільки можливість
відступити вимогу за кредитним
договором не знаходиться в залежності
від виникнення цього права.

Згідно з п. 26 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
особами, які беруть участь у справі про
визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони правочину.

За таких обставин, оскільки ОСОБА_2 не
була стороною договору від 10 листопада
2011 року, укладеного публічним
акціонерним товариством «Український
Бізнес Банк» та товариством з
обмеженою відповідальністю
«Торг-Інвест-Строй», не можна
погодитися з іншими доводами
апеляційної скарги, які не
спростовують висновки суду щодо
відсутності підстав вважати
порушеними права позивачки внаслідок
укладання цього правочину.

З урахуванням зазначеного та вимог
закону, апеляційний суд вважає, що
оскаржуване рішення відповідає
встановленим обставинам справи і
підстав для його скасування чи зміни не
має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 18 лютого 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді