Єдиний унікальний номер 262/6735/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/913/2014
Головуючий у 1 інстанції Ульяніч І.В.
Доповідач Корчиста О.І.
31 січня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:
суддів: Биліни
Т.І., Корчистої О.І.
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Пролетарського районного суду м.
Донецька від 12 грудня 2013 року по
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням,
Рішенням Пролетарського районного
суду м. Донецька від 12 грудня 2013 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням,
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
посилаючись на те, що судом першої
інстанції були неправильно
застосовані норми матеріального права,
а висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи, просила
рішення Пролетарського районного суду
м. Донецька від 12 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким її позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3
доводи апеляційної скарги підтримав та
просив її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду
відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про час
та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином, надав
заяву з проханням розглянути справу
без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивачки ОСОБА_3,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
апеляційний суд вважає, що скарга
ОСОБА_1 не підлягає задоволенню за
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п.2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст.8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставинах, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
та заперечень,підтверджених доказами,
які були досліджені у судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також, якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 на праві власності належить
квартира АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу квартири, укладеного
від 15 серпня 2012 року між нею та ОСОБА_4.

Також судом встановлено, що згідно
довідки та акту обстеження, складених
ЖБК «Мир-134», реєстрація відповідача
ОСОБА_2 в спірній квартирі була
відновлена на підставі рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 березня 2013 року, в спірній
квартирі відповідач не мешкає.

Крім цього, судом першої інстанції
встановлено, що рішенням
Пролетарського районного суду м.
Донецька від 25 липня 2012 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням було відмовлено.

А рішенням Апеляційного суду Донецької
області від 27 серпня 2012 року рішення
Пролетарського районного суду м.
Донецька від 25 липня 2012 року скасовано,
позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
задоволено. ОСОБА_2 визнано таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням. Проте, ухвалою Вищого
спеціалізованого суд України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 13 березня 2013 року, рішення
Апеляційного суду Донецької області
від 27 серпня 2012 року скасовано, а
рішення Пролетарського районного суду
м. Донецька від 25 липня 2012 року залишено
без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким,
що втратив право користування житловим
приміщенням, суд першої інстанції
виходив з того, що прав позивача, які
передбачені ст. 150 ЖК України ніхто не
позбавляв, більш того, в судовому
засіданні було встановлено, що ОСОБА_1
при придбанні спірної квартири знала,
що в спірній квартирі зареєстрований
член родини власника ОСОБА_4 -
відповідач ОСОБА_2, який має право на
користування спірною квартирою. Крім
того, ОСОБА_2 повідомляв позивача, що
має намір вселитися до спірної
квартири.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають вимогам
закону та фактичним обставинам.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени
сім'ї наймача, які проживають разом з
ним, користуються нарівні з наймачем
усіма правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення. Повнолітні члени сім'ї
несуть солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору. До
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Якщо особи, зазначені в
частині другій цієї статті, перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач і члени
його сім'ї.

Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни,
які мають у приватній власності
будинок (частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Ст. 156 ЖК України вказує, що члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. За згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно. Члени
сім'ї власника будинку зобов'язані
дбайливо ставитися до жилого будинку
(квартири). Повнолітні члени сім'ї
власника зобов'язані брати участь у
витратах по утриманню будинку
(квартири) і прибудинкової території та
проведенню ремонту. Спори між
власником та членами його сім'ї про
розмір участі у витратах вирішуються в
судовому порядку. До членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
особи, зазначені в частині другій
статті 64 цього Кодексу. Припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням. У
разі відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва. Власник квартири може на
свій розсуд здійснювати ремонт і зміни
у квартирі, наданій йому для
використання як єдиного цілого, - за
умови, що ці зміни не призведуть до
порушень прав власників інших квартир
у багатоквартирному житловому будинку
та не порушать санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

В ст. 168 ЖК України зазначається, що
укладений на визначений строк договір
найму жилого приміщення в будинку
(квартирі), що належить громадянинові
на праві приватної власності,
припиняється після закінчення цього
строку, і його може бути продовжено
лише за угодою між наймачем і
наймодавцем. Дострокове розірвання
договору найму жилого приміщення з
ініціативи наймодавця можливе лише за
згодою наймача. Договір найму жилого
приміщення, укладений на невизначений
строк, може бути розірвано за вимогою
наймодавця, якщо жиле приміщення,
займане наймачем, необхідне для
проживання йому та членам його сім'ї. У
цьому випадку власник будинку
(квартири) повинен попередити наймача
про наступне розірвання договору за
три місяці. Договір найму жилого
приміщення, укладений як на визначений,
так і на невизначений строк, може бути
розірвано за вимогою наймодавця, якщо
наймач або особи, які проживають разом
з ним, систематично руйнують чи псують
жиле приміщення, або використовують
його не за призначенням, або
систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи одному будинку
(квартирі), а також у разі
систематичного невнесення наймачем
квартирної плати і плати за комунальні
послуги.

Відповідно до ст. 169 ЖК України у разі
припинення договору найму жилого
приміщення в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, наймач і особи,
які проживають разом з ним, зобов'язані
звільнити жиле приміщення, а в разі
відмовлення - підлягають виселенню в
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Згідно зі ст. 170 ЖК України при переході
права власності на жилий будинок
(частину будинку, квартиру), в якому
знаходиться здане в найом жиле
приміщення, до іншої особи договір
найму зберігає силу до закінчення
зазначеного в ньому строку. Якщо
договір найму укладено без зазначення
строку, новий власник будинку
(квартири) вправі вимагати його
розірвання у випадках і в порядку,
передбачених статтею 168 цього Кодексу

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_1 стало відомо про те, що в спірній
квартирі був прописаний ОСОБА_2 лише у
червні 2013 року, спростовуються
матеріалами справи, з яких вбачається,
що на момент укладання договору
купівлі-продажу квартири від 15 серпня
2012 року позивач ОСОБА_1 знала, що у
вказаній квартирі зареєстрований член
родини власника ОСОБА_4 - відповідач
ОСОБА_2, який має право користування
цією квартирою.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідач не є членом її сім'ї, в
спірній квартирі не проживає,
позивачка своєї згоди на його вселення
в квартиру та проживання в ній не
давала, а тому, ОСОБА_2 є таким, що
втратив право користування спірною
квартирою, не спростовують висновків
суду першої інстанції, оскільки, право
відповідача на користування квартирою
було поновлено на підставі рішення
Пролетарського районного суду м.
Донецька від 25 липня 2012 року, яке було
залишено в силі ухвалою Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справи від 13 березня 2013 року, та на
підставі вказаного рішення поновлено
його реєстрацію в спірній квартирі.
Крім цього, з матеріалів справи
вбачається, що з приводу користування
квартирою триває спір, що свідчить про
те, що ОСОБА_2 не втратив право на
користування квартирою та піклується
про свої права, які були порушені
попереднім власником.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої
інстанції встановив права і обов`язки
сторін, що брали участь у справі,
обставини справи, перевірив доводи і
заперечення сторін, дав їм належну
правову оцінку і зробив вірний
правовий висновок. Рішення ухвалене з
дотриманням судом норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин, оскільки судом
апеляційної інстанції не встановлено
порушень норм матеріального або
процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування
правильного по суті і справедливого
рішення суду, апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Пролетарського
районного суду м. Донецька від 12 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення. Касаційна
скарга на неї може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили цією ухвалою.

Головуючий

Судді