Справа № 366/40/14ц
Головуючий у І інстанції Ткаченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/780/2307/14
Доповідач у 2 інстанції Мережко
РІШЕННЯ

Іменем України

24 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Воробйової Н.С., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

Розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Іванківського районного
суду Київської області від 12 лютого
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд
із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є
власником 25 частин житлового будинку
за адресою: АДРЕСА_1. Цій частині
будинку присвоєна окрема адреса:
АДРЕСА_1.

Між ним та ОСОБА_3 12 листопада 2003 року
укладений шлюб, після чого відповідач
заселилася в будинок як член сім'ї
власника і проживала у будинку до
жовтня 2011 року. Відповідач ОСОБА_3
залишила місце проживання у жовтні 2011
року за власним бажанням. В даний час
місце її знаходження позивачу
невідомо.

Рішенням Іванківського районного суду
Київської області від 04 березня 2011 року
шлюб між сторонами розірваний. Рішення
набрало законної сили 15 березня 2011
року.

Незважаючи на те, що спірне житлове
приміщення відповідач залишила, вона
залишається зареєстрованою у
вказаному спірному житловому
приміщенні, і позивач змушений
оплачувати комунальні послуги з
урахуванням зареєстрованої особи, яка
не проживає в будинку, крім того він
позбавлений можливості вільно
розпоряджатися своїм майном.

Відповідач більше року не проживає в
спірному будинку, тому відповідно ч.2
ст. 405 ЦК України вона втратила право
користування цим житлом, і позивач
просив визнати ОСОБА_3 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Іванківського районного суду
Київської області від 12 лютого 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій просив рішення
скасувати, ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилався на те,
що суд не взяв до уваги його доводи
позову, надавши перевагу поясненням
відповідача, які суперечать показам
свідків і дійсним обставинам справи.
Крім того, не взяв до уваги, що колишні
члени сім'ї власника будинку, в разі
відсутності між ними угоди про
безоплатне користування жилим
приміщенням, можуть користуватися ним
виключно на платних засадах. Угоди про
безоплатне користування жилим
приміщенням між позивачем та
відповідачем не існує, відповідач
оплату житла не проводить.

Апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Суд, відмовляючи у задоволенні позову,
виходив із того, що позивач не довів
обставин, що відповідач більше року не
проживає у спірному житловому
приміщенні.

Однак такі висновки суду не
відповідають обставинам справи і не
ґрунтуються на вимогах закону.

Як видно із матеріалів справи, позивач,
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 08 травня 1992
року є власником 25 частин житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1. Цій
частині будинку присвоєна окрема
адреса: АДРЕСА_1.( а.с. 3).

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 12 листопада 2003
року укладений шлюб, після чого
відповідач заселилася в будинок як
член сім'ї власника і проживала у
будинку до жовтня 2011 року. Відповідач
ОСОБА_3 залишила місце проживання у
жовтні 2011 року за власним
бажанням. В даний час місце її
знаходження позивачу невідомо.

Рішенням Іванківського районного суду
Київської області від 04 березня 2011 року
шлюб між сторонами розірваний. Рішення
набрало законної сили 15 березня 2011 року
(а.с. 4). Рішенням суду встановлено, що
сторони живуть нарізно, шлюб існує лише
формально.

Згідно відповідей Іванківського РВ (з
обслуговування Іваніківського та
Поліського районів) ГУ МВС України в
Київській області (квітень-червень 2011
року а.с. 24-26) на звернення ОСОБА_3, їй
було роз'яснино право звернення до суду
із скаргою приватного обвинувачення, і
з позовом щодо цивільно-правових
відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до п. 34 Постанови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року,
оскільки право власності є абсолютним
правом, яке включає право володіння,
користування та розпорядження майном,
якого ніхто не може бути позбавлений,
крім випадків, передбачених законом
(стаття 41 Конституції України, статті
316-319 ЦК України), то власник на підставі
статті 391 ЦК України не може бути
визнаний таким, що втратив право
користування своїм майном, зокрема
жилим приміщенням або виселений із
нього, оскільки це не відповідає
характеру спірних правовідносин, й
такі вимоги регулюються, зокрема,
статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу
Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв'язку із цим під час розгляду
позовів про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, судам необхідно чітко
розмежовувати правовідносини, які
виникають між власником та попереднім
власником житла, і правовідносини, які
виникають між власником житла та
членами його сім'ї, попередніми членами
його сім'ї, а також членами сім'ї
попереднього власника житла. Так,
власник житла має право вимагати
визнання попереднього власника таким,
що втратив право користування житлом,
що є наслідком припинення права
власності на житлове приміщення (пункт
3 частини першої статті 346 ЦК України) із
зняттям останнього з реєстрації.

Таким чином, вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК
України; ст. 405 ЦК України).

За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника жилого
будинку, які проживають разом з ним у
будинку, що йому належить, користуються
жилим приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням.

Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів
сім'ї власника будинку належать особи,
зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а
саме, дружина, їх діти і батьки. Членами
сім'ї наймача може бути визнано й інших
осіб, якщо вони постійно проживають
разом з наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Оскільки відповідач на даний час не є
членом сім'ї власника будинку, у неї
відсутнє право користування спірним
житловим будинком, а відтак і належні
правові підстави для проживання в
ньому.

У зв'язку з відсутністю договірних
відносин з власником будинку ОСОБА_3
втратила право користування цим, хоч і
є колишнім членом сім'ї власника.
Власник відповідно до ст. 391 ЦК України
може вимагати усунення будь-яких
порушень його права, хоч би ці
порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння.

Зазначений висновок ґрунтується на
матеріалах справи та вимогах закону.

Так, на час виникнення спірних
правовідносин діяли норми Конституції
України, Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод,
Цивільного кодексу України 2004 року,
Житлового кодексу України.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
май на будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України, ст. 48 Закону України "Про
власність").

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового будинку
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником. Як встановлено судом
першої інстанції, ОСОБА_3 є колишнім
членом сім'ї власника, угоди з
власником житла щодо умов проживання
не укладала.

Передбачаючи право власника житлового
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири) (на відміну
від договору найму (оренди) житла - ст.
ст. 810, 814 ЦК України).

Зазначені висновки не суперечать
нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9
ЖК України, ст. 311 ЦК України,
враховуючи, що право на житло
(користування ним, усунення перешкод у
користуванні ним) підлягає захисту
лише у випадку порушення прав особи.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідачка не проживає у спірній
квартири більше року і належних
доказів на підтвердження поважності
причин не проживання судам не надано, а
тому колегія суддів приходить до
висновку про задоволення позову.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону
України від 11 грудня 2003 року "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні" зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної
норми, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11
грудня 2003 року "Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні" є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою,
тому висновок суду першої інстанції
про відмову в цій частині є законним і
обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Іванківського районного суду
Київської області від 12 лютого 2014 року -
в частині відмови у позові про визнання
ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
скасувати. Ухвалити в цій частині нове
рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування жилим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено протягом двадцяти
днів в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: