Справа №479/208/13-ц 08.04.2014 08.04.2014 08.04.2014
Провадження №22-ц/784/973/14
Головуючий у першій інстанції Микитей
в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

08 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської
Ж.М.,

при секретарі судового засідання -
Рудніку Є.М.,

за участю: позивачки - ОСОБА_3 та її
представника - ОСОБА_4,

відповідачки - ОСОБА_5 та її
представника - ОСОБА_6,

представника третьої особи -
ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Кривоозерського районного
суду Миколаївської області від 10
лютого 2014 року

за
позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору - Маломечетнянська
сільська рада Кривоозерського району
Миколаївської області, про визнання
заповіту недійсним,

В С
Т А Н О В И Л А

У березні 2013 року ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5,
третя особа - Маломечетнянська
сільська рада Кривоозерського району
Миколаївської області, про визнання
заповіту недійсним.

Позивачка зазначала, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня з
відповідачкою мати - ОСОБА_8, яка
постійно проживала в с. Мала Мечетня
Кривоозерського району Миколаївської
області.

Від ОСОБА_5 вона дізналася про те,
що ОСОБА_8 все належне їй на день смерті
майно заповідала їй (відповідачці).

Між тим, вона (позивачка) вважає,
що даний заповіт є недійсним, так як на
час складання заповіту ОСОБА_8 не могла
самостійно підписати заповіт та
розписатися у реєстраційній книзі
сільської ради, оскільки перебувала у
дуже поганому стані та не могла повною
мірою усвідомлювати свої дії.

Крім того, вважає, що заповіт
складено поза межами будинку та
підписано замість спадкодавця іншою
особою, оскільки її мати не могла
прибути до сільської ради з метою
посвідчення заповіту, бо останні тижні
перед смертю не залишала будинок, а
посвідчити заповіт вдома не могла, тому
що не мала такої волі.

Посилаючись на те, що ОСОБА_8 не
могла фізично підписати оспорюваний
заповіт, не мала наміру та внутрішньої
волі на вчинення такої дії, при
посвідчені заповіту порушено вимоги
ст.ст. 1248,1251,1253 ЦК України, позивачка
просила визнати недійсним заповіт
ОСОБА_8, посвідчений 28 грудня 2012 року
секретарем Маломечетнянської
сільської ради Кривоозерського району
Миколаївської області.

Рішенням Кривоозерського
районного суду Миколаївської області
від 10 лютого 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3- ОСОБА_4, посилаючись на те, що у
суду першої інстанції не було підстав
для відмови у задоволенні позову,
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове про його задоволення у
повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну
скаргу ОСОБА_5, посилаючись на
правильність висновків суду першої
інстанції, просила рішення суду
залишити без змін, а у задоволенні
апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення позивачки та її
представника, відповідачку та її
представника, представника третьої
особи, перевіривши правильність
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК
України заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті. Право на заповіт
має фізична особа з повною цивільною
дієздатністю. Право на заповіт
здійснюється особисто. Вчинення
заповіту через представника не
допускається.

Як вбачається із роз'яснень,
викладених у п.16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику у справах про спадкування" №7
від 30.05.2008 р., заповіт є правочином, тому
на нього поширюються загальні
положення про правочини, якщо у книзі
шостій ЦК немає відповідного правила.

Підставою для визнання правочину
недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК
України може бути лише абсолютна
неспроможність особи в момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними і в тому рішення
суду про недійсність правочину не може
ґрунтуватися на припущеннях (частина
четверта статті 60 ЦПК України

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що ОСОБА_8 була
зареєстрована та проживала до дня
смерті за адресою: АДРЕСА_1

28 грудня 2012 року секретарем
виконавчого комітету
Маломечетнянської сільської ради
Кривоозерського району Миколаївської
області ОСОБА_9 за місцем проживання
ОСОБА_8 було посвідчено заповіт, яким
все належне їй на день смерті майно
остання заповідала своїй дочці ОСОБА_5
( а.с.23).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла ( а.с.22).

Після її смерті відкрилася
спадщина на належне їй майно - грошові
вклади в ПАТ «Державний ощадний банк
України», земельну ділянку та житловий
будинок, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1

Як вбачається з витягу про
реєстрацію в спадковому реєстрі, 06
березня 2013 року внесено запис про
реєстрацію спадкової справи ( № в
реєстрі 54229878) після смерті ОСОБА_8
Спадкову справу №62/2013 відкрито за
заявами її дітей - дочок ОСОБА_3 та
ОСОБА_5

Оспорюючи дійсність заповіту від
28 грудня 2012 року на ім'я ОСОБА_5 з
підстав, передбачених ст. 1257 ЦК України,
ОСОБА_3 посилалась як на відсутність
вільного волевиявлення спадкодавця
ОСОБА_8 на вчинення заповіту на користь
відповідачки, так і на те, що зазначений
заповіт не міг бути підписаний
особисто ОСОБА_8 за станом її здоров'я.
А також на те, що спадкодавець була
людиною похилого віку, до того ж
хворіла, то заповіт повинен був бути
складений у присутності свідків у
відповідності до ст.1248 ЦК України.

Згідно з приписами ч.2 ст.1257 ЦК
України за позовом заінтересованої
особи суд визнає заповіт недійсним,
якщо буде встановлено, що
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі.

Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті
випадки, коли немає законних підстав
для визнання громадянина недієздатним,
однак є дані про те, що в момент
укладення правочину він перебував у
такому стані, коли не міг розуміти
значення своїх дій або керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
зворушення тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд за клопотанням
хоча б однієї зі сторін обов'язково
призначає судово-психіатричну
експертизу.

Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів, відповідно до ст. 212 ЦПК
України.

Пленум Верховного Суду України в
п.16 Постанови «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009
року роз'яснив, що для визначення
психічного стану на момент укладення
правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК
України зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до довідок
Кривоозерської ЦРЛ ОСОБА_8, 1928 року
народження до лікаря-психіатра
протягом 2012 року по день смерті до
лікаря -психіатра не зверталася.

Як пояснив у судовому засіданні
апеляційної інстанції представник
позивачки, у зв'язку з недостатністю
зібраних доказів на підтвердження
стану здоров'я ОСОБА_8 він вважав, що
немає необхідності у проведені
судово-психіатричної експертизи і тому
клопотання про проведення такої
експертизи для визначення психічного
стану останньої на час вчинення
заповіту за наявності сумнівів щодо її
спроможності усвідомлювати значення
своїх дій не заявлялось.

Висновок експертизи в такій
справі є лише одним із доказів і в силу
ч.6 ст.147, ст.212 ЦПК України йому слід
давати належну оцінку в сукупності з
іншими доказами, але позивачка інших
доказів, на підставі яких можна
зробити висновок про те, що
спадкодавець на час посвідчення
заповіту перебувала у стані, коли не
могла розуміти значення своїх дій та
керувати ними, суду не представила.

Допитані у суді першої інстанції
свідки підтвердити той факт, що ОСОБА_8
була адекватною, розсудливою,
психічних розладів не мала, особисто
підписала заповіт.

По справі було проведено
судову-почеркознавчу експертизу,
відповідно до висновку №1823 від 17
грудня 2013 року напис у заповіті «Текст
прочитано в слух, з моїх слів записано
вірно» та підпис у заповіті від 28
грудня 2012 року виконано самою ОСОБА_8(
а.с.115-119).

За змістом ст. ст. 1248, 1253 ЦК України
якщо заповідач через фізичні вади не
може сам прочитати заповіт,
посвідчення заповіту має відбуватися у
присутності не менш як двох свідків.

Звертаючись до суду з даним
позовом позивачка посилалася на те, що
спадкодавець в силу її стану здоров'я
не могла прочитати заповіт, зрозуміти
його зміст, а тому він повинен був бути
укладений у присутності свідків.

У відповідності до положень ст. 60
ЦПК України ОСОБА_3 зобов'язана була
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, ні до суду першої
інстанції, ні до суду апеляційної
інстанції вона доказів про
необхідність складання даного
заповіту у присутності свідків не
надала. А тому і доводи апеляційної
скарги в цій частині не заслуговують на
увагу.

За таких обставин, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про відсутність доказів, які
б свідчили про те, що під час складання
заповіту ОСОБА_8 не могла розуміти
значення своїх дій та керувати ними, її
волевиявлення не було вільним і не
відповідало її волі, а відповідальною
посадовою особою органу місцевого
самоврядування допущено порушення
щодо дотримання форми заповіту.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України
заповіт складається у письмовій формі,
із зазначенням місця та часу його
складення. Заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем. Заповіт має
бути посвідчений нотаріусом або іншими
посадовими, службовими особами,
визначеними у ст. ст. 1251 - 1252 цього
Кодексу.

За ст. 1251 ЦК України, якщо у
населеному пункті немає нотаріуса,
заповіт, крім секретного, може бути
посвідчений уповноваженою на це
посадовою, службовою особою
відповідного органу місцевого
самоврядування.

Перелік нотаріальних дій, що
вчиняється посадовими особами органів
місцевого самоврядування, визначено
ст.37 Закону України «Про нотаріат» та
Порядком вчинення нотаріальних дій
посадовими особами органів місцевого
самоврядування, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України №3306/5 від
11 листопада 2011 року, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 14
листопада 2011 року за №1298/20036 ( далі -
Порядок).

Відповідно до п.2.1 даного Порядку
нотаріальні дії вчиняються в
приміщенні органу місцевого
самоврядування. В окремих випадках,
коли громадянин не може з'явитися в
зазначене приміщення, нотаріальні дії
можуть вчинятися поза межами вказаного
приміщення. Якщо така дія вчиняється
поза межами приміщення органу
місцевого самоврядування, то в
посвідчувальному записі і в реєстрі
для реєстрації нотаріальних дій
записується місце вчинення
нотаріальних дій із зазначенням
адреси.

Як вбачається із журналу
реєстрації нотаріальних дій даної
сільської ради за 2012 рік на сторінці 5
міститься запис про посвідчення
заповіту ОСОБА_8 з відміткою про
вчинення нотаріальної дії «на дому»
та підпис спадкодавця.

А тому посилання в апеляційній
скарзі на порушення секретарем
сільської ради вимог щодо місця
складання заповіту не заслуговують на
увагу.

Оскільки судом першої інстанції при
розгляді справи дотримано вимоги
закону, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити,
а рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х ВА Л И Л
А :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, а рішення
Кривоозерського районного суду
Миколаївської області від 10 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, і з цього часу
може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: