Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1186/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Бершадська О. В.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

іменем України

22.04.2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів -
Гайсюка О.В., Черниш Т.В.,

за
участю секретаря - Савченко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в
користуванні майном за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 6
березня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

31.10.2013 року ОСОБА_2 звернувся
в суд з зазначеним позовом, посилаючись
на те, що він є власником земельної
ділянки зі службовими побудовами,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на
підставі рішення міськвиконкому від
31.01.1996 року № 62. На даний час в одному
зі службових приміщень, флігелі, з 2003
року проживають без реєстрації
відповідачі. Тривалий час він просить
їх звільнити його приміщення, однак
останні займають його незаконно, він
не може розпоряджатись своїм
приміщенням, відвідувати його. У
зв'язку з цим просив усунути перешкоди
в користуванні нежитловим приміщенням
шляхом виселення з нього відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та передати
ключі від звільнених приміщень.

Рішенням Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 06
березня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі
позивач, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, неповне
встановлення обставин справи, ставить
питання про скасування рішення і
просить ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов в повному обсязі. В
обґрунтування апеляційної скарги
зазначив, що він, як власник
зазначеного приміщення, має право
вимагати усунення будь-якого порушення
його прав, в тому числі шляхом
виселення зважаючи на те, що
відповідачі не заперечують факт їх
проживання у його будівлі. Посилання
відповідачів на договір
купівлі-продажу вважає безпідставними
та такими, що не підтверджуються
доказами.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_6 підтримав доводи
апеляційної скарги та просив
задовольнити її в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_7
заперечила проти апеляційної скарги та
вважає рішенням суду законним та
обґрунтованим.

Позивач, відповідачі та
представник третьої особи Управління
Державної міграційної служби в
Кіровоградській області, які були
належним чином повідомленими про час
та місце слухання справи, в судове
засідання апеляційного суду не
з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
відповідно до ст. 303 ЦПК України
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Колегія суддів вважає, що ухвалене у
справі судове рішення не відповідає
вищезгаданим вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено
і матеріалами справи підтверджується,
що згідно п. 18 рішення виконкому
Кіровоградської міської ради від 31
січня 1996 року № 62 вирішено питання
оформлення на праві особистої
приватної власності за ОСОБА_2
самовільно побудовану літню кухню літ
«Бббі», яка тимчасово
використовується, як житло, та
дозволено йому будівництво житлового
будинку на самовільно зайнятій
земельній ділянці площею 1000 м. кв. по
АДРЕСА_1, а також вирішено передати йому
у приватну власність вказану земельну
ділянку.

З будівельного паспорту на забудову
земельної ділянки по АДРЕСА_1,
вбачається, що на ній зведено погріб-Дд,
вбиральня-Г, літня кухня-Ббб , сарай-В,
фундамент під жилий будинок-А ( а.с. 11).

На підставі вищевказаного рішення
виконкому Кіровоградської міської
ради КП «Кіровоградське обласне
об'єднане бюро технічної
інвентаризації» зареєстровано право
власності позивача по справі на
земельну ділянку з службовими
побудовами за адресою: АДРЕСА_1, (а.с. 8).

ОСОБА_2 на праві приватної власності
належить земельна ділянка площею 0,10 га
призначена для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд за
адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено
копією Державного акту на право
приватної власності на землю серія КР
№ 00005625 виданого 25.05.1996 року (а.с. 74).

Згідно довідки голови квартального
комітету № 32 Кіровського району м.
Кіровограда №36 від 20.06.2012 року, за
адресою АДРЕСА_1 проживають без
реєстрації із 2003 року по теперішній
час, постійно: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (
а.с.7).

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено факту
самовільного зайняття відповідачами
спірного нежитлового приміщення та
здійснення перешкоди в користуванні та
розпорядженні цим приміщенням. Також
суд вважав, що позивачем не вірно
обрано спосіб захисту свого права, так
як виселення можливе лише із
житлового приміщення.

З такими висновками суду
погодитися неможливо.

Правом власності є право особи на
річ (майно), яке вона здійснює,
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316
ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України
власникові належить право володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, яке він реалізує на власний
розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України
власник майно має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Згідно діючої у період з 15.04.1991 року
по 20.06.2007 року норми ст. 13 Закону України
«Про власність» об'єктами права
приватної власності є жилі будинки,
квартири, предмети особистого
користування, дачі, садові будинки,
предмети домашнього господарства,
продуктивна і робоча худоба, земельні
ділянки, насадження на земельній
ділянці, засоби виробництва, вироблена
продукція, транспортні засоби, грошові
кошти, акції, інші цінні папери, а також
інше майно споживчого і виробничого
призначення.

Позивачем було здійснено самовільне
будівництва літньої кухні літ. «Бббі»
на земельній ділянці по АДРЕСА_1 до
31.01.1996 року, тобто до прийняття
виконкомом Кіровоградської міської
ради про оформлення за позивачем права
власності на здійснене ним
будівництво.

Правові наслідки самовільного
будівництва господарських і побутових
будівель і споруд регулювалися діючою
на час здійснення такого будівництва
ст. 105 ЦК УРСР.

Проте, у зв'язку з прийняттям
виконкомом Кіровоградської міської
ради вищевказаного рішення від 31.01.1996
року № 62, здійснене позивачем
будівництво не може вважатися
самочинним.

На підставі цього рішення виконкому
міської ради та відповідно до діючих на
той час Правил державної реєстрації
об'єктів нерухомого майно, що
знаходяться у власності юридичних і
фізичних осіб, затвердженого наказом
Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13 грудня 1995 р. N 56, КП «Кіровоградське
обласне об'єднане бюро технічної
інвентаризації» зареєстровано право
власності позивача по справі на
службову будівлю за адресою: АДРЕСА_1.

Отже позивач набув право власності
на вказане майно і як його має право на
захист належного йому майнового права
від будь-яких порушень.

Суд першої інстанції вірно зазначив,
що відповідачі не довели належними,
допустимими та достовірними доказами
той факт, що вони набули права
власності на службову будівлю літньої
кухні за адресою: АДРЕСА_1, а отже
обґрунтовано відхилив заперечення
представника відповідачів на позов,
суть яких зводиться до того, що
відповідачі придбали у позивача це
майно за усним договором
купівлі-продажу.

Та обставина, що відповідачі
фактично проживають у цій будівлі
підтверджено довідкою квартального
комітету (а.с. 7). Крім того, цю обставину
визнавала у судовому засіданні і
представник відповідачів.

Однак відповідачі не надали доказів
правомірності користування ними
належним позивачу майном.

Це безумовно свідчить про
неправомірне обмеження з боку
відповідачів у реалізації позивачем
його правомочності користування своїм
майном, а тому, відповідно до ст.ст. 15, 16,
391 ЦК України, ст. 1 ЦПК України, його
порушене право підлягає захисту.

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Способи захисту цивільних прав
передбачені ч. 2 ст. 16 ЦК України,
зокрема, відповідно до п. 3 цієї норми,
цивільне право може бути захищене
шляхом припинення дії, яка порушує
право.

Суд першої інстанції не врахував, що
позивач пред'явив вимогу про усунення
перешкод в користуванні належним йому
майном на підставі ст. 391 ЦК України, а
не на підставі норм житлового
законодавства.

Те, що позивач просив усунути
створені йому перешкоди шляхом
виселення відповідачів з належної йому
службової будівлі, не свідчить про
неправильно обраний ним спосіб
захисту порушеного права, а вказує на
невдале формулювання способу
виконання імовірного рішення суду.

Фактично ж він вимагав від
відповідачів припинити користування
та звільнити зайняте ними приміщення і
передати йому ключі від нього.

Такий спосіб захисту прав позивача
відповідає змісту ст.ст. 16, 391 ЦК
України.

За таких умов та відповідно до п. 1 ч.
6 ст. 130 ЦПК України, суд першої
інстанції мав уточнити позовні вимоги,
а не відмовляти у позові з цих підстав.

Оскільки суд першої інстанції
допустив порушення норм матеріального
і процесуального права, які привели до
неправильного вирішення справи,
відповідно до ст. 309 ЦПК України,
оскаржуване рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

З урахуванням викладеного вище,
колегія суддів вважає, що позов
підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Рішення Кіровського районного суду
м. Кіровограда від 6 березня 2014 року
скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про усунення перешкод в
користуванні майном задовольнити.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди в
користуванні належним йому майном,
службовою побудовою, яка розташована
на належній йому земельній ділянці, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом
її звільнення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з
передачею ОСОБА_2 ключів від вхідних
дверей звільненого приміщення.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: