У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І.,Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою, за касаційною
скаргою ОСОБА_7 на рішення
Новоград-Волинського міськрайонного
суду Житомирської області від 05 серпня
2013 року та ухвалу колегії суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суд Житомирської області
від 19 вересня 2013 року,

в с т а н о
в и л а :

У квітні 2010 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою шляхом демонтажу
огорожі, встановленої останнім по
АДРЕСА_1. Свої вимоги позивач
обґрунтовував тим, що він як власник
земельної ділянки, яка складається з
двох частин площами 0,0611 га та 0,0281 га не
має можливості користуватись частиною
земельної ділянки площею 0,0281 га,
оскільки відповідач самовільно
влаштував огорожу частини дороги
загального користування, що не дає
змоги дістатись позивачу до гаражу
побудованому на даній частині
земельної ділянки.

Рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 05 серпня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою колегії суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Житомирської
області від 19 вересня 2013 року, позов
ОСОБА_6 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_7
усунути перешкоди у користуванні
земельною ділянкою, що належить ОСОБА_6,
шляхом демонтажу огорожі, встановленої
на АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати судові рішення першої та
апеляційної інстанцій, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що позивачу на
праві приватної власності на підставі
державного акта про право приватної
власності на землю, виданого 26
листопада 1997 року та
зареєстрованого в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за №3352, належить
земельна ділянка, площею 00892 га, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).
Вказана земельна ділянка складається з
двох частин площами 0,0611 га та 0,0281 га.

З акту перевірки дотримання вимог
земельного законодавства від 07 липня
2009 року, складеного Державною
інспекцією з контролю за використанням
та охороною земель у Житомирській
області, вбачається, що 07 липня 2009 року
ОСОБА_7 загородив металевою огорожею та
використовує земельну ділянку, площею
0,0059 га (землі житлової та громадської
забудови), яка межує із суміжною
земельною ділянкою, що належить
позивачу (ОСОБА_6) та із суміжною
земельною ділянкою, яка перебуває у
постійному користуванні ОСОБА_6.
Загорожена земельна ділянка, яка
зображена в акті на постійне
користування земельною ділянкою, як
проїзд використовується ОСОБА_7 без
правовстановлюючих документів та за
відсутності відповідного рішення
органу місцевого самоврядування
(а.с.111).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України
передбачено, власники та
землекористувачі земельних ділянок
повинні обирати такі способи
використання земельних ділянок
відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо). Власники та землекористувачі
земельних ділянок зобов'язані не
використовувати земельні ділянки
способами, які не дозволяють власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок використовувати їх за цільовим
призначенням (неприпустимий вплив).

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено,
що власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 158 ЗК України
виключно судом вирішується земельні
спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян і юридичних осіб, а
також спори щодо розмежування
територій сіл, селищ, міст, районів та
областей.

Органи місцевого самоврядування
вирішують земельні спори у межах
населених пунктів щодо меж земельних
ділянок, що перебувають у власності і
користуванні громадян, та додержання
громадянами правил добросусідства, а
також спори щодо розмежування меж
районів у містах.

У разі незгоди власників землі або
землекористувачів з рішенням органів
місцевого самоврядування, органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів спір вирішується судом.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
пункті 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» від 16 квітня 2004 року № 7, згідно
зі ст. 158 ЗК України суди
розглядають справи за спорами про межі
земельних ділянок, що перебувають у
власності чи користуванні
громадян-заявників, які не
погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органу
влади з питань земельних ресурсів.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, дійшли вірного
та ґрунтовного висновку про те, що
відповідач незаконно влаштував
огорожу на єдиному можливому
проході/проїзді до частини земельної
ділянки площею 0,0281 га, яка належить
ОСОБА_6, чим позбавив останнього
можливості використання її за цільовим
призначенням, інші шляхи доступу до
вказаної частини земельної ділянки
відсутні.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення першої та апеляційної
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК
України підстави для обов'язкового
скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 05 серпня 2013 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суд
Житомирської області від 19 вересня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: О.В.
Кадєтова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І.
Наумчук