Номер провадження: 22-ц/785/2987/14
Номер справи місцевого суду: 522/8589/13-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Кварталової А.М.,

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Приморського районного суду м.Одеси
від 18 червня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ПАТ „Райффайзен Банк
Аваль" в особі Одеської обласної
дирекції АТ „Райффайзен Банк Аваль"
про визнання кредитного договору
недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
Приморського районного суду м.Одеси з
позовом до ПАТ „Райффайзен Банк Аваль"
в особі Одеської обласної дирекції АТ
„Райффайзен Банк Аваль" про визнання
кредитного договору № 014/0044/74/69449 від
24.01.2007 року укладений між ПАТ
„Райффайзен Банк Аваль" в особі
Одеської обласної дирекції АТ
„Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_2
недійсним з моменту його укладення та
застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину, застосувавши
односторонню реституцію, а саме:
зобов'язати ПАТ „Райффайзен Банк
Аваль" в особі Одеської обласної
дирекції АТ „Райффайзен Банк Аваль"
повернути ОСОБА_2 сплачені по
кредитному договору відсотки, пеню,
штрафні санкції, комісії, мотивуючи це
тим, що 24 січня 2007 року між ОСОБА_2 та
Публічним акціонерним товариством
«Райффайзен Банк Аваль» був укладений
кредитний договір № 014/0044/74/69449, згідно
умов якого банк надав позивачу кредит у
вигляді не відновлювальної кредитної
лінії з лімітом 100 000 (сто тисяч) доларів
США, строком до 24 січня 2027 року, зі
сплатою за користування кредитними
коштами 13, 5 % річних. У якості
забезпечення виконання зобов'язань за
вказаним кредитним договором, 25 січня
2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_2 був укладений
Іпотечний договір, згідно якого
позивач передав в іпотеку нерухоме
майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, який
належить іпотекодавцю на праві
власності на підставі договору
куплі-продажу, посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 Як
зазначає позивач, ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» порушено законодавство України,
зокрема Закон України «Про захист прав
споживачів», оскільки банком не надано
достовірну інформацію про умови
кредитування на момент підписання
договору, порушено порядок
кредитування наданням кредиту в
іноземній валюті, перекладено всі
ризики, пов'язані із знеціненням
національної валюти, на позивача, як
споживача, включено у договір
положення, які завідомо є невигідними
для споживача.

Вищевикладені обставини зумовили
звернутися ОСОБА_2 до суду із
відповідним позовом.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 18 червня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у
повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням
суду, ОСОБА_2 звернулася до суду
апеляційної інстанції з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 18 червня 2013 року та ухвалити
нове, яким задовольнити її позовні
вимоги у повному обсязі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції при
постановленні рішення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі вивчивши матеріали справи та
обговоривши підстави апеляційної
скарги, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити
на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення . першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
Законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
або заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 та її
представник будучи належним чином
повідомленими не з`явилися.
Представником апелянта подано через
канцелярію апеляційного суду заяву про
розгляд справи за її відсутності.
Клопотання про забезпечення доказів
до суду апеляційної інстанції не
надходило.

Виходячи зі змісту ст.11 ЦПК України
особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами на
власний розсуд.

У відповідності до ст. 305 ч.2 ЦПК України
неявка сторін, належним чином
повідомлених про час та місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

При таких обставинах судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції про відсутність
підстав для задоволення заявленого
позову.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що:

- 24 січня 2007 року між ОСОБА_2 та
Публічним акціонерним товариством
«Райффайзен Банк Аваль» був укладений
кредитний договір № 014/0044/74/69449, згідно
умов якого банк надав позивачу кредит у
вигляді не відновлювальної кредитної
лінії з лімітом 100 000 (сто тисяч) доларів
США, строком до 24 січня 2027 року, зі
сплатою за користування кредитними
коштами 13, 5 % річних;

- у якості забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором 25 січня 2007 року між ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 був
укладений Іпотечний договір, згідно
якого позивач передав в іпотеку
нерухоме майно, а саме: квартиру
АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцю на
праві власності на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» про визнання
договору споживчого кредиту недійсним,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач вимагав визнання недійсним
кредитного договору одночасно з
декількох підстав, зокрема у зв`язку із
порушенням прав споживача та
невідповідністю договору актам
цивільного законодавства - Закону
України «Про захист прав споживачів»,
норм ЦК України, Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання фінансових послуг», а саме
щодо особливостей кредитування в
іноземній валюті, несправедливість у
викладенні суттєвих умов договору
(зміна процентної ставки в
односторонньому порядку, відсутності
можливості дострокового повернення
кредиту, не надання достовірної
інформації щодо сплати суми кредиту і
процентів, не визначення виду
процентної ставки), порушення Банком п.
3.8. Правил надання банками інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, затверджених
постановою НБУ № 168 від 10.04.2007 року.
Позивач та відповідач, підписавши
кредитний договір 24.01.2007 року
встановили факт досягнення згоди між
собою, щодо всіх істотних умов
кредитного договору. Позивачем по
справі не доведені обставини, на які
він посилався, як на підставу
задоволення вимог. Підстави для
визнання порушень прав позивача у
зв'язку з ненаданням необхідної
інформації до укладення вказаного
договору кредиту та визнання дій банку
з цього приводу неправомірними
відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції
відповідає матеріалам справи та є
правильним.

Загальні підстави визнання договору
недійсним та застосування правових
наслідків визнання його недійсним
передбачені ст.. 203 та 215 ЦК України,
відповідно до яких підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5
та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно п.8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.112009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» не є укладеними
правочини (договори), у яких відсутні
встановлені законодавством умови,
необхідні для їх укладення (зокрема,
відсутня згода за всіма істотними
умовами договору).

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України
зобов'язання мають виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору.

Статтею 610 ЦК України передбачене, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
/неналежне виконання/.

У відповідності до ст. 611 ЦК України у
випадку невиконання зобов'язання
боржником настають правові наслідки у
виді відшкодування збитків. Боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Згідно з ч.1,3 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, установлених договором, а
позичальник повернути кредит та
сплатити відсотки. Особливості
регулювання відносин за договором про
надання споживчого кредиту
встановлені законом. Положення частин
4-11 ст. 11 Закону № «Про захист прав
споживача» передбачають такі права
споживача, які за своїм змістом можливо
реалізувати лише під час виконання
договору споживчого кредиту ( ч. 3.4.
Рішення Конституційного суду України
№ 15-рп2011 від 10.11.2011 року).

Звідси суд встановлює, що законодавчо
визначене що договір про надання
споживчого кредиту є одним з видів
банківського кредитування з
відповідними особливостями.

Згідно до ст. 1 Закону України «Про
захист прав споживачів» ( ч. 1 п. 23 та 19),
споживчий кредит - кошти, що надаються
кредитодавцем (банком або іншою
фінансовою установою) споживачеві на
придбання продукції. Продукція -
будь-які виріб (товар) робота чи
послуга, що виготовляються виконуються
чи надаються для задоволення
суспільних потреб.

Пунктом 2 Пленуму ВСУ «Про практику
розгляду цивільних справ за позовами
про захист прав споживачів»
передбачене, що оскільки закон не
визначає певних меж своєї дії, судам
слід мати на увазі, що до відносин які
ним регулюються належать, зокрема ті що
виникають із договорів про надання
фінансово-кредитних послуг для
задоволення власних побутових потреб
громадян.

Відповідно до ст.. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона зобов`язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи
кредитний договір укладений 24.01.2007
року.

Заочним рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2012
року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
задоволено. Стягнуто солідарно з
ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» 72186 доларів 32
цента США, що в еквіваленті складає
суму 576949 грн. 16 коп. в рахунок
відшкодування заборгованості за
кредитом, 8 952 доларів 17 центів США, що в
еквіваленті складає суму 71550 грн. 22 коп.
в рахунок відшкодування
заборгованості по відсоткам, 6308
доларів 61 цент США, що в еквіваленті
складає суму 50421 грн. 57 коп. в рахунок
відшкодування пені за прострочення
відсотків по кредиту, а також 3219 грн. у
відшкодування судового збору, а всього
702139 грн. 95 коп. (а. с. 37-41 ).

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 19 березня 2013 року заочне
рішення Киівського районного суду м.
Одеси від 15 жовтня 2012 року в частині
вирішення питання про стягнення
судових витрат змінено. Стягнуто з у
рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_5
судовий збір в розмірі по 1609 грн. 50 коп.
з кожного. В іншій частині заочне
рішення залишено без змін.

Вказаними судовими рішеннями
встановлено тривале невиконання
відповідачами зобов`язань щодо
повернення кредиту та сплати процентів
за користування кредитом, внаслідок
чого Банком нарахована пеня, яка
стягнута судом за останні три роки,
оскілки сторонами збільшено позовну
давність стосовно стягнення пені.

Позов про визнання договору споживчого
кредиту недійсним позивачем заявлено
05.04.2013 року - тобто після набрання
законної сили рішенням суду
апеляційної інстанції від 19.03.2013 року
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Отже, суд першої інстанції вірно
виходив з того, що позивачем не надано
належних доказів порушення Банком її
прав, як споживача, зокрема щодо
відсутності у договорі можливості
споживачу достроково сплатити
зобов`язання за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що
Банком при укладенні договору
споживчого кредиту порушено законні
права споживача, а сам договір не
відповідає актам цивільного
законодавства - Закону України «Про
захист прав споживачів», норм ЦК
України, Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання
фінансових послуг», так як кредит
виданий в іноземній валюті без
перерахунку зобов`язання позичальника
у національну валюту, є неспроможними
оскільки згідно зі статтею 99
Конституції України грошовою одиницею
України є гривня. Вказана стаття
визначає правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу, а статтею 192
ЦК передбачено, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом. Отже,
банк як фінансова установа, отримавши
у встановленому законом порядку
(статті 19, 47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність») банківську
ліцензіію на здійснення валютних
операцій або письмовий дозвіл на
здійснення операцій із валютними
цінностями, який до переоформлення
Національним банком України
відповідних ліцензій на виконання
вимог пункту 1 розділу II Закону України
від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання діяльності
банків» є генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій, має
право здійснювати операції з надання
кредитів у іноземній валюті (а. с. 42-46).

Судова колегія не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги про те, що
Банком порушені Правила надання
банками інформації споживачу про
умови кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджені постановою НБУ №
168 від 10.05.2007 року, зареєстровані в
Міністерстві юстиції України 25 травня
2007 року за N 541/13808., оскільки на час
укладення договору споживчого кредиту
дані правила, про порушення Банком яких
вказує позивач, не були затверджені і
не діяли. Крім того, до ухвалення
рішення про дострокове стягнення
зобов`язань за кредитним договором від
24.01.2007 року, позивач взагалі жодним
чином не піднімала питання про не
роз`яснення їй Банком умов
кредитування та про сукупну вартість
кредиту.

Не може судова колегія взяти до уваги
доводи апеляційної скарги про
несправедливість у викладенні
суттєвих умов договору (зміна
процентної ставки в односторонньому
порядку, відсутності можливості
дострокового повернення кредиту, не
визначення виду процентної ставки),
оскільки дані доводи не відповідають
матеріалам справи, не підтверджені
належними доказами та не спростовують
висновків районного суду. До того ж на
час укладення договору у січні 2007 року
закон не обмежував кредитора у
можливості в односторонньому порядку
змінювати проценту ставку за
користування кредитними коштами. Однак
при цьому кредитор не міг це робити
огульно, без певних підстав. Зокрема у
п. 6.2. кредитного договору від 24.01.2007
року передбачено, що Банк має право
змінити процентну ставку в
односторонньому порядку у разі зміни
кредитної політики, внаслідок рішень
законодавчої або виконавчої влади, НБУ
а також внаслідок рішення кредитора,
про що повідомляє позивальника за 7
календарних днів. У разі незгоди з
підвищенням процентної ставки
позичальнику надано право достроково
повернути кредитні кошти не пізніше 30
календарних днів з дати отримання
повідомлення про зміни.

У зв`язку із внесенням відповідних змін
до України Банкам заборонено
збільшувати фіксовану процентну
ставку в односторонньому порядку.

Інші доводи апеляційної скарги
фактично зведені до переоцінки
висновків районного суду без надання
апелянтом відповідних належних
доказів.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
при вирішенні справи порушень
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи, не допустив, а
наведені в скарзі доводи правильність
висновків суду не спростовують,
внаслідок чого апеляційна скарга
підлягає відхиленню.

На підставі викладеного і
керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК
України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 18 червня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

А.М. Кварталова