Справа № 344/1202/14-ц
Провадження № 22-ц/779/856/2014
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Васильковський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Меленко
О.Є., Фединяка В.Д.
секретаря
Мельник О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

третіх осіб ОСОБА_4,
ОСОБА_5

представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третіх осіб на
стороні позивача без самостійних вимог
ОСОБА_5, ОСОБА_4 про припинення права
власності на 1/4 частку квартири в
спільній власності та визнання права
власності на 1/4 частку квартири за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
04 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

в січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася з
даним позовом, посилаючись на те, що
квартира АДРЕСА_1 належить в рівних
долях по 1/4 їй, позивачці, бувшому
чоловіку ОСОБА_3 та дітям ОСОБА_5, ОСОБА_4
Спільне проживання з відповідачем є
неможливим, тому просила припинити
право власності ОСОБА_3 на 1/4 частину
зазначеної квартири, зарахувавши на
його користь 47 775 грн. компенсації за
його частку та визнати за нею право
власності на 1/4 частину цієї квартири.

Рішенням Івано-Франківського
міського суду від 04 березня 2014 року в
позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третіх осіб на
стороні позивача без самостійних вимог
ОСОБА_5, ОСОБА_4 про припинення права
власності на 1/4 частку квартири в
спільній власності та визнання права
власності на 1/4 частку квартири
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи.
Зазначає, що поділ трьохкімнатної
квартири АДРЕСА_1 є неможливим, що
підтверджується висновком експертного
дослідження № 36С/К. Суд не врахував, що
після розірвання шлюбу вона перебуває
з відповідачем в неприязних
відносинах, сторони не можуть
проживати в одній квартирі, оскільки в
ній проживає та зареєстровано три
різні сім'ї (позивачка, дочки, їхні
чоловіки та онуки), перебування в одній
квартирі з відповідачем, що зловживає
спиртними напоями, може призвести до
тяжких наслідків. Відповідач має іншу
сім'ю, з 2006 року забрав свої речі та
виїхав з квартири, неодноразово
пропонував їй викупити у нього 1/4
частину квартири, що підтверджується
телеграмою від 21.01.2014 року. Не враховано
судом і те, що нею до вирішення справи
по суті внесено на депозитний рахунок
суду 47 775 грн. ринкової вартості 1/4
частини спірної квартири. Застосовуючи
норми Римської конвенції про захист
прав і основних свобод людини 1950 року,
суд, захищаючи права відповідача, не
врахував шкоди інтересам трьох інших
співвласників. Рішення Європейського
суду з прав людини, на які послався суд,
не стосуються даних правовідносин.
Тому просить оскаржуване рішення
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
її позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

У засіданні апеляційного суду
позивачка, її представник і треті особи
апеляційну скаргу підтримали,
відповідач доводи апеляційної скарги
заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши подані докази і
доводи апеляційної скарги та
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід відхилити з таких підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що згідно свідоцтва про
право власності на житло від 22.12.2000 року
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_2 та
членам її сім'ї ОСОБА_3 (чоловік), ОСОБА_5
(дочка), ОСОБА_4 (дочка) в рівних долях.
Шлюб між сторонами розірвано рішенням
Івано-Франківського міського суду від
12.03.2012 року.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив із того, що дана квартира є
неподільною річчю, 1/4 частина квартири
не є незначною у співвідношенні до
загальної площі квартири. Позивачкою
не доведено обставин неможливості
сторін спільно володіти і
користуватися цим майном, а також
наявності у відповідача іншого житла.
Припинення права власності
відповідача на його частку у квартирі
завдасть істотної шкоди його
інтересам.

Висновок суду відповідає
обставинам справи та вимогам закону.

Конституцією України (ст. 41)
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном
на власний розсуд, вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Відповідно до ст. 365 ЦК України
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: 1) частка є незначною і не може
бути виділена в натурі; 2) річ є
неподільною; 3) спільне володіння і
користування майном є неможливим; 4)
таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї.

Зі змісту зазначеної норми
випливає, що припинення права особи на
частку в спільному майні допускається
за наявності будь-якої з передбачених
пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України
підстави, але лише в тому разі, коли
таке припинення права не завдасть
істотної шкоди інтересам співвласника
та членам його сім'ї.

Заперечуючи проти позову,
відповідач посилався на те, що у
спірній квартирі не проживає, оскільки
не має доступу до неї. Іншого житла у
нього немає, тому припинення права
власності на частку спірного
приміщення завдасть йому істотної
шкоди.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи
позивачка не довела наявність підстав,
які б свідчили про можливість
припинення права відповідача на частку
в спільному майні у відповідності до
норм закону, зокрема, що спільне
володіння і користування квартирою є
неможливим, а таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
відповідача як співвласника цієї
квартири.

Доказів про неможливість сторін
спільно володіти і користуватися цим
майном, а також, що відповідач
забезпечений іншим житлом, матеріали
справи не містять. Частка відповідача у
розмірі 1/4 частини квартири не може
бути визнана незначною

Відмовляючи в позові, суд
правильно виходив з того, що усі
суб'єкти права власності є рівними
перед законом, усім власникам
забезпечується рівні умови здійснення
своїх прав і що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
висновок суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позову є
законним, а наведені в апеляційній
скарзі доводи не обґрунтованими. При
цьому, судом всебічно, повно й
об'єктивно з'ясовано обставини справи
та надана їм належна оцінка.

За таких обставин, апеляційний
суд приходить до висновку, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, що є підставою
для відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського
міського суду від 04 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення. Касаційна скарга на
ухвалу може бути подана до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Васильковський В.М.

Судді:
Меленко О.Є.

Фединяк В.Д.