Справа №489/9847/13-ц 28.04.2014 28.04.2014 28.04.2014
Провадження №22-ц/784/1009/14
Головуючий у І інстанції
Доповідач у суді
апеляційної інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

28 квітня 2014 року

м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. і
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання -
Яценко Л.В.,

з участю:

- позивача ОСОБА_3,

- представника Державної казначейської
служби України у Миколаївській області
- Надточого К.В.,

- представника Ленінського районного
відділу Миколаївського міського
управління УМВС України в
Миколаївській області - Білецької О.В.,

- прокурора прокуратури Миколаївської
області - Брезіцького В.С.

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 19 лютого 2014 року,
ухваленого у цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до Ленінського
районного відділу Миколаївського
міського управління Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Миколаївській області (далі -
Ленінський РВ ММУ УМВС України в
Миколаївській області) та прокуратури
Ленінського району м. Миколаєва про
відшкодування майнової та моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

13 листопада 2013 року ОСОБА_3 пред'явила
до Ленінського РВ ММУ УМВС України в
Миколаївській області і прокуратури
Ленінського району м. Миколаєва
зазначений позов, який обґрунтовувала
наступним.

17 листопада 2007 року працівник
Публічного акціонерного товариства
«Державний Ощадний банк України»
ОСОБА_7 та громадянин ОСОБА_8
протиправно оформили на її ім'я кредит
для придбання автомобіля, а після
купівлі нею за 406 871 гривню автомобіля
марки «Додж Евеннджер» та відповідного
оформлення, із застосуванням фізичної
сили відібрали у неї названий
автомобіль і розпорядилися на свій
розсуд, завдавши їй майнової шкоди та
моральних страждань.

У зв'язку з цим, 17 листопада 2007 року вона
подала до Ленінського РВ ММУ УМВС
України в Миколаївській області заяву
про притягнення названих осіб до
кримінальної відповідальності, проте
посадові особи указаного відділу
міліції рішення про притягнення тих до
кримінальної відповідальності, як того
вимагає закон, не прийняли, натомість
винесли 5 незаконних постанов про
відмову у порушенні кримінальної
справи, які були скасовані, як
рішеннями суду, так, частково і
постановами прокурора.

Через протиправну поведінку
працівників міліції та допущену ними
тяганину у справі злочинці і до цього
часу залишаються непокараними, а
автомобіль не віднайденим.

Аналогічну позицію зайняла і
прокуратура Ленінського району м.
Миколаєва, яка покриває як незаконні
дії працівників міліції так і злочинні
дії правопорушників, залишаючи у силі
незаконні постанови слідчих органів
про закриття кримінального
провадження.

Посилаючись на виписані обставини та
на душевні страждання, яких вона зазнав
у зв'язку з їх бездіяльністю щодо
вирішення її заяви та винесення
незаконних рішень по ній, порушення цим
звичайного способу життя, позивач на
підставі ст. 56 Конституції України,
ст.ст. 1167, 1172, 1173 та 1176 ЦК України просила
стягнути з відповідачів 406 871 гривню на
відшкодування моральної шкоди і 72 000
гривень на відшкодування моральної
шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 19 лютого 2014 року у
задоволенні позову відмовлено за його
безпідставністю.

ОСОБА_3 подала на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просила його скасувати і
ухвалити нове рішення, яким її позов
задовольнити повністю.

Скаргу обґрунтовувала невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення ним норм матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без змін, оскільки суд
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Так, відмовляючи ОСОБА_3 у позові, суд 1
інстанції виходи з того, що законних
підстав для протилежного висновку,
щодо результату розгляду справи немає,
оскільки позивач не надала допустимих
та законних доказів заподіяння їй
відповідачами моральних чи фізичних
страждань, втрат немайнового
характеру.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах доводів
апеляційної скарги, погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції,
вважає їх, а також висновки, щодо
результату вирішення справи, вірними,
обґрунтованими й законними.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі СТ. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, а відповідно
до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного
суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31 березня 1995
року № 5 передбачено, що відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

При цьому, при вирішені спорів даної
категорії спорів, необхідно мати на
увазі, що за КК України посадові органи
міліції та прокуратури при здійсненні
процесуальних дій з перевірки та
розслідування заяв про злочини діють
як самостійні особи і єдиним засобом
впливу на їх процесуальну діяльність є
оскарження ухвалених ними документів в
порядку підпорядкованості, до
прокуратури та суду.

У свою чергу, оскаржуючи постанови про
відмову у порушенні кримінальної
справи, особа реалізує надане їй
Конституцією України своє
процесуальне право.

Матеріальну відповідальність, в тому і
за заподіяння моральної шкоди, несе
юридична особа, з якою ті знаходяться у
трудових правовідносинах, і тільки за
прямі неправомірні дії цих осіб, якими
шкода заподіяна.

Ухвалення процесуального документу
щодо долі заяви про злочин, крім
випадку, якщо це вчинено навмисно, з
метою приховання злочину, а чи
звільнення особи від кримінальної
відповідальності, до таких дій не
належить.

Іншого, законодавець не передбачив.

З системного логічного аналізу
названих норм можна та ст. 1176 ЦК
України, випливає висновок про те, що
юридичні особи системи Міністерства
внутрішніх справ України та органів
прокуратури несуть відповідальність
лише за дії своїх працівників, яким
безпосередньо завдано шкоду
громадянам або іншим юридичним особам.
Такий обов'язок не розповсюджується на
процесуальну діяльність названих
юридичних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, за
результатами перевірки заяви ОСОБА_3
від 17 листопада 2007 року про вчинення
відносно неї співробітниками банку
шахрайських дій та протиправне
відібрання ними у неї автомобіля,
посадові особи Ленінського РВ ММУ УМВС
України в Миколаївській області
прийняли 4 постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи,
оскільки, як на їх думку, підставою
виникнення спірних відносин є не
скоєння названими позивачем особами
злочину, а наявність між позивачем і
юридичною особою, де ті працюють,
цивільно-правових відносин, що
випливають із кредитного зобов'язання.

Проаналізувавши таку позицію,
прокуратура Ленінського району м.
Миколаєва винесла постанову про
відсутність у діях названих осіб
складу злочину, оскільки це стосується
їх правової позиції, де вони є
самостійними особами.

За скаргами позивача названі
процесуальні документи постановами
суду 1 інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції були скасовані
як незаконні та необґрунтовані, а
матеріали направлені для проведення
додаткових перевірок.

При цьому всі судові рішення містили
посилання лише на один недолік у діях
службових осіб органів міліції та
прокуратури при перевірці заяв та
скарг ОСОБА_3, а саме, невиконання у
повному обсязі вказівок судів,
зазначених у попередніх судових
документах.

Між тим, як вбачається з постанов суду 1
інстанції та ухвали суду апеляційної
інстанції (а.с. - 5-6, 10-11, 12-13. 14, 15, 17-19), усі
вказівки носили абстрагований
характер і обумовлювалися
необхідністю проведення додаткової
перевірки заяви.

Як наслідок, 05 вересня 2013 року
прокуратура Ленінського району
винесла чергову постанову про закриття
кримінального провадження, за
відсутністю у діях посадових осіб
Ленінського РВ ММУ УМВС України в
Миколаївській області ознак складу
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК
України (а.с. - 50-52).

Названа останньою постанова є чинною.

Іншого із наявних у справі доказів не
вбачається, а других позивач не надала,
хоча за процесуальним законом то є її
обов'язком.

За таких обставин і положень чинного
законодавства, відповідачі по даній
справі не повинні нести
цивільно-правової відповідальності за
вчинення їх працівниками і
оскаржуваних ОСОБА_3 процесуальних дії,
а тому у позові слід відмовити.

Оскільки цього ж, встановивши фактичні
обставини справи і дослідивши надані
сторонами докази в сукупності, з таких
же мотивів дійшов і районний суд, то
підстав для задоволення апеляційної
скарги немає. Суд першої інстанції
правильно виходив із недоведеності та
безпідставності заявлених позовних
вимог.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом даної цивільної справи, то вони
не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки більша
частина з них не має підтвердження, а ті
ж, що мали місце, носили формальний
характер і не вплинули на результат
вирішення справи.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з
ОСОБА_3 на користь держави, підлягає
стягненню судовий збір у розмірі 121
гривня 80 копійок, сплата якого,
відповідно до ухвали апеляційного суду
Миколаївської області від 01 квітня 2014
року, був відстрочений до ухвалення
рішення по справі.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 19 лютого 2014 року залишити
без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 121
гривню 80 копійок судового збору.

Ухвала набирає законної сили з
дня її проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: