Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/194/14-ц

Провадження №2/377/123/14

28 квітня 2014 року Славутицький
міський суд Київської області у складі:
головуючої - судді Теремецької Н.Ф., при
секретарі - Прядко Н.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м. Славутичі
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_5 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3,
державний нотаріус Славутицької
міської державної нотаріальної
контори Наваліхіна Олена
Олександрівна, про визнання договору
купівлі-продажу удаваним,-

У С Т А Н О В И В:

До суду надійшла зазначена
позовна заява, у якій представник
позивача на підставі довіреності
просить визнати договір
купівлі-продажу трикімнатної квартири
АДРЕСА_1 від 12.10.2001 року договором
дарування.

Позовні вимоги
обґрунтовувались тим, що 24.09.2001 року
ОСОБА_5 оформила довіреність на ОСОБА_3,
а саме на вчинення дій відносно власної
квартири (АДРЕСА_1), який на той час
перебував у шлюбі з її матір'ю ОСОБА_2.
Метою оформлення вказаної довіреності
було укладення договору дарування
даної квартири. 12 жовтня 2001 року між
ОСОБА_5, від імені якої діяв ОСОБА_3, та
ОСОБА_2 було укладено договір
купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_5
продала, а ОСОБА_2 купила квартиру
АДРЕСА_1. Ніяких грошових коштів за
квартиру вона не отримувала і не мала
намір отримувати. Про вказаний факт
вона дізналась тільки тоді, коли
ОСОБА_3 після розлучення з матір'ю
звернувся до суду з вимогою поділу
нібито спільного майна - будинку, що був
отриманий в результаті обміну квартир.
Таким чином, ОСОБА_3, укладаючи від її
імені договір дарування, діяв у
власних корисних інтересах, продаючи
квартиру частково самому собі.

Посилаючись на вищенаведені
обставини та ст. 58, 62, 63 ЦК Української
РСР, представник позивачки просить
визнати договір купівлі-продажу
трикімнатної квартири АДРЕСА_1 від
12.10.2001 року договором дарування.

Третя особа ОСОБА_3 та його
представник ОСОБА_4 подали
заперечення проти позову, в яких
зазначили, що заявлені позивачем у
позові аргументи не знаходять
підтвердження у матеріалах справи та в
чинному законодавстві, оскільки
ОСОБА_3, третя особа у справі, діючи від
імені ОСОБА_5 на підставі довіреності,
продав квартиру (АДРЕСА_1) на законних
підставах, уклавши договір
купівлі-продажу АЕВ № 228107. Як на
законність укладення договору
купівлі-продажу, вони посилалися на
довіреність, видану ОСОБА_5 ОСОБА_3
24.09.2001 року та зареєстровану в реєстрі
за номером 9774, оскільки у зазначеній
довіреності відсутнє право ОСОБА_3, як
повіреного ОСОБА_5, дарувати квартиру, а
однією складовою з повноважень
оформленої довіреності є продаж
квартири. Крім того, позивач
пропустила строк позовної давності,
поважних причин пропущеного строку
позовної давності немає, так як, в 2002
році ОСОБА_3 передав копію договору
купівлі-продажу АЕВ № 228107 ОСОБА_5, яка
на той час перебувала у нього в гостях,
тому просили застосувати строк
давності і відмовити у задоволенні
позову.

У судовому засіданні
представник позивача підтримав
позовні вимоги та просив задовольнити.
Суду пояснив, що позивач, - дочка
відповідача, надала довіреність
ОСОБА_3. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 була
домовленість про укладення договору
дарування. При підписанні довіреності
ОСОБА_5 довіряла своїй матері ОСОБА_2,
яка була присутня у нотаріуса при
підписанні довіреності, та ОСОБА_3, які
на той час перебували в
зареєстрованому шлюбі. Проте, ОСОБА_5
ніяких коштів не отримувала ні від
ОСОБА_3, ні від ОСОБА_2. Лише, коли в 2012
році в суді розглядалася справа про
визнання права власності на частку
майна, яке є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, та виділ майна в
натурі, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_5 дізналася, що ОСОБА_3 було
укладено договір купівлі-продажу
квартири. За ознакою безгрошовості
укладений договір купівлі-продажу
квартири необхідно визнати договором
дарування.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги визнала в повному
обсязі та просила їх задовольнити. Суду
пояснила, що дійсно за договором
купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 на
підставі довіреності, виданої її
дочкою ОСОБА_5, продав їй квартиру за
адресою: АДРЕСА_1. Але, вона грошових
коштів за неї не віддавала ні ОСОБА_5, ні
ОСОБА_3, тому фактично був укладений
договір дарування цієї квартири.

Третя особа, ОСОБА_3, не підтримав
позовні вимоги та просив відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі. Суду пояснив, що дочка
відповідача ОСОБА_5 видала йому
довіреність на здійснення продажу
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1. На підставі цієї довіреності
був укладений договір купівлі-продажу
вказаної квартири. Як пояснила йому
відповідач, укладення цього договору
необхідно було для того, щоб цю
квартиру та іншу квартиру, яка належала
їй і внучці, можливо було б обміняти на
котедж. Особисто з ним ОСОБА_5 не
домовлялася про те, що необхідно було
укласти договір дарування. Ніяких
зауважень щодо укладення договору
купівлі-продажу квартири від ОСОБА_5,
яка приїжджала до них в гості в м.
Славутич в 2002 році, не було. Чи
віддавала грошові кошти відповідач
позивачу за продаж квартири йому не
відомо.

Представник третьої особи ОСОБА_3,
- ОСОБА_4 не підтримав позовні вимоги та
просив відмовити у задоволенні позову.
Суду пояснив, що позивач ОСОБА_5
уповноважила ОСОБА_3 на укладення
договору купівлі-продажу квартири і
тому в його повноваження не входило
укладення договору дарування вказаної
квартири. ОСОБА_3 діяв в межах наданих
йому позивачем повноважень,
визначених в довіреності.

Державний нотаріус Славутицької
міської державної нотаріальної
контори Наваліхіна О.О. в судове
засідання не з'явилась, надала до суду
письмові пояснення, в яких просила
розглядати справу за її відсутності та
зазначила, що договір купівлі-продажу
квартири за адресою: АДРЕСА_1 було
посвідчено Славутицькою державною
нотаріальною конторою Київської
області 12.10.2001 року за реєстровим
номером 5441 згідно довіреності,
посвідченої нотаріусом м.
Новосибірська Російської Федерації
ОСОБА_8 24.09.2001 року за реєстровим
номером 9774, в якій ОСОБА_5 надала
повноваження ОСОБА_3 продати або
обміняти вищевказану квартиру,
повноважень на дарування в довіреності
не було.

Ухвалою суду від 28 квітня 2014 року
відмовлено у прийнятті визнання
відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог у
цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, державний
нотаріус Славутицької міської
державної нотаріальної контори
Наваліхіна Олена Олександрівна, про
визнання договору купівлі-продажу
удаваним та продовжено судовий розгляд
в загальному порядку.

Суд, вислухавши пояснення осіб,
які беруть участь у справі, дослідивши
матеріали справи, дійшов до висновку,
що позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.
Судом встановлено, що 24 вересня 2001
року позивач вчинила односторонній
правочин, видавши ОСОБА_3, третій особі
у справі, довіреність, посвідчену
нотаріусом м. Новосибірська Російської
Федерації ОСОБА_8 за реєстровим номером
9774, якою уповноважила ОСОБА_3 бути її
представником у відповідних
організаціях, установах по всім
питанням, що стосуються розпорядження
квартирою, розташованою за адресою:
АДРЕСА_1, продати за ціну та на умовах за
його розсудом вказану квартиру, чи
обміняти її (а.с. 19).

12 жовтня 2001 року ОСОБА_3, діючи
від імені ОСОБА_5, на підставі
довіреності продав зазначену квартиру
ОСОБА_2, що підтверджено договором
купівлі-продажу, посвідченим
державним нотаріусом Славутицької
державної нотаріальної контори
Наваліхіною О.О. та зареєстровано в
реєстрі за номером 5441 (а.с. 3).

Як вбачається з оглянутого в
судовому засіданні рішення
Славутицького міського суду Київської
області від 10 жовтня 2012 року, яке було
частково змінено рішенням
апеляційного суду Київської області
від 19 грудня 2012 року, у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_9 про
визнання права власності на частку
майна, яке є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, та виділ майна в
натурі, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували з
27 червня 1997 року у зареєстрованому
шлюбі, розірвання якого 3 червня 2009 року
було зареєстровано у відділі
реєстрації актів цивільного стану
Славутицького міського управління
юстиції Київської області. Після
розірвання шлюбу відповідач відновила
дошлюбне прізвище ОСОБА_2(а.с. 39-52).

Вирішуючи спір відповідно до
встановлених обставин справи та
відповідних їм правовідносин, суд
виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦК УРСР
довіреністю визнається письмове
уповноваження, яке видається однією
особою іншій особі для представництва
перед третіми особами.

Згідно ч.1 ст. 63 ЦК УРСР угода, укладена
від імені другої особи особою, не
уповноваженою на укладення угоди або з
перевищенням повноважень, створює,
змінює і припиняє цивільні права і
обов'язки для особи, яку представляють,
лише в разі дальшого схвалення угоди
цієї особою.

Як вбачається з довіреності, виданої
ОСОБА_5 ОСОБА_3, посвідченої нотаріусом
м. Новосибірська Російської Федерації
ОСОБА_8 за реєстровим номером 9774,
ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_3 продати
за ціну та на умовах за його розсудом
квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, чи обміняти її.

Таким чином, доводи представника
позивача про те, що ОСОБА_3, уклавши
договір купівлі-продажу квартири,
перевищив надані йому ОСОБА_5
повноваження, спростовуються
дослідженою в судовому засіданні
довіреністю, тому ч.1 ст.63 ЦК УРСР, на яку
посилається представник позивача в
позовній заяві як на одну із підстав
недійсності договору купівлі-продажу,
застосуванню не підлягає.

Не знайшли в судовому засіданні
підтвердження і доводи представника
позивача про те, що ОСОБА_3, укладаючи
договір купівлі-продажу, порушив
вимоги ч.3 ст. 62 ЦК УРСР, якою
передбачено, що представник не може
укладати договори від імені особи, яку
він представляє, ні у відношенні себе
особисто, ні у відношенні другої особи,
представником якої він одночасно є,
оскільки в судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_3 уклав договір
купівлі-продажу не у відношенні себе
особисто, а з іншою особою.

Згідно ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР якщо угода
укладена з метою приховати іншу угоду
(удавана угода), то застосовуються
правила, що регулюють ту угоду, яку
сторони дійсно мали на увазі.

Як вбачається з пояснень третьої особи
ОСОБА_3, позивач уповноважила його на
укладення договору купівлі-продажу
квартири, а не договору дарування.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні також підтвердила, що
підписуючи договір у нотаріуса, вона
усвідомлювала, що підписує саме
договір купівлі-продажу квартири.

Згідно ч.1 ст. 224 ЦК України за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначено у договорі
купівлі-продажу квартири, продаж
квартири вчинено за 16000 гривень, які
продавець одержав повністю від покупця
до підписання цього договору, що
підтвердили своїми підписами ОСОБА_3
та ОСОБА_2, тобто укладений договір
відповідає за своїм змістом ч.1 ст. 224 ЦК
України.

В судовому засіданні ОСОБА_3 пояснив, що
йому невідомо, чи передавала грошові
кошти відповідач позивачу, оскільки
вони родичі і тому він не втручався в
їхні справи.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. За правилом ч.2 цієї
статті докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Таким чином, тягар доказування
правомірності своїх вимог покладено
на позивача, виходячи з принципу
змагальності сторін, закріпленого в ст.
10 ЦПК України.

Доказів того, що було укладено договір
дарування квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1, позивачем, її
представником та відповідачем суду не
надано.

Вищенаведені обставини та досліджені у
судовому засіданні докази свідчать
про реальність та дійсність
оспорюваного договору купівлі-продажу
квартири.

За таких обставин підстав для
задоволення позову немає.

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст. 209, 213 - 215
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову
відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено
до апеляційного суду Київської області
через Славутицький міський суд.
Апеляційна скарга може бути подана
протягом десяти днів. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Рішення набирає законної
сили після закінчення строку на
апеляційне оскарження, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Повне рішення виготовлено 3
травня 2014 року

Суддя
Н. Ф. Теремецька