АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/8867/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/985/14
Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л.
Доповідач Кривчун Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.,

Суддів: Пилипчук Л.І., Хіль Л.М.

при секретарі Філоненко О.В.,

за участю відповідача ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Полтаві
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м.
Полтави від 27 січня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного
суду м. Полтави від 27 січня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення боргу відмовлено.

Із цим рішенням не погодилася позивач,
яка в апеляційній скарзі, посилаючись
на порушення норм матеріального права
внаслідок не застосування закону, який
підлягав застосуванню до даних
правовідносин, просить рішення
місцевого суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким її позовні вимоги
задовольнити та стягнути з відповідача
на її користь борг за договором позики
у сумі 97000,00грн.

В обґрунтування доводів скарги
посилається на те, що укладений 03.04.2010
року між нею та ОСОБА_3, яка на цей час
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_1, договір позики є дійсним,
фактично при його укладанні були
дотримані вимоги чинного
законодавства України, а тому вважає
висновки суду про сумнівність факту
його укладання такими, що не
відповідають фактичним обставинам
справи та діючим нормам законодавства,
а факт укладання кредитного договору в
інтересах та потребах сім»ї таким, що
встановлений та підтверджений
належними доказами, що, на її думку, є
достатнім для покладення на одного з
подружжя, який не був стороною у
кредитному договорі, обов»язку
сплатити половину боргових
зобов»язань за кредитом.

У судовому засіданні відповідач
апеляційну скаргу не визнав та прохав
її відхилити.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, заявлених у
суді першої інстанції, вислухавши
пояснення учасників процесу, приходить
до висновку про відхилення апеляційної
скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Місцевим судом вірно встановлено, що
рідною дочкою позивача ОСОБА_2 є третя
особа ОСОБА_3, яка з 23 серпня 1998 року по 05
березня 2010 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, після
розірвання якого останній 19.04.2011 року
звернувся до суду з позовом про поділ
спільного майна подружжя, в якому
просив суд визнати за ним право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним
позовом про поділ майна, визначення
розміру часток у праві спільної
сумісної власності з урахуванням
коштів, внесених кожним із подружжя у
купівлю квартири, припинення права
власності на частку в спільному майні з
виплатою на користь ОСОБА_1 компенсації
та визнання за нею права особистої
власності на квартиру.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави по вказаній справі від 22 квітня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Полтавської області
від 06.06.2013 року, позов ОСОБА_1
задоволено, визнано за ОСОБА_1 право
власності на 1/2 частину квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину квартири, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 про поділ майна, визначення
розміру часток у праві спільної
сумісної власності, припинення права
власності та визнання за нею права
особистої власності на квартиру
відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати
(а.с.11-15, 43-46).

Як убачається з позовної заяви, ОСОБА_2,
в обгрунтування позовних вимог
посилається на те, що між нею та ОСОБА_3
03.04.2008 року було укладено договір
позики, оформлений розпискою, за яким
ОСОБА_3 отримала у ОСОБА_2 грошові кошти
у сумі 194000,00 грн., які зобов'язувалася
повернути у строк до 03.04.2010 року (а.с.5).

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий суд обґрунтовано виходив із
того, що відповідач ОСОБА_1 не є
стороною договору позики та
позичальником у розумінні статті 1046 ЦК
України, а тому правовідносини між
позивачем ОСОБА_2 та відповідачем
ОСОБА_1 з договору позики не виникали;
обов»язок по поверненню одержаних за
договором позики коштів покладається
виключно на ОСОБА_3, до якої позивач з
вимогами не зверталася, а у ОСОБА_3, в
свою чергу, виникло право на поділ
спільного майна подружжя з урахуванням
боргових зобов»язань і такий спір з
приводу поділу майна з урахуванням
боргів подружжя, які виникли в
інтересах сім»ї, було вирішено судом
22.04.2013 року.

Такий висновок відповідає обставинам
справи та наявним у справі доказам
виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Під час ухвалення зазначеного судового
рішення від 22.04.2013 року Київським
районним судом міста Полтави
встановлювалися обставини наявності
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правовідносин з
договору позики на суму 194000,00 грн., а
спільне майно подружжя поділено з
урахуванням боргових зобов'язань
подружжя; встановлено відсутність
доказів здійснення ОСОБА_3 розрахунків
за позикою, взагалі наявності в неї
фінансової можливості здійснити такі
розрахунки, що, відповідно до
постановленого судом рішення, ставить
під сумнів сам факт укладення договору
позики.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.3 ст.61 СК України якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Статтею 65 СК України передбачено, що
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що факт укладення договору позики в
інтересах та для потреб сім»ї
встановлений судовим рішенням, у
зв'язку з чим ОСОБА_1 повинен нести
обов'язок щодо сплати половини
боргових зобов'язань ОСОБА_3 за
договором позики, не заслуговують на
увагу, оскільки виникнення в силу норм
ст. 61 СК України у подружжя права
спільної сумісної власності на грошові
кошти, одержані за договором, не є
підставою для зміни сторони в договорі
позики та виникнення у позикодавця
права вимоги до іншого із подружжя.

З огляду на те, що договір позики за
своїм змістом не є договором щодо
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, правила, встановлені статтею
65 СК України не підлягають
застосуванню при покладенні обов'язків
за таким договором на іншого із
подружжя.

В силу норм ст. 1046 ЦК України укладений
договір позики одним із подружжя не
породжує жодних правових наслідків для
інших осіб, крім сторін зобов'язання, в
тому числі і для іншого з подружжя.

Як установлено рішенням Київського
районного суду м. Полтави від 22 квітня
2013 року, яке вступило в законну силу,
укладаючи договір позики з ОСОБА_2 на
суму 194000,00 грн., ОСОБА_3 діяла в
інтересах сім»ї. Разом з тим, нею не
надано доказів на підтвердження того,
що отримані за договорами позики кошти
є її особистою власністю та сплачені
саме за придбання спірної квартири та
що позика нею повернута в повному
обсязі ОСОБА_2

Апеляційна скарга не містить нових
фактів чи засобів доказування, які б
спростували висновки суду першої
інстанції.

Суд першої інстанції повно та
об'єктивно встановив фактичні
обставини справи і дав їм належну
правову оцінку, дослідив надані
сторонами докази, на підставі яких
дійшов вірного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно
застосував норми матеріального права
відповідно до характеру правовідносин,
що склалися між сторонами та в межах
заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду
відповідає вимогам закону, зібраним по
справі доказам, обставинам справи,
підстав для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі,
колегія суддів не вбачає.

Відповідно ч.1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, -
відхилити.

Рішення Київського районного
суду м. Полтави від 27 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ
/підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ
/підпис/ Л.І. Пилипчук

/підпис/ Л.М. Хіль

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області:
Т.О. Кривчун