Справа № 454/141/13
Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/783/2707/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 12 червня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до ДП
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов'язків, внаслідок
професійного захворювання, -

В С Т
А Н О В И Л А:

У січні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
з позовом до Державного підприємства
«Львіввугілля», з посиланням на
рішення Конституційного суду України
№1-рп/2004 від 27.01.2004 року, ст.9 Закону
України «Про охорону праці» та Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» просив стягнути з
відповідача 30 000 грн. у відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов'язків, внаслідок
професійного захворювання.

Рішенням Сокальського районного суду
Львівської області від 12.06.2013 року
позов задоволено частково. Стягнуто з
підприємства на користь позивача 10 000
гривен на відшкодування моральної
шкоди спричиненої внаслідок
професійного захворювання. В решті
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, таке
в апеляційному порядку оскаржене
позивачем.

В апеляційній скарзі просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.
Мотивує тим, що судом першої інстанції
допущено невідповідність висновків
суду обставинам справи та допущено
неповне з»ясування обставин справи. Не
достатньо враховано наведені мотиви
спричинення моральної шкоди позивачу,
ступінь втрати працездатності,
долучені з цього приводу належні
докази. Тому просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення
про задоволення позову у повному
об»ємі, стягнути з відповідача
моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.
Розмір такої вважає повністю
обґрунтований, розумний та
справедливий.

В письмових запереченнях на
апеляційну скаргу відповідач
висловився про недоведеність
позивачем позовних вимог.

Сторони в судове засідання не
з»явились. В заяві представник
позивача просить справу розглядати в
його відсутності. За даними про
належне повідомлення учасників
процесу про розгляд справи за
апеляційною скаргою, у відповідності
до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія
суддів вважає можливим продовжувати
розгляд справи у відсутності
представника відповідача.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197
ЦПК України фіксування судового
засідання технічними засобами за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає, виходячи з
таких мотивів.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з»ясованих обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказми, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду таким вимогам відповідає.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу, яка передбачає, що обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, у яких
беруть участь ті самі особи або особа,
щодо якої встановлені ці обставини.
Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністравтивне
правопорушення обов»язкові для суду,
що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок або
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Перевіряючи доводи
апеляційної скарги позивача, колегія
суддів враховує, що матеріалами
справи, зокрема з копії трудової книжки
позивача встановлено, що стаж роботи
позивача на шахті становить понад 19
років, в тому числі в умовах впливу
шкідливих факторів, що підтверджено
актом обстеження робочого місця від
31.01.2007 року. / а.с. 16-17/.

Згідно копії означеного акту -
позивач гірником очисного забою
працював в умовах підвищеної
запиленості повітря на робочому місці,
шумі при роботі машини та механізмів,
підвищеній вологості повітря,
вимушеного положення тіла навколішки,
виконував важку фізичну роботу.

Згідно акту розслідування
професійного захворювання /отруєння /
від 10 травня 2007 року вбачається, що
стаж роботи позивача становить 25
років 10 місяців, з яких 19 років та 9
місяців у шкідливих умовах, що у
причинному зв»язку з діагностованим
профзахворюванням. Професійне
захворювання виникло в результаті
роботи в шкідливих умовах праці на
вугільних підприємствах: з 1987 року по
2007 рік гірником очисного видобувної
дільниці шахти «Великомостівська» при
недостатньому виконанні протипилових
заходів, невиконання вимог ряду
пунктів Державних санітарних правил
та норм для підприємств вугільної
промисловості. /а.с. 26-27/.

Відповідно до копії довідки
обласної МСЕК серії ЛВА-2 № 021360 від
25.05.2007 року позивачу вперше
встановлено 55% втрати професійної
працездатності та третю групу
інвалідності безтерміново. /а.с. 27/

З долучених до справи копій
виписок з історій хвороб - позивач
неодноразово перебував на
стаціонарному лікуванні / а.с.10-24, а.с.
28-33/. З посиланням на перелічені докази
позивач просив про відшкодування
моральної шкоди.

Враховуючи надані позивачем
докази обґрунтованості позову, а також
наявні у справі інші медичні
документи та копії акту
розслідування професійного
захворювання, копії висновків МСЕК,
копію трудової книжки, копію акту
розслідування хронічного
професійного захворювання,
санітарно-гігієнічної характеристики
умов правці позивача від від 01.02.2007
року, судом вірно враховано
наявність права у позивача на
відшкодування моральної шкоди, як
потерпілого внаслідок втрати
професійної працездатності та
трудового каліцтва з врахуванням
врегулювання такого права на
законодавчому рівні, а також, що
наведені докази безумовно
підтверджують, що внаслідок тривалого
періоду часу у шкідливих умовах,
отримання ряду професійних
захворювань позивач повинен
прикладати додаткових зусиль для
організації свого життя.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо.

Задовольняючи частково вимоги щодо
відшкодування позивачу моральної
шкоди, суд першої інстанції
обгрунтовано врахував, що відповідно
до 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці»,
державна політика в галузі охорони
праці базується, зокрема, на принципах
пріоритету життя і здоров»я
працівників, повної відповідальності
роботодавця за створення належних,
безпечних і здорових умов праці,
соціального захисту працівників,
повного відшкодування шкоди особам,
які потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. А тому знайшов
підставними докази про спричинення
моральної шкоди і з врахуванням
долучених доказів, виважено підійшов
до визначення суми морального
відшкодування.

Згідно з роз»сненнями Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4
від 31.03.1995 року «Про судову практику по
справах про відшкодування моральної /
немайнової/ шкоди /» із змінами
внесеними постановою від 25.05. 2001 року №
5 - моральна шкода може складатися
зокрема у моральних переживаннях у
зв»язку з ушкодженням здоров»я, у
порушенні нормальних життєвих
зв»язків через неможливість
продовження активного способу життя,
при настанні інших негативних
наслідків.

Враховуючи, наведені вище мотиви,
а також те, що позивачу вперше
встановлено ступінь втрати
професійної працездатності внаслідок
роботи у шкідливих умовах 21.05.2007 року,
відшкодувати моральну шкоду повинен
саме відповідач. Судом вірно враховано,
що право потерпілого на відшкодування
моральної шкоди виникає у особи з дня
встановлення її стійкої втрати
працездатності вперше висновком
МСЕК. А відтак підлягають застосуванню
норми матеріального права, чинні на цей
період часу. Судом вірно застосовано
норми матеріального права в тому числі
вимоги ст. 237-1 КЗпП України, яка
передбачає, що відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв»язків і вимагають від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя .

Суд, постановляючи рішення вірно
врахував, що рішенням Конституційного
Суду від 27 січня 2004 року
регламентовано, що громадяни, яким
встановлена стійка втрата професійної
працездатності мають право на
стягнення на їх користь моральної
шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж
рішення, ушкодження здоров»я,
заподіяне потерпілому під час
виконання трудових обов»язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
заподіюють йому моральні та фізичні
страждання. У випадку каліцтва
потерпілий втрачає працездатність і
переносить значно більшу моральну
шкоду, чим працівник, що не втрачає
професійної працездатності.

Таким чином, з врахуванням
конституційної значимості здоров»я, як
невідчужуваного і нерушимого блага, що
належить людині від її народження й
охороняється державою, виходячи із
вищезазначених обставин справи, суд
першої інстанції вірно виходив з того,
що заявлена вимога є обгрунтованою
частково. Дано належну оцінку доказам
позивача про ступінь спричинених йому
моральних страждань. Суд виважено
підійшов до визначення розміру
відшкодування, навів у рішенні
достатньо мотивів, в тому числі
врахував роз»яснення Пленуму
Верховного Суду України у постанові
№4 від 31.03.1995 року «Про судову практику
по справах про відшкодування моральної
/ немайнової / шкоди» зі змінами
внесеними постановою від 25 травня 2001
року № 5, а саме врахував обсяг та
характер страждань, яких зазнав
позивач, характер немайнових втрат їх
тривалість і неможливість
відновлення, а також обсяг додаткових
зусиль для організації свого життя,
дав належну оцінку доказам, наданих
позивачем у підтвердження позовних
вимог та прийшов до вірного висновку,
визначивши суму відшкодування в
розмірі 10 000 гривен.

Заперечення відповідача не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції.

Тому колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга позивача до задоволення не
підлягає.

На підставі наведеного колегія
суддів приходить до висновку, що судом
вірно встановлено характер спірних
правовідносини, застосовано
відповідні норми матеріального права,
рішення постановлено з дотримання норм
процесуального права, тому підстав для
його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.303,304, п. ч.1 ст. 307,308,313,
п.1 ч. 1 ст. 314,315 317 319 ЦПК України,

колегія суддів

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 12 червня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскарженою в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий

Судді