УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Гримич М.К., Колодійчука В.М.,
Умнової О.В., Фаловської
І.М. розглянувши у судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,треті особи:
Макарівська районна державна
нотаріальна контора Київської області,
Відділ Держземагенства у
Макарівському районі Київської
області, про визнання недійсними
свідоцтв про право на спадщину,
визнання недійсним запису у
сертифікаті на земельну частку (пай),
державного акта на право власності на
земельну ділянку, визнання права
власності на спадкове майно, стягнення
грошової компенсації, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду Київської області від 19 листопада
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4,, ОСОБА_5,треті
особи: Макарівська районна державна
нотаріальна контора Київської області,
Відділ Держземагенства у
Макарівському районі Київської
області, про визнання недійсними
свідоцтв про право на спадщину,
визнання недійсним запису у
сертифікаті на земельну частку пай,
державного акта на право власності на
земельну ділянку, визнання права
власності на спадкове майно, стягнення
грошової компенсації.

Позовні вимоги мотивувала тим, що її
мати, ОСОБА_6, приблизно з 1990 року
проживала у с. Мотижин Макарівського
району Київської області за адресою:
АДРЕСА_1, де доглядала свою матір
ОСОБА_7, та займалась веденням
сільського господарства, утриманням
будинку та господарських будівель.

Після смерті ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 продовжувала
проживати в селі Мотижин за вказаною
адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача - ОСОБА_6
померла, після чого позивач подала до
П'ятої Київської Державної
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини, за якою було
заведено спадкову справу від 22 лютого
2005 року. ОСОБА_3 також подала заяву до
нотаріальної контори про прийняття
спадщини, однак отримати свідоцтво на
право на спадщину було не можливо,
оскільки, були відсутні
правовстановлюючі документи. Позивач
зазначала, що ОСОБА_6 прийняла спадщину,
фактично вступивши в управління нею,
хоча на час звернення ОСОБА_4, до
нотаріуса у 2006 році, ОСОБА_6 не було в
живих, однак, після неї спадщину було
прийнято її донькою - ОСОБА_3

Отримуючи свідоцтво на спадщину після
ОСОБА_7, ОСОБА_4, було порушено право на
спадкування ОСОБА_6, що в подальшому
призвело до порушення права на
спадкування ОСОБА_3 Оскільки, ОСОБА_4,
всупереч вимогам закону отримала
свідоцтво про право на спадщину після
ОСОБА_7

Заочним рішенням Макарівського
районного суду Київської області від 04
липня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 19 листопада 2013 року
скасовано рішення суду першої
інстанції, ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом після ОСОБА_7,
видане на ім'я ОСОБА_4 Макарівською
державною нотаріальною конторою 25
січня 2006 року в частині визнання за
ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину
житлового будинку з відповідною
частиною господарських та побутових
будівель і споруд, що знаходиться в
АДРЕСА_1, що належав померлій ОСОБА_7 на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно, виданого 15 грудня 2005
року виконкомом Мотижинської
сільської ради, Макарівського району,
Київської області за № 47 від 31 серпня
2004 року, зареєстрованого Макарівським
бюро технічної інвентаризації в
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно 15 грудня 2005 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом після ОСОБА_7,
видане на ім'я ОСОБА_4 Макарівською
державною нотаріальною конторою 25
січня 2006 року в частині визнання за
ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину
права на земельну частку (пай) у землі,
яка перебуває у колективній власності
КСП ім. Шевченка, що знаходилось на
території Мотижинської сільської ради,
Макарівського району, Київської
області, розміром 3.36 в умовних
кадастрових гектарах без визначення
меж цієї частки в натурі (на
місцевості), належного померлій ОСОБА_7
на підставі сертифікату на право на
земельну частку (пай), виданого
Макарівською районною державною
адміністрацією Київської області 15
грудня 1996 року, згідно рішення
Макарівської районної державної
адміністрації Київської області за №
447 від 16 жовтня 1996 року.

Визнано недійсними зміни у сертифікаті
на право на земельну частку (пай), що
виданий на ім'я ОСОБА_7 15 грудня 1996 року
Макарівською районною державною
адміністрацією Київської області в
графі "Зміни, які вносяться до
сертифікату у зв'язку з передачею права
на земельну частку (пай)" в частині
запису від 15 лютого 2006 року, відповідно
до якого право на земельну частку (пай)
передано ОСОБА_4

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку,
виданий на ім'я ОСОБА_4 20 лютого 2008 року,
розмір ділянки - 3,9313 га, що розташована
на території Мотижинської сільської
ради з цільовим призначенням - ведення
особистого селянського господарства.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
грошову компенсацію в сумі 112 643 грн 50
коп. за Ѕ частину спадкового майна, що
складається з домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку
спадкування після смерті ОСОБА_6 право
власності на Ѕ частку земельної частки
(паю) у землі, яка перебувала у
колективній власності КСП імені
Шевченка, що знаходилась на території
Мотижинської сільської ради
Макарівського району Київської
області розміром 3,36 га в умовних
кадастрових гектарах без визначення
меж цієї частки в натурі (на місцевості)
належного ОСОБА_7 на підставі
сертифікату на право на земельну
частку (пай) серії КВ № 0137752, що виданий
на ім'я ОСОБА_7 15 грудня 1996 року
Макарівською районною державною
адміністрацією Київської області
згідно рішення Макарівської районної
державної адміністрації Київської
області за № 447 від 16 жовтня 1996 року.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_6 не прийняла спадщину після
смерті матері - ОСОБА_7, оскільки була
зареєстрована за іншою адресою, а сам
факт проживання зі спадкодавцем не
свідчить про вступ в управління
спадковим майном.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
ухвалюючи рішення про часткове
задоволення вимог ОСОБА_3, апеляційний
суд взяв до уваги довідку сільської
ради від 03 червня 2011 року, видану про те,
що ОСОБА_6 з 1990 року по 2004 рік проживала
по АДРЕСА_1 та до 1997 року доглядала свою
матір ОСОБА_7, а тому дійшов висновку, що
ОСОБА_6 фактично прийняла спадщину
після смерті ОСОБА_7

Проте, з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна, оскільки суд дійшов їх з
порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є донькою
ОСОБА_6, мати ОСОБА_6 - спадкодавець
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

За життя ОСОБА_7 було складено декілька
заповітів. Згідно останнього заповіту
від 01 червня 1992 року все своє майно
остання заповіла ОСОБА_6 та ОСОБА_4
(а.с.74-76).

З заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_7 звернулась ОСОБА_4 (а.с.81).

ОСОБА_7 за життя належало право на
земельну частку (пай) у землі, яка
перебуває у колективній власності КСП
ім. Шевченка, розміром 3,36 га. Це право
згодом було передано ОСОБА_4, що
підтверджується сертифікатом на право
на земельну частку (пай) від 15 лютого 2006
року (а.с.17).

25 січня 2006 року ОСОБА_4 видано два
свідоцтва про право на спадщину за
законом на спадкове майно, яке
складається з житлового будинку з
надвірними будівлями та спорудами за
адресою: АДРЕСА_1, права на земельну
частку (пай) та грошових вкладів (а.с.91).

Згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку від 20
лютого 2008 року ОСОБА_4 є власником
земельної ділянки з цільовим
призначенням ведення особистого
селянського господарства площею 3,9313
га, розташованої на території
Мотижинської сільської ради (а.с.18).

Спадковий житловий будинок з
надвірними будівлями та спорудами за
адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 продала ОСОБА_5,
що підтверджується договором
купівлі-продажу від 28 березня 2006 року
(а.с.19).

Відповідно до ч. 3 ст. 213 ЦПК України
обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 з 03 вересня 1981 року та на час
відкриття спадщини після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 була зареєстрована
та проживала за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.59).

Відповідно до ст. 549 ЦК України в
редакції 1963 року визначено, що
спадкоємець прийняв спадщину: якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном; якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

Відповідно до п. 113 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 14 червня 1994 року №18/5, в редакції, що
була чинною на час виниклих
правовідносин, доказом вступу в
управління чи володіння спадковим
майном можуть бути : довідка
житлово-експлуатаційної організації,
правління житлово-будівельного
кооперативу, виконавчого комітету
місцевої Ради народних депутатів чи
відповідної місцевої державної
адміністрації про те, що спадкоємець
безпосередньо перед смертю
спадкодавця проживав разом з ним, або
про те, що спадкоємцем було взято майно
спадкодавця; довідка державної
податкової служби, страховика чи
іншого органу про те, що спадкоємцем
після відкриття спадщини сплачувались
податки або страхові платежі по
обов'язковому страхуванню, квитанція
про сплату податку, страхового платежу;
копія рішення суду, що набрало законної
сили, про встановлення факту
своєчасного прийняття спадщини; запис
у паспорті спадкоємця або в будинковій
книзі, який свідчить про те, що
спадкоємець був постійно прописаний в
спадковому будинку (квартирі) в період
шести місяців після смерті спадкодавця
, та інші документи, що підтверджують
факт вступу спадкоємця в управління чи
володіння спадковим майном.

За таких обставин, висновок суду першої
інстанції про те, що ОСОБА_6 фактично не
вступила в управління та володіння
спадковим майном після смерті матері -
ОСОБА_7, оскільки була зареєстрована за
іншою адресою, а тому до неї не перейшло
право власності на вказане спадкове
майно, відповідає вимогам закону та
підтверджений матеріалами справи.

Суд апеляційної інстанції, в порушення
вимог ч.2.ст. 303 ЦПК України без
отримання нових доказів та без
посилання на порушення порядку
дослідження доказів судом першої
інстанції ухвалив протилежне за
змістом рішення.

Висновки та мотиви щодо вказаних
питань судом першої інстанції чітко
викладено в мотивувальній частині
свого рішення, у відповідності до ч. ч.
3, 4 ст. 212 ЦПК, згідно з якими суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно з законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції
відповідно до ч.1 ст.339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного
суду Київської області від 19 листопада
2013 року скасувати.

Заочне рішення
Макарівського районного суду
Київської області від 04 липня 2013 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук судді:
М.К. Гримич
В.М.
Колодійчук
О.В. Умнова
І.М.
Фаловська