Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/452/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Годованець І.А.
Доповідач Савченко С. О.
УХВАЛА

Іменем України

06.03.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого: Савченко С.О.

суддів:. Белінської І.М., Суровицької
Л.В.

при секретарі: Ткаченко Т.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_4 до відділу
державної виконавчої служби
Устинівського районного управління
юстиції Кіровоградської області,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання права
власності на майно та звільнення майна
з-під арешту, за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Устинівського
районного суду Кіровоградської
області від 24 грудня 2013 року і

в с т а н о в
и л а :

В грудні 2013 року ОСОБА_4
звернувся до суду із зазначеним
позовом, в якому просив визнати за ним
право власності на: гарнітур стінку з
чотирьох предметів коричневого
кольору у задовільному стані,
кольоровий телевізор BRАVІS, TV-тюнер,
кольоровий телевізор СТАРТ в
неробочому стані, супутникову антену
на три головки і супутникову антену на
одну головку, які знаходяться в
домоволодінні АДРЕСА_1 та звільнити
його з під арешту, виключивши майно з
акту опису.

В обґрунтування своїх вимог
позивач посилався на те, що 20 листопада
2013 року відділом Державної виконавчої
служби Устинівського районного
управління юстиції було проведено опис
та арешт зазначеного вище майна для
забезпечення стягнення боргу ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_5. Майно належить
особисто йому відповідно договору
купівлі-продажу від 10.09.2010р., а тому
майно підлягає звільненню з під
арешту.

Ухвалою Устинівського районного
суду від 16.12.2013 року в якості
співвідповідачів залучені до участі у
справі ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Рішенням Устинівського районного суду
від 24 грудня 2013 року в задоволенні
позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення про задоволення
позову. Зокрема посилається на те, що
судом безпідставно не враховано
наявність правочину, який ніким не
оспорювався, крім того суд не розглянув
клопотання позивача про звільнення
його від сплати судового збору, а
ухвалою від 16.12.2013р. запропонував
судовий збір сплатити.

Про час і місце розгляду справи
сторони повідомлені у встановленому
статтею 76 ЦПК України порядку, в судове
засідання не з'явилися. Враховуючи
положення ч.2 ст.305 ЦПК України, згідно з
якою неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи, колегія суддів вирішила
розглядати справу у відсутності
сторін.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду у встановлених статтею 303 ЦПК
України межах, колегія суддів вважає,
що передбачених законом підстав для
його скасування немає.

Судом встановлено, що згідно акту
опису й арешту майна від 20 листопада 2013
року державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Устинівського районного управління
юстиції при примусовому виконанні
виконавчого листа № 2/403/136/13, виданного
Устинівським районним судом 21.10.2013року
про стягнення з ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_5 боргу в сумі 20229 грн.40 коп., в с.
Докучаєво Устинівського району було
описано гарнітур стінку з чотирьох
предметів коричневого кольору у
задовільному стані, кольоровий
телевізор BRАVІS, TV-тюнер, кольоровий
телевізор СТАРТ в неробочому стані,
супутникову антену на три головки і
супутникову антену на одну головку, яке
було передано на зберігання позивачеві
(а.с.12-13).

Вирішуючи позовні вимоги, суд
дійшов обґрунтованого висновку, що
вони не ґрунтуються на законі.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України
"Про виконавче провадження" особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права на це майно і про зняття
з нього арешту.

Пленум Верховного Суду України, в
пункті 16, постанови №14 від 26 грудня 2003
року, "Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
органів і посадових осіб державної
виконавчої служби та звернень
учасників виконавчого провадження"
вимоги інших осіб щодо належності їм, а
не боржнику майна, на яке накладено
арешт, вирішуються шляхом пред'явлення
ними відповідно до правил
підвідомчості позову до боржника та
особи, в інтересах якої накладено
арешт, про визнання права власності на
майно і звільнення його з-під арешту.

Вимоги про визнання права
власності на майно, на яке державним
виконавцем накладено арешт, позивач
обґрунтував тим, що він придбав його у
відповідачки ОСОБА_6 на підставі
договору купівлі-продажу, укладеного у
письмовій формі10.9.2010р (а.с.11).

Договір купівлі-продажу такого
майна не відноситься до правочинів, які
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню. Тому на
підставі ч.2 ст.220 ЦК України такий
договір не може бути визнано дійсним,
оскільки зазначеною нормою
передбачено, що суд може визнати
дійсним договір, якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору і відбулося повне або
часткове виконання договору, але одна
із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення.

Відповідно не можна визнати
обґрунтованим позов про визнання в
судовому порядку права власності на
побутове майно у зв'язку з укладенням
договору купівлі-продажу.

Крім того, позивач в судовому
засіданні суду першої інстанції дав
пояснення, згідно яких меблева стінка
належить не йому, а його матері,
телевізор купив у брата в 2012 році, а
договір купівлі-продажу склали по
необхідності (а.с.38-40). Такі розбіжності
позову та пояснень позивача свідчать,
що договір купівлі-продажу не може бути
належним доказом. В апеляційній скарзі
позивач посилається на договір
купівлі-продажу майна від 10.9.2013 року. В
матеріалах справи зазначений договір
взагалі відсутній.

Враховуючи наведене, виконавча
служба обґрунтовано наклала арешт на
спірне майно у зв'язку з примусовим
виконанням судового рішення.

Посилання суду в рішенні на
фіктивність правочину, на думку
колегії суддів, є зайвим, проте це не
вплинуло на правильність ухваленого
судом рішення.

У апеляційній скарзі позивач
зазначає, що судом першої інстанції не
розглянуто клопотання про звільнення
позивача від сплати судового збору. В
матеріалах справи знаходиться ухвала
суду від 16.12.2013 року про необхідність
сплати судового збору і надання для
цього позивачеві необхідного строку, в
якій суд не дослідив клопотання
позивача..

Колегія суддів вважає, що для
вирішення даного спору питання щодо
звільнення позивача від сплати
судового збору не має правового
значення, оскільки встановлено, що
позивач не набув права власності на
спірне майно.

Суд правильно вирішив спір по
суті, тому передбачених законом
підстав для задоволення апеляційної
скарги немає.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області

у х в а л и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Устинівського районного
суду Кіровоградської області від 24
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді