У х в а л а

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Штелик С.П.,

суддів: Коротуна В.М.,
Попович О.В.,

Касьяна
О.П.,
Cтупак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та
органу опіки та піклування
Перемишлянської районної державної
адміністрації про відібрання дитини,
за касаційними скаргами органу опіки
та піклування Перемишлянської
районної державної адміністрації
Львівської області та ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду Львівської
області від 25
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що ОСОБА_4 - його дружина
18 вересня 2012 року таємно, без його
згоди, вивезла їх доньку ОСОБА_5 з м.
Перемишляни (місця постійного
проживання дитини) в Рівненську
область, а потім - у м. Тернопіль, де, на
думку позивача, життя і здоров'я дитини
перебуває в небезпеці.

Враховуючи вказане, позивач просив в
порядку ст. 162 СК України повернути
дитину - ОСОБА_5 за попереднім місцем
проживання.

Рішенням Перемишлянського районного
суду Львівської області від 30
серпня 2013 року, у задоволенні позову
було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 25 листопада 2013 року,
рішення суду першої інстанції було
скасовано та у справі ухвалено нове
рішення, яким позов було задоволено.
Відібрано дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
від матері ОСОБА_4, яка проживає в
АДРЕСА_1 та повернуто дитину батькові
ОСОБА_3 з яким дитина проживала в
АДРЕСА_2.

Рішення про відібрання дитини від
ОСОБА_4 і повернення її ОСОБА_3, з яким
дитина проживала, допущено до
негайного виконання. В іншій частині
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

У касаційних скаргах орган опіки та
піклування Перемишлянської районної
державної адміністрації Львівської
області та ОСОБА_4 просять скасувати
рішення апеляційного суду та залишити
в силі рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Касаційні скарги підлягають
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із
безпідставності позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення,
суд апеляційної інстанції виходив із
того, що наявні підстави для
задоволення позову в порядку ст. 162 СК
України.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Судами встановлено, що рішенням
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 13 травня 2013
року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який
було зареєстровано 28 серпня 2007 року
Корелицькою сільською радою
Перемишлянського району Львівської
області, актовий запис № 4, було
розірвано. Від шлюбу сторони мають
дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ухвали Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 23 травня 2013 року відкрито
провадження у справі за позовом ОСОБА_3
про визначення місця проживання
дитини.

З листа служби у справах неповнолітніх
та дітей Тернопільської міської ради №
1214/04-24.1 від 25 червня 2013 року та акта
обстеження житлово-побутових умов від
20 травня 2013 року вбачається, що при
обстеженні житлово-побутових умов за
місцем проживання малолітньої ОСОБА_5
по АДРЕСА_1 встановлено, що за даною
адресою зареєстровані: ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 та ОСОБА_4 У помешканні
малолітня ОСОБА_5 проживає з бабусею,
дідусем та матір'ю.
Санітарно-гігієнічні умови на
належному рівні, в квартирі чисто та
прибрано, підстав стверджувати про
загрозливу ситуацію, яка негативно
впливала на життя, здоров'я та розвиток
дитини, немає.

Частиною 1 ст. 160 Сімейного кодексу
України (далі - СК України) встановлено,
що місце проживання дитини, яка не
досягла десяти років, визначається за
згодою батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом. Під час
вирішення спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Стаття 162 СК України, встановлює, що у
випадку, якщо один з батьків або інша
особа самочинно, без згоди другого з
батьків чи інших осіб, з якими на
підставі закону або рішення суду
проживала малолітня дитина, або
дитячого закладу (установи), в якому за
рішенням органу опіки та піклування
або суду проживала дитина, змінить її
місце проживання, у тому числі способом
її викрадення, суд за позовом
заінтересованої особи має право
негайно постановити рішення про
відібрання дитини і повернення її за
попереднім місцем проживання.

За змістом ст. ст. 10 та 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК
України надані суду докази мають бути
належними та допустимими.

Частина 4 ст. 60 ЦПК України передбачає,
що доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Виходячи з обставин справи та наданих
доказів, суд апеляційної інстанції
дійшов помилкового висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позову в порядку ст. 162 СК України.

Крім цього, вирішуючи справу та
задовольняючи позов в порядку
ст. 162 СК України, суд апеляційної
інстанції не надав належної оцінки
тому, що питання відібрання дитини в
порядку ст. 162 СК України пов'язане з
вирішенням питання щодо визначення
місця проживання дитини.

При цьому, суд апеляційної інстанції
належним чином не врахував, що питання
визначення місця проживання дитини на
час постановлення судових рішень
вирішено не було.

Враховуючи зазначені обставини, суд
першої інстанції, ухвалюючи рішення,
яким відмовив у задоволенні позову,
вірно встановив фактичні обставини
справи, які мають значення для
правильного вирішення справи,
правильно застосував норми
матеріального і процесуального права
та дійшов вірного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову в порядку ст. 162 СК України,
ухваливши законне і обґрунтоване
рішення.

Безпідставно скасувавши законне та
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні процесуального
та матеріального закону.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги органу опіки та
піклування Перемишлянської районної
державної адміністрації Львівської
області та ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 25 листопада 2013 року
скасувати та залишити в силі рішення
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 30 серпня 2013
року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
В.М. Коротун

О.П. Касьян

О.В. Попович

О.В. Cтупак