Справа № 161/1554/14-ц
Провадження № 2/161/1121/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

(заочне)

07 березня 2014 року
місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області в складі :

головуючого - судді Філюк Т.М.

при секретарі Коритнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
надання дозволу на тимчасовий виїзд за
межі України неповнолітньої дитини без
згоди та супроводу батька, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з
позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу
на тимчасовий виїзд за межі України
неповнолітньої дитини без згоди та
супроводу батька.

Свій позов мотивує тим, що перебувала з
відповідачем в зареєстрованому шлюбі
до 16 березня 2006 року. Від даного шлюбу у
них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син -
ОСОБА_3.

Вказує, що дитина повністю перебуває на
її утриманні, відповідач у вихованні
сина участі не приймає і матеріально не
утримує. Зазначає, що має можливість
разом з сином поїхати за кордон на
відпочинок, однак відповідач з
незрозумілих причин дозволу на
тимчасовий виїзд дитини за кордон не
дає.

Просить суд дати дозвіл на тимчасовий
виїзд за межі України неповнолітнього
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до
досягнення ним 16 років із терміном
безперервного перебування за кордоном
30 днів у супроводі матері ОСОБА_1 без
згоди та супроводу батька ОСОБА_2

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, подав суду заяву
про розгляд справи у його відсутності,
не заперечував щодо постановлення
заочного рішення по справі.

Відповідач в судове засідання не
з'явився з невідомих суду причин, хоча
завчасно і належним чином був
повідомлений про місце і час розгляду
справи, зокрема через розміщення
оголошення в пресі.

З погодженням з представником позивача
суд ухвалює рішення при заочному
розгляді справи, що відповідає вимогам
ст.224 ЦПК України.

Дослідивши та оцінивши докази в їх
сукупності, суд прийшов до висновку, що
позов підставний та підлягає до
задоволення.

Судом встановлено, що позивач та
відповідач є батьками ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, про стверджується
свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1
(а.с. 7).

Також встановлено, що 16 березня 2006 року
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, що
стверджується копією свідоцтва про
розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с. 6).

Судом встановлено, що сторони після
розірвання шлюбу проживають окремо.
Неповнолітній син проживає з матір'ю -
ОСОБА_1, яка матеріально утримує та
належним чином піклується про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток. З огляду на цю
обставину, позивач має можливість на
поїздку з сином ОСОБА_3 на відпочинок за
кордон з метою розширення його
кругозору, ознайомлення з культурою
інших народів, стимулювання вивчення
іноземних мов та підготовкою до
самостійного життя. Разом з тим,
тимчасові виїзди дитини за межі
України (екскурсії, відпочинок)
зумовлені потребою нормального
фізичного, духовного і морального
розвитку дитини. Також матиме
можливість оздоровити сина в морській
кліматичній зоні, яка є надзвичайно
сприятливою для дітей такого віку. В
даному випадку в інтересах дитини є
тимчасові виїзди за межі України.

Право кожного, хто на законних
підставах перебуває на території
України, на свободу пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом, та повертатися в Україну
гарантується Конституцією України (ст.
33).

Статтею 10 пунктом 2 Конвенції про права
дитини, прийнятою 44-ю сесією
Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і
ратифікованою Постановою Верховної
Ради України від 27.02.1991 року,
передбачено, що Держави-учасниці
поважають право дитини та її батьків
залишати будь-яку країну, включаючи
власну, і повертатися в свою країну,
щодо права залишати будь-яку країну
діють лише такі обмеження, які
встановлені законом і необхідні для
охорони державної безпеки,
громадського порядку (order public), здоров'я
чи моралі населення або прав і свобод
інших осіб і сумісні з визнаними в цій
Конвенції іншими правами.

Із указаними нормами кореспондуються
положення ч.ч.1,3,4 ст. 313 ЦК України,
відповідно до яких фізична особа має
право на свободу пересування, фізична
особа, яка не досягла шістнадцяти
років, має право на виїзд за межі
України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними, фізична особа
може бути обмежена у здійсненні права
на пересування лише у випадках,
встановлених законом, а також
аналогічні положення ст. 1 спеціального
законодавчого акту - Закону України
"Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" (Закон №
3857-XII). Правила перетинання державного
кордону України громадянами України
встановлюються Кабінетом Міністрів
України відповідно до зазначеного
Закону та інших законів України (ст. 3
Закону № 3857-XII).

За відсутності одного з батьків виїзд
неповнолітнього громадянина України
за кордон може бути дозволено на
підставі рішення суду.

За приписами Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених Постановою КМ
України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з
України громадян, які не досягли
16-річного віку, в супроводі одного з
батьків або інших осіб, уповноважених
одним з батьків, здійснюється без
нотаріально посвідченої згоди другого
з батьків у разі пред'явлення певних
документів або їх нотаріально
засвідчених копій, зокрема, рішення
суду про надання дозволу на виїзд з
України громадянину, який не досяг
16-річного віку, без згоди та супроводу
другого з батьків (п. 4 пп.2 абз. 9).

Відповідно до Конвенції,
Держави-учасниці забезпечують те, щоб
дитина не розлучалася з батьками
всупереч їх бажанню, за винятком
випадків, коли компетентні органи
згідно з судовим рішенням, визначають
відповідно до застосовуваного закону і
процедур, що таке розлучення необхідне
в якнайкращих інтересах дитини;
відповідно до зобов'язання… за пунктом
1 статті 9 заява дитини чи її батьків на
в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із
неї з метою возз'єднання сім'ї повинна
розглядатися Державами-учасницями
позитивним, гуманним і оперативним
чином, Держави-учасниці надалі
забезпечують, щоб подання такого
прохання не призводило до
несприятливих наслідків для заявників
та членів їх сім'ї (ст. 10 п. 1).

Способом захисту цивільного права та
інтересу може бути, зокрема, припинення
дії, яка порушує право, а також інший
спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч.
2 ЦК України).

Отже, правило щодо права дитини на
виїзд за межі України лише за згодою
батьків та в їхньому супроводі або в
супроводі осіб, які уповноважені ними
(ст. 313 ч. 3 ЦК України), не є абсолютним.
Спеціальне законодавство передбачає у
випадку відсутності згоди одного з
батьків на виїзд дитини за кордон і
виникнення відповідного спору
вирішення такого судом, в т.ч., шляхом
вирішення питання про надання дозволу
на відповідні дії одному з батьків без
згоди на їх вчинення другим.

Кожна особа має право на проживання в
сім'ї, особа може бути примусово
ізольована від сім'ї лише у випадках і в
порядку, встановлених законом; дитина
має бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією України, Конвенцією,
іншими міжнародними договорами
України, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України (ст. 4 ч.
3, ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України). За змістом
ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої
права та виконуючи обов'язки, батьки
повинні передусім дбати про інтереси
дитини, батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

В судовому засіданні встановлено, що
між сторонами виникають непорозуміння
щодо оперативного вирішення питання
про надання батьком згоди на виїзд
дитини за кордон, в тому числі з метою
розширення її кругозору, стимулювання
вивчення іноземних мов та підготовкою
до самостійного життя, а також для
оздоровлення.

В даному випадку в інтересах дитини є
періодичні тимчасові виїзди за межі
України. Разом з тим, тимчасові виїзди
дитини за межі України (екскурсії,
відпочинок) зумовлені потребою
нормального фізичного, духовного і
морального розвитку дитини.

Періодичні тимчасові виїзди дитини за
кордон не позбавляють відповідача
можливості брати участь у вихованні та
спілкуванні з дитиною .

Крім того, виходячи з положень ст. 141 СК
України, якою визначена рівність прав і
обов'язків батьків відносно дитини,
відповідач як батько дитини має
рівнозначне з позивачем право на
участь у вихованні та спілкуванні з
сином, в тому числі і на спільні виїзди
з дитиною за межі України. Такого права
відповідача не заперечувала в судовому
засіданні і позивач.

Позиція відповідача, який зволіканням
або бездіяльністю фактично
перешкоджає виїзду дитини за кордон,
порушує права дитини. Обставин, які
обмежують право неповнолітнього
ОСОБА_3 на періодичні тимчасові виїзди
за межі України до досягнення 16-річного
віку суд не вбачає, а тому, приходить до
висновку про необхідність задоволення
позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 13, 15, 16, 58, 60, 88, 212-215,
226 ЦПК України, на підставі Конвенції
про права дитини, ратифікованої
Постановою Верховної Ради України від
27.02.1991 року, ст. 155 СК України, ст. 4 Закону
України "Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України", суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Дозволити виїзд за межі України
неповнолітнього громадянина України -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та
супроводу батька ОСОБА_2 до досягнення
дитиною 16 (шістнадцяти) років із
терміном безперервного перебування за
кордоном 30 днів у супроводі матері
ОСОБА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте
Луцьким міськрайонним судом за
письмовою заявою відповідача, поданою
протягом десяти днів з дня отримання
його копії. Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя

Луцького міськрайонного суду
Т.М. Філюк