Справа № 348/3579/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1110/2014
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О.Я.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Матківського Р.Й., Мелінишин Г.П.,

секретаря
Вилки І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог ОСОБА_3 за
апеляційною скаргою представника ПАТ
КБ "ПриватБанк" - Шуліки Аліни
Володимирівни на рішення
Надвірнянського районного суду від 04
квітня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Надвірнянського районного
суду від 04 квітня 2014 року відмовлено у
задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк"
до ОСОБА_2 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог ОСОБА_3

В апеляційній скарзі представник ПАТ
КБ "ПриватБанк" - Шуліка А.В. посилається
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, незаконність та
необґрунтованість судового рішення, що
ухвалено з порушення норм
матеріального та процесуального права.
У зв'язку з цим, просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове, яким позовні вимоги ПАТ КБ
"ПриватБанк" задовольнити в повному
обсязі.

Представник апелянта свої вимоги
обґрунтовує тим, що чинним
законодавством, а саме ст.590 ЦК України,
ст.ст.33, 35 ЗУ "Про іпотеку", чітко
встановлено процедуру згідно якої банк
має право звернути стягнення на
предмет іпотеки. Відповідно до цього,
ПАТ КБ "ПриватБанк" має всі правові
підстави для звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Неспівмірність суми заборгованості
перед банком з вартістю предмету
іпотеки не є законною підставою
звільнення боржника від
цивільно-правової відповідальності.
Діючим законодавством України не
передбачено обмеження або позбавлення
права кредитора на звернення стягнення
у зв'язку із відсутністю співмірності
вартістю предмету іпотеки та наявною
заборгованістю відповідача. Для
врегулювання цього питання та
забезпечення встановленого цивільним
законодавством принципу
справедливості, передбачений розподіл
доходів від продажу предмету іпотеки,
відповідно до якого передбачено
повернення решти коштів, що залишились
після розподілу вирученої суми від
продажу, іпотекодавцю. Отже, відмова
суду щодо не співмірності суми
заборгованості за кредитом із вартістю
іпотечного майна є незаконною.

Статтею 599 ЦК України чітко
передбачено, що зобов'язання
припиняються його виконанням,
проведеним належним чином, а не в силу
вже прийнятого рішення суду. Оскільки,
кредитний договір не був розірваний та
не припинив свою дію, то після
ухвалення рішення позичальнику
продовжували нараховуватись відсотки
та пеня на прострочену заборгованість.
Доказів відсутності заборгованості по
кредиту ОСОБА_3 суду не надала. Так само,
не було надано і доказів, що розрахунок
є невірним. Таким чином, твердження
суду, що заборгованість розраховано
безпідставно є надуманими та не
ґрунтуються на доказах у справі.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
представника апелянта, заперечення
позивача та її представника,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам щодо законності та
обґрунтованості.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ
КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції
виходив із того, що вартість предмета
іпотеки - житлового будинку, який
належить на праві власності
відповідачу значно перевищує розмір
заборгованості за кредитним договором,
а тому, вартість заборгованості
неспівмірна з вартістю іпотечного
майна, що згідно положень цивільного
законодавства та вимог постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року
"Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
дає підстави для відмови у позові. Крім
того, суд дійшов висновку, що оскільки
пеня нараховувалась з 2005 року і
відповідачем заявлено вимогу про
застосування позовної давності, то
підстав для нарахування пені не має.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Як встановив суд першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
10.11.2003 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ
"ПриватБанк" було укладено кредитний
договір №036Н, згідно якого позичальник
отримала кредит в розмірі 2600 доларів
США зі сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 18% на
рік на суму залишку заборгованості по
кредиту з кінцевим терміном повернення
до 09.11.2005 року.

В забезпечення належного
виконання ОСОБА_3 зобов'язання за
кредитним договором, 10.11.2003 року між ПАТ
КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено
договір іпотеки. Згідно даного
договору в іпотеку передано нерухоме
майно - будинковолодіння та земельна
ділянка за адресою: АДРЕСА_1, які
належать відповідачу на праві
приватної власності.

Однак, у порушення умов
кредитного договору ОСОБА_3 належним
чином не виконувала взяті на себе
зобов'язання, а саме, належним чином не
сплачувала кредит та відсотки за його
користування. Внаслідок цього, станом
на 13.11.2013 року в неї утворилась
заборгованість перед позикодавцем в
сумі 9966,83 доларів США, з яких:
заборгованість по відсотках - 1952,73
доларів США; пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язання за кредитним
договором - 8014,19 доларів США.

Відповідно до вимог ч.1 ст.33 ЗУ "Про
іпотеку", у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Суд вправі відмовити у
задоволенні позову іпотекодержателя
про дострокове звернення стягнення на
предмет іпотеки, якщо допущене
боржником або іпотекодавцем, якщо він є
відмінним від боржника, порушення
основного зобов'язання чи іпотечного
договору не завдає збитків
іпотекодержателю і не змінює обсяг
його прав (ст. 39 Закону).

Пленум Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у постанові від 30
березня 2012 року №5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин" (п.40, 41)
роз'яснив, якщо будівля (споруда), у тому
числі й об'єкт незавершеного
будівництва, що передається в іпотеку,
розташована на земельній ділянці, яка
належить іпотекодавцю на праві
власності, такий об'єкт нерухомості
передається в іпотеку разом із
земельною ділянкою, на якій він
розташований (статті 5 - 6, 16 Закону
України "Про іпотеку"). У зв'язку із цим
при зверненні стягнення на будівлю
(споруду) чи об'єкт незавершеного
будівництва при наведених вище умовах
підлягає звернення стягнення й на
земельну ділянку, на якій розташовано
об'єкт нерухомості.

При вирішенні спору про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
дати оцінку співмірності суми
заборгованості за кредитом та вартості
іпотечного майна, якщо допущене
боржником або іпотекодавцем, якщо він є
відмінним від боржника, порушення
основного зобов'язання чи іпотечного
договору не завдає збитків
іпотекодержателю і не змінює обсяг
його прав.

Оскільки вказане положення
закону є оціночним, то суд має належним
чином його мотивувати, співставити
обставини зі змістом цього поняття,
визначитись, чи не суперечить його
застосування загальному змісту та
призначенню права, яким урегульовано
конкретні відносини (зокрема, про право
на першочергове задоволення вимог за
рахунок предмета застави), та врахувати
загальні засади цивільного
законодавства - справедливість,
добросовісність та розумність (пункт 6
частини першої статті 3 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову
з тих підстав, що сума заборгованості
неспівмірна вартості іпотечного майна,
суд обґрунтовано виходив з того, що
загальна вартість предмета іпотеки
(будинковолодіння та земельної
ділянки) значно перевищує розмір
заборгованості.

Одночасно, суд належним чином
врахував, що ОСОБА_2 в запереченні проти
позову було заявлено клопотання про
застосування строку позовної давності
до позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк", а
тому суд дійшов висновку про те, що
оскільки нарахування пені проводилось
з 2005 року, то відповідно до ч.2 ст.258 ЦК
України для вимог про стягнення пені
застосовується позовна давність в один
рік, що є підставою для відмови у
позові.

Також, судом вірно враховано, що
позичальник та відповідач виконали
значний обсяг своїх зобов'язань за
кредитним договором, про що свідчить
відсутність заборгованості по тілу
кредиту, тобто безпосередньо по тій
грошовій сумі, яка була отримана, як
кредитні кошти.

За змістом статті 22 ЦК України
збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала
у зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); 2) доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Пеня не може відноситись до таких
збитків, оскільки її нарахування
залежить від виконання умов кредитного
договору.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу, що вартість предмета іпотеки
була встановлена на час укладення
договору 10.11.2003 року та була визначена в
розмірі 75672 грн. (а.с.21). Однак, така
вартість предмета іпотеки на нинішній
час не відповідає ринковим цінам і у
випадку оцінки предмета іпотеки його
вартість буде значно більшою за ту яку
передбачили сторони під час укладення
договору іпотеки.

Колегія суддів не бере до уваги п.6.1
кредитного договору, оскільки вказівка
на строк дії договору до його повного
виконання не є тою подією, яка має
неминуче настати, а тому строк або
термін дії договору не може
визначатись у такий спосіб.

Враховуючи все вищенаведене,
колегія суддів приходить до висновку,
що сума заборгованості не є значною по
відношенню до вартості іпотечного
майна, не завдає збитків
іпотекодержателю і не змінює обсяг
його прав.

Відмова у зверненні стягнення на
іпотечне майно не суперечить
загальному змісту та призначенню
права, яким урегульовано конкретні
відносини. Суд ураховує загальні
засади цивільного законодавства -
справедливість, добросовісність та
розумність.

Колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції обставини справи
з'ясовано всесторонньо і повно та
ухвалено рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
обґрунтованості якого доводи
апеляційної скарги не спростовують.

Керуючись ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ
"ПриватБанк" - Шуліки Аліни
Володимирівни відхилити.

Рішення Надвірнянського районного
суду від 04 квітня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає чинності з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Р.Й. Матківський

Г.П. Мелінишин