Номер провадження 2/522/1916/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 11» березня 2014 року
м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у
складі:

головуючого - судді Суворової О.В.

при секретарі - Бондаренко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовною заявою
приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «AXA Страхування» до
ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної
шкоди , -

встановив:

ПАТ «Страхова компанія «АХА
Страхування» звернулось до суду із
позовною заявою до ОСОБА_2, у якій
просить стягнути з останнього на свою
користь в порядку регресу матеріальні
збитки в сумі 61894,22 гривень та суму
судового збору.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що 3 вересня 2011 року о
22 год. 00 хв. відповідач, керуючи
автомобілем ВАЗ, д/н НОМЕР_1 по вул.
Торговій у м. Одесі, не надав дорогу
автомобілю «Lexus», д/н НОМЕР_2, внаслідок
чого сталось зіткнення, що призвело до
пошкодження транспортних засобів.
Власник автомобілю «Lexus», д/н НОМЕР_2,
зазнав збитків, які були відшкодовані
позивачем на підставі договору
страхування, у зв'язку із чим позивач
вважає, що ним отримано право вимоги
такого відшкодування від відповідача.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечував,
просив відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на те, що вимога позивача
про відшкодування збитків у порядку
регресу не ґрунтується на спірних
правовідносинах, позивачем визначення
розміру збитків та виплати страхового
відшкодування здійснено з порушенням
договору страхування, позивач не надав
до позову документів, передбачених
договором страхування для визначення
збитків, позивач не надав доказів, які б
свідчили, що страхове відшкодування у
розмірі 61894,22 гривень не перевищує
розміру прямого збитку, якого зазнав
страхувальник, позивач порушив порядок
виплати страхового відшкодування та не
надав доказів, що вигодонабувачем
проводився відновлювальний ремонт
пошкодженого автомобіля, та, крім того,
позивач не вказав долю старих
запчастин та деталей автомобілю, які
були замінені.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що рішення у справі необхідно
постановити із задоволенням позову.
Судом встановлені наступні фактичні
обставини на підставі наявних у
матеріалах справи доказів.

26 липня 2011 року між позивачем та ОСОБА_3
було укладено договір добровільного
страхування наземного транспорту №
1079-а/11о(АС), вигодонабувачем за яким є
ОСОБА_4, за умовами якого позивач взяв
на себе зобов'язання компенсувати
прямі збитки, які є наслідком, зокрема,
будь-якого пошкодження чи знищення
автомобілю «Lexus», д/н НОМЕР_2, його
окремих складових частин, чи
додаткового обладнання внаслідок ДТП.

3 вересня 2011 року о 22 год. 00 хв.
відповідач, керуючи автомобілем ВАЗ,
д/н НОМЕР_1 по вул. Торговій у м. Одесі, не
надав дорогу автомобілю «Lexus», д/н
НОМЕР_2, внаслідок чого сталось
зіткнення, що призвело до пошкодження
транспортних засобів. Вина відповідача
у скоєнні ДТП підтверджується
постановою Приморського районного
суду м. Одеси від 9 листопада 2011 року.

Внаслідок ДТП автомобіль «Lexus», д/н
НОМЕР_2, зазнав механічних ушкоджень,
які перелічені у протоколі огляду
транспортного засобу, складеного ФОП
ОСОБА_1 8 вересня 2011 року, під час якого
був присутній відповідач.

24 жовтня 2010 року позивачем та
страхувальником було складено
страховий акт № 2011/V/OMOD11140/VESKO21636.

Згідно висновку експертного авто
товарознавчого дослідження з
визначення вартості матеріальної
шкоди, спричиненої власнику
транспортного засобу № 1079, складеного
24 вересня 2011 року
експертом-автотоварознавцем ФОП
ОСОБА_1, вартість відновлювального
ремонту автомобілю «Lexus», д/н НОМЕР_2,
пошкодженого в результаті ДТП, станом
на 8 вересня 2011 року визначена на рівні
62766,22 гривень.

На підставі даного висновку позивачем
було здійснено розрахунок страхового
відшкодування від 13 жовтня 2011 року та
визначено суму страхового
відшкодування у розмірі 61894,22 гривень.

26 жовтня 2011 року позивачем було
виплачено вигодо набувачеві за
договором страхування суму в розмірі
61894,22 гривень, що підтверджується
платіжним дорученням № 2216, відомістю
виплат № 191/СВ.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України
«Про страхування», договір страхування
- це письмова угода між страхувальником
і страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України
«Про страхування», здійснення
страхових виплат і виплата страхового
відшкодування проводиться страховиком
згідно з договором страхування на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника або третіх осіб,
визначених умовами страхування) і
страхового акта (аварійного
сертифіката), який складається
страховиком або уповноваженою ним
особою (аварійним комісаром) у формі, що
визначається страховиком.

Відповідно до ч. 1 ст. 990 ЦК України,
страховик здійснює страхову виплату
відповідно до умов договору на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника) або іншої особи,
визначеної договором, і страхового
акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про
страхування», до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно ст. 993 ЦК України, до страховика,
який виплатив страхове відшкодування
за договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Згідно п. 27 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 4 від 1 березня 2013 року «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки», при вирішенні
спорів про право зворотної вимоги
страховика суди повинні розрізняти
поняття «регрес» та «суброгація».
Наприклад, у випадку суброгації
відбувається лише заміна осіб у вже
наявному зобов'язанні (заміна
активного суб'єкта) зі збереженням
самого зобов'язання. У такому разі
страхувальник передає свої права
страховикові на підставі договору і
сприяє реалізації останнім прийнятих
суброгаційних прав. У випадку регресу
одне зобов'язання замінює собою інше,
але переходу прав від одного кредитора
до іншого не відбувається.

При цьому регрес регулюється
загальними нормами цивільного права
(зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею
38 Закону № 1961-IV, а для суброгації
відповідно до статті 993 ЦК і статті 27
Закону України «Про страхування»
встановлено особливий правовий режим.

Таким чином, правовідносини між
сторонами виникли саме у зв'язку із
прийняттям позивачем від потерпілої
особи суброгаційних прав, внаслідок
виконання ним своїх обов'язків за
договором страхування.

Щодо доводів відповідача про те, що
позивач у позовній заяві посилається
на норми, які регулюють як регрес, та і
суброгацію, та те, що у прохальній
частині позову позивач просить суд
відшкодувати збитки саме у порядку
регресу, суд зауважує наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК
України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути,
зокрема, відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди.

Фактичною обставиною, яка є підставою
позову у даній справі, є факт виплати
позивачем страхового відшкодування за
договором страхування.
Матеріально-правовою вимогою,
визначеною як предмет позову, є
відшкодування відповідачем збитків
позивачеві (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Таким чином, посилання позивача у
позовній заяві на певні конкретні
правові норми та на регресний порядок
відшкодування у прохальній частині
позову є намаганням позивача визначити
коло правовідносин, які випливають з
обставин справи та визначити коло
правових норм, які підлягають
застосуванню до таких правовідносин.

Одночасно з цим, вирішення таких питань
є виключною компетенцією суду, яку він
здійснює при ухваленні рішення по суті
справи (п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України).
Вищенаведені ж доводи є правовою
позицією позивача, з якою суд може
погодитись, не погодитись, чи
погодитись частково, самостійно при
цьому визначившись із спірними
правовідносинами та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню.

Тому вирішальним для суду є саме
відповідність фактичних обставин, які
позивач визначив, як підстави позову,
матеріально-правовим вимогам, які він
визначив у якості його предмету.
Необхідними та достатніми діями
позивача є визначення предмету та
підстав позову.

За таких обставин, суд доходить до
висновку, що саме по собі частково
невірне визначення позивачем спірних
правовідносин та правових норм, які
підлягають застосуванню, не
розрізнення ним понять регресу та
суброгації, не може бути підставою для
відмови у задоволенні позову.

Відповідно до п. 28.10 договору
страхування добровільного страхування
наземного транспорту № 1079-а/11о(АС) від 26
липня 2011 року, п. 12.10 Правил № 003
добровільного страхування наземного
транспорту (крім залізничного),
затверджених 13 березня 2009 року в.о.
голови правління ЗАТ «СК «АХА
Страхування», при пошкодженні
транспортного засобу внаслідок
страхового випадку розмір збитків
визначається шляхом складання
кошторису вартості відновлення
транспортного засобу (кошторису
збитків), в який включається вартість
запасних частин, деталей, обладнання та
матеріалів, що підлягають заміні, без
урахування експлуатаційного зносу, а
також вартість ремонтних робіт.
Кошторис збитків складається
Страховиком, виходячи з відновлення
пошкодженого транспортного засобу на
базі СТО на підставі рахунків з СТО
(згідно з умовами п. 28.11 договору). В
окремих випадках, за згодою Страховика
та Страхувальника (Вигодонабувача)
розмір збитків може визначатися на
підставі автотоварознавчої
експертизи, або безпосередньо
Страховиком, чи уповноваженою ним
особою (аварійним комісаром). Вартість
частин та деталей береться в
розрахунок Кошторису збитків за умови,
що вони шляхом ремонту не можуть бути
приведені в стан, придатний для
подальшого використання, або витрати
на такий ремонт перевищують витрати по
їх заміні на нові.

Таким чином, з даного положення
договору вбачається, що за згодою
Страховика та Страхувальника
(Вигодонабувача) розмір збитків може
визначатися на підставі
автотоварознавчої експертизи, що й
мало місце у даному випадку.

Крім того, суд зауважує, що не є
обґрунтованим довід відповідача про
те, що висновок експертного
автотоварознавчого дослідження з
визначення вартості матеріальної
шкоди, спричиненої власнику
транспортного засобу № 1079, складений 24
вересня 2011 року не є
«автотоварознавчою експертизою» у
розумінні п. 28.10 договору страхування.

Так, відповідно до п. 1.1 Інструкції про
призначення та проведення судових
експертиз та експертних досліджень,
затвердженої Наказом Міністерства
юстиції України № 53/5 від 8 жовтня 1998
року, призначення судових експертиз та
експертних досліджень (далі -
експертизи та дослідження) судовим
експертам державних спеціалізованих
науково-дослідних установ судових
експертиз Міністерства юстиції
України (далі - експертні установи) та
атестованим судовим експертам, які не є
працівниками державних
спеціалізованих установ (далі -
експерти), їх обов'язки, права та
відповідальність, організація
проведення експертиз та оформлення їх
результатів здійснюються у порядку,
визначеному Кримінальним
процесуальним, Цивільним
процесуальним, Господарським
процесуальним кодексами України,
Кодексом України про адміністративні
правопорушення, Кодексом
адміністративного судочинства
України, Митним кодексом України,
Законами України «Про судову
експертизу», «Про виконавче
провадження», іншими
нормативно-правовими актами з питань
судово-експертної діяльності та цією
Інструкцією.

Згідно п. 1.3 цієї Інструкції, відповідно
до чинного законодавства за дорученням
правоохоронних органів, посадових осіб
Державної податкової адміністрації
України, Державної митної служби
України, Державної виконавчої служби,
на замовлення адвокатів, захисників та
осіб, які самостійно захищають свої
інтереси, та їх представників,
нотаріусів банківських установ,
страхових компаній, а також інших
юридичних і фізичних осіб виконуються
експертні дослідження, що потребують
спеціальних знань та використання
методів криміналістики і судової
експертизи. Результати експертних
досліджень викладаються в письмових
висновках експертних досліджень
згідно з чинним законодавством
України.

Таким чином, за замовленням страхових
компаній та фізичних осіб виконуються
саме експертні дослідження, які
оформлюються відповідними висновками.
Судові ж експертизи, які оформлюються
саме висновками судової експертизи
здійснюються виключно у порядку,
визначеному Кримінальним
процесуальним, Цивільним
процесуальним, Господарським
процесуальним кодексами України,
Кодексом України про адміністративні
правопорушення, Кодексом
адміністративного судочинства
України, Митним кодексом України,
Законами України «Про судову
експертизу», «Про виконавче
провадження», іншими
нормативно-правовими актами з питань
судово-експертної діяльності та цією
Інструкцією, тобто за дорученням
відповідних органів державної влади.

За таких обставин, висновок
експертного автотоварознавчого
дослідження з визначення вартості
матеріальної шкоди, спричиненої
власнику транспортного засобу № 1079,
складений 24 вересня 2011 року, є саме
таким документом, який може бути
виготовлений експертом на замовлення
сторін договору страхування у порядку
розумінні п. 28.10 договору страхування.

Відповідно до п. 28.24 договору
страхування добровільного страхування
наземного транспорту № 1079-а/11о(АС) від 26
липня 2011 року, у випадку, коли за згодою
Страховика та Страхувальника
(Вигодонабувача) страхове
відшкодування сплачується іншим
способом, ніж перерахування на
розрахунковий рахунок СТО, що буде
здійснювати відновлювальний ремонт
транспортного засобу, відповідно до
умов п. 28.11 та 28.15 договору, Страховик
має право сплатити авансовий платіж в
розмірі 80 % від разрахункової суми
страхового відшкодування. Страховик
здійснює доплату остаточної суми
відшкодування виключно на підставі
надання Страхувальником документів,
які підтверджують фактичну вартість та
факт оплати за відновлювальний ремонт
транспортного засобу (надання послуг
та/або товарів).

Суд зауважує, що положення даного
пункту встановлює право Страховика на
здійснення часткового відшкодування у
разі до отримання ним доказів
здійснення Страхувальником
відновлювального ремонту
транспортного засобу, проте не
виключає можливості здійснення
Страховиком повної виплати страхової
суми і без отримання таких доказів.

За таких обставин, суд доходить до
висновку, що страхове відшкодування
було здійснене відповідно до умов
договору, тобто, у порядку, визначеному
ст. 25 Закону України «Про страхування»,
ст. 990 ЦК України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України,
збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки).

Відповідно до п. 3 Національного
стандарту № 1 «Загальні засади оцінки
майна і майнових прав», затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1440 від 10 вересня 2003 року, прямі збитки
- поточна вартість витрат на
відтворення, заміщення або
відшкодування ринкової вартості
об'єкта оцінки без урахування
неотриманих майбутніх вигод.

Таким чином, визначення прямих збитків
по відношенню до предмету розгляду
даної справи є тотожнім до визначення
реальних збитків, які й були
відшкодовані позивачем за договором
страхування.

Стосовно вирішення питання про долю
старих запчастин та деталей
автомобілю, які були замінені суд
зауважує наступне.

У судовому засіданні представник
позивача пояснив, що про
місцезнаходження замінених деталей
автомобілю позивачеві невідомо, дані
запчастини позивачеві потерпілим не
передавались.

Відповідно до п. 14 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 4 від 1 березня 2013 року «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки», ухвалюючи
рішення про стягнення на користь
потерпілого відшкодування вартості
майна, що не може використовуватись за
призначенням, але має певну цінність,
суд з урахуванням принципу
диспозитивності, тобто за заявою
заподіювача шкоди, одночасно повинен
вирішити питання про передачу цього
майна після відшкодування збитків
особі, відповідальній за шкоду.

Проте, у даному провадженні судом
вирішується спір між страховиком та
завдавачем збитків, а не між потерпілим
та завдавачем збитків.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК
України, принцип диспозитивності
цивільного судочинства полягає у тому,
що суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідних належним чином оформлених
зустрічних позовних вимог щодо
передачі замінених частин, чи
відшкодування їх вартості,
відповідачем по справі не заявлялось.

До того ж, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Тобто, посилаючись в обґрунтування
своїх заперечень проти позову на те, що
розмір відшкодування підлягає
зменшенню на розмір вартості замінених
запчастин, відповідач був вправі
заявити відповідне клопотання про
забезпечення доказів відносно розміру
вартості таких запчастин. Проте,
відповідач таким правом не
скористався, надавши суду жодним чином
не посвідчені роздруківки з сайтів
мережі Інтернет, які не є належними та
допустимими доказами такої вартості.

За таких обставин, суд доходить до
висновку, що позов доводами
відповідача не спростований, позовні
вимоги є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 209, 212-215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ :

Позовну заяву приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «AXA
Страхування» до ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної шкоди -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «AXA Страхування»
матеріальні збитки у розмірі 61 894
(шістдесят одна тисяча вісімсот
дев'яноста чотири ) грн. 22 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «AXA Страхування»
судовий збір у розмірі 618 (шістсот
вісімнадцять) грн. 94 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційному суду через суд
першої інстанції апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
О.В.Суворова

11.03.2014