Справа № 463/1030/13
Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/1513/14
Доповідач в 2-й інстанції: Левик
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.

секретар: Глинський О.А.,

за участі представника позивача ОСОБА_2
- ОСОБА_3, представника відповідача
ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 на рішення Личаківського
районного суду м.Львова від 19 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про стягнення коштів за
договором позики, -

в с т а н о
в и л а :

рішенням Личаківського районного суду
м.Львова від 19 грудня 2013 року позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2 борг в сумі 500 000 доларів
США, що в гривневому еквіваленті станом
на 8.02.2013 року становить 3996500 грн. та 3441
грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач в
особі представника ОСОБА_5

В апеляційній скарзі просять рішення
суду - скасувати і ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити у зв'язку із його
безпідставністю. Так, на їх думку
рішення ухвалене з неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права. Так, суд не
дослідив належним чином розписки про
отримання коштів та дійшов помилкового
висновку про те, що такою
підтверджується укладення договору
позики між сторонами, хоч така навпаки
свідчить про виникнення між сторонами
інших правовідносин. Крім цього, суд
безпідставно відхилив клопотання
відповідача про допит свідків та
долучення до справи письмових доказів,
чим порушив принцип змагальності. Крім
цього, суд не взяв до уваги показів
відповідача як свідка про те, що він
жодних коштів від позивача не
отримував. Також судом безпідставно не
було застосовано наслідків пропуску
трирічного строку позовної давності за
заявою відповідача, та не враховано, що
позов поданий через 5 років і 14 днів з
дати написання розписки з якої і почав
свій перебіг строк позовної давності.

В судове засідання сторони не
з'явилися, однак суд вважав за можливе
проводити розгляд справи у їх
відсутності, враховуючи, що такі були
належним чином повідомленими про час
та місце розгляду справи, причин неявки
не повідомили, жодних клопотань про
відкладення розгляду справи не подали,
зважаючи на вимоги ст. 305 ЦПК України та
те, що у судовому засіданні брали
участь їх представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача на
підтримання апеляційної скарги,
представника позивача в заперечення
скарги, дослідивши матеріали справи в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга до задоволення не підлягає з
таких підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Як вбачається із рішення суду першої
інстанції, задовольняючи позов про
стягнення коштів за договором позики
суд виходив з того, що 30.11.2007 року
відповідачем отримано від позивача у
борг 500000 доларів США, що підтверджено
борговою розпискою від 25.01.2008 року.
Оскільки позивач як позикодавець має
право вимагати повернення боргу, а
відповідач як позичальник зобов'язаний
повернути позику, то вказана сума
коштів, що еквівалентна 3996500 грн.
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача.

На думку колегії суддів такий висновок
суду першої інстанції відповідає
вимогам закону, а доводи апеляційної
скарги слід визнати необґрунтованими.

Із правової позиції висловленої у
Постанові Верховного Суду України від
18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, на яку
посилається апелянт як на підставу
незаконності рішення суду першої
інстанції вбачається, що письмова
форма договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права. За своєю суттю розписка
про отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Текст розписки, що була складена
відповідачем та передана позивачу
такий: «Розписка Я, ОСОБА_4 отримав від
ОСОБА_2 500000 (п'ятсот тисяч) доларів США
для викупу земельної ділянки.
Грибовичі. 25 січня 2008 року. /Підпис/
отримав кошти 30.11.2007 року у Київи.».

Досліджуючи текст вказаної
розписки колегія суддів приходить до
однозначного висновку про
підтвердження такою факту укладення
між сторонами договору позики;
отримання за такою відповідачем від
позивача 500000 доларів США у власність та
необхідність повернення такої суми.

Доводи скарги про те, що розпискою
підтверджується факт виникнення між
сторонами інших правовідносин,
відмінних від договору позики суд
вважає необґрунтованими та такими, що
надані з метою уникнення виконання
зобов'язання за договором позики.

Так, по-перше відповідачем (його
представником у судовому засіданні)
конкретно не зазначено, які, на його
думку, правовідносини виникли між
сторонами, на підтвердження виникнення
яких (відповідно до норм закону) може
бути представлена розписка. Зроблено
посилання на можливість укладення
договору доручення та інші
правовідносини, однак обґрунтованих
доводів на підтвердження цього не
наведено.

Так факт отримання коштів у власність
стверджується дослівно першим
реченням розписки «Я, ОСОБА_4 отримав
від ОСОБА_2 500000 (п'ятсот тисяч) доларів
США….». Жодних фраз, що свідчили б про
безоплатність передачі вказаної суми
грошових коштів позивачем відповідачу
у тексті розписки немає, як немає і
даних про отримання коштів на
зберігання, а не у власність.
Доповнення першого речення
словосполученням «…для викупу
земельної ділянки.» та наступне
речення «Грибовичі.» жодним чином не
свідчить про укладення між сторонами
договору доручення чи іншого правочину
відмінного від договору позики, а
натомість про ціль (мету) отримання
позики (коштів у власність). Так
розписка не містить жодних даних про
те, що відповідач зобов'язується
викупити земельну ділянку для позивача
за його кошти; ознаки, що
характеризують ділянку, місце
розташування, тощо. Тому вказане
словосполучення, на думку колегії, слід
розуміти як вказану відповідачем мету
отримання грошових коштів від
позивача. Такою відповідач вказує, що
він отримує кошти від позивача у
власність для придбання особисто для
себе земельної ділянки, а не для
позивача, оскільки в протилежному
випадку у відповідності до змісту ст.
1000 ЦК України, повинно було б бути
зазначеним те, що така
придбаватиметься для позивача, її
ознаки і умови такого придбання, тобто
певні конкретні юридичні дії від імені
та за рахунок позивача. Крім цього, у
матеріалах справи відсутні будь-які
докази, що підтверджували б виникнення
чи існування на час складання розписки
чи до того будь-яких інших відносин між
сторонами (співпрацю з тих чи інших
питань), що могли б свідчити про
виникнення будь-яких інших
правовідносин між сторонами за
вказаною розпискою крім договору
позики на що посилається позивач та
його представник та в заперечення чого
відповідачем жодних обґрунтованих
доводів не наведено.

Крім цього, судом вірно, у
відповідності до вимог ст. 1051 ЦК
України, відхилено клопотання про
допит певних осіб, як свідків та не
взято до уваги пояснень відповідача, що
був допитаний як свідок у яких
відповідач вказав про те, що ним жодних
коштів від позивача отримано не було.
Вказане свідчить про безпідставність
тверджень у скарзі про порушення судом
принципу змагальності сторін.

Що стосується доводів скарги про
пропуск позивачем строку позовної
давності, то такі теж слід визнати
необґрунтованими. Як вбачається із
вказаного вище тексту розписки у такій
відсутні дані про строк та порядок
повернення коштів відповідачем
позивачу. Тому, відповідно до змісту
згаданої ч.1 ст. 1049 ЦК України, строк
позовної давності за вимогою про
повернення коштів за договором позики
розпочинається після спливу тридцяти
днів від дня пред'явлення позикодавцем
(позивачем) вимоги про повернення
коштів. Перша ж вимога про повернення
коштів згідно договору позики була
пред'явлена позивачем відповідачу, як
вбачається із матеріалів справи
(тексту вимоги та даних про надіслання
таких поштовим зв'язком відповідачу
а.с. 10-16), - 17.12.2012 року. Враховуючи
вказане трирічний строк звернення до
суду за такою вимогою не сплив.
Посилання представника відповідача на
те, що строк позовної давності почав
свій перебіг з часу написання розписки,
оскільки між сторонами виникли
правовідносини відмінні від договору
позики суд не бере до уваги зважаючи на
те, що судом безспірно встановлено
укладення між сторонами договору
позики.

Крім цього, вказані доводи свідчать про
те, що відповідач фактично визнає
існування між сторонами відносин
згідно договору позики та просить
відмовити у задоволенні вимог позивача
через пропуск ним строку позовної
давності за вимогами, що виникли
внаслідок укладення такого договору
між сторонами.

Враховуючи вказане доводи апеляційної
скарги висновків суду першої інстанції
не спростовують та таку слід відхилити
, а рішення, як таке, що прийняте з
дотримання норм як матеріального так і
процесуального права залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м.Львова від 19 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді:
В.Я. Бакус

Т.А. Гірник