АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22-ц/796/2527/2014
інстанції: Юзькова О.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 червня 2014 року
Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при
секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 та за апеляційною
скаргою БабенкаАндрія Івановича в
інтересах приватного акціонерного
товариства «МіжнароднийМедіа Центр -
СТБ» на рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 10 грудня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
приватного акціонерного товариства
«Міжнародний Медіа Центр-СТБ», третя
особа: ОСОБА_6, про поновлення на роботі,
-

в с т а н о в и в :

У грудні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ЗАТ «Міжнародний
медіа центр - СТБ» (ПрАТ «Міжнародний
Медіа Центр-СТБ») та просив суд
поновити його на роботі у відповідача
на посаді спеціального кореспондента з
1 грудня 2010 року, стягнути з відповідача
з підстав незаконного звільнення та
незаконної затримки видачі трудової
книжки середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 1 грудня 2010 року по
день ухвалення рішення, виходячи з суми
13 тисяч гривень на місяць, стягнути на
користь позивача на відшкодування
моральної шкоди суму у розмірі 480 тисяч
гривень у зв'язку із різким погіршенням
здоров'я і виникненням хвороб,
симптомів яких до цього не було.

В обґрунтування заявлених вимог
зазначав, що звільнення його на
підставі частини першої статті 40 КЗпП
України було незаконним, оскільки
фактично реорганізація в товаристві не
відбулась. Крім того, відповідач не
погодив звільнення з первинним
профспілковим осередком профспілки
«Медіафронт», головою і членом якого
позивач є.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 28 березня 2011 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
м. Києва від 26 вересня 2012 року скасовано
рішення суду першої інстанції та
ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено частково.Поновлено ОСОБА_3
на роботі в ПрАТ «Міжнародний Медіа
Центр - СТБ» на посаді спеціального
кореспондента з 1 грудня 2010 року.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача середній заробіток за час
вимушеного прогулу у розмірі 284 891,80 грн.
(з вирахуванням суми прибуткового
податку та інших обов'язкових платежів)
та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.
Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 жовтня 2012 року
відмовлено у відкритті касаційного
провадження за касаційною скаргою ПрАТ
«МіжнароднийМедіа Центр - СТБ» на
рішення Апеляційного суду м. Києва від
26 вересня 2012 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 березня 2013
року скасовано ухвалу судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 жовтня 2012 року, рішення
колегії суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду м.
Києва від 26 вересня 2012 року та рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 28 березня 2011 року, а справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Останнім рішенням Шевченківського
районного суду міста Києва від 10 грудня
2013 року у задоволенні вказаного позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Бабенко А.І. в інтересах ПрАТ «ММЦ - СТБ»
у поданій відповідачем апеляційній
скарзі просить рішення суду першої
інстанції змінити шляхом доповнення
його мотивувальної частини, не
змінюючи при цьому суті щодо відмови у
задоволенні позовних вимог, а саме
вказати в мотивувальній частині
рішення наступне:

«Зміни в організації виробництва і
праці в ЗАТ «ММЦ-СТБ» відбулися.
Відповідачем дотримано вимог ч. 1, 2, 3 ст.
49-2 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 43
КЗпП України, розірвання трудового
договору з підстав, передбачених п. 1 ст.
40 КЗпП, може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник. При цьому, зі
змісту вказаної статті вбачається, що
розірвання трудового договору може
бути проведено лише за попередньою
згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник і яка діє на
підприємстві. Згідно ч. 2 ст. 252 КЗпП
України, звільнення керівника
виборного профспілкового органу
підприємства, установи, організації,
крім випадків додержання загального
порядку, допускається за наявності
попередньої згоди виборного органу,
членом якої він є, а також вищого
виборного органу цієї професійної
спілки. При цьому, зі змісту вказаної
статті вбачається, що попередня згода
потрібна від виборного органу, а також
вищого виборного органу цієї
професійної спілки, яка діє на
підприємстві.

Позивачем не надано належних доказів
утворення на підприємстві відповідача
організації (професійної спілки) на
основі вільного вибору її членів з
метою захисту їх трудових і
соціально-економічних прав та
інтересів. В матеріалах справи
відсутні належні докази повідомлення
відповідача про створення та
діяльність первинної профспілкової
організації на підприємстві
відповідача. Первинні осередки
Професійної спілки працівників ЗМІ
«Медіафронт» не ухвалювали власних
статутів і положень. Позивач був
керівником Професійної спілки
працівників ЗМІ «Медіафронт», яка не
діяла і не діє на ЗАТ (ПрАТ) «ММЦ-СТБ»,
захисту трудових і
соціально-економічних прав та
інтересів працівників відповідача не
здійснювала. Первинної профспілкової
організації, членом якої був позивача,
на підприємстві відповідача не було.

Відповідно до ст. 43-1 КЗпП, розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
без згоди виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника)
допускається у випадку звільнення з
підприємства, установи, організації, де
немає первинної профспілкової
організації.

01.12.2010 року на підставі п. 1 статті 40 КЗпП
України відповідачем на законних
підставах було видано Наказ №495-к про
звільнення позивача у зв'язку зі
скороченням штату працівників і
відмовою від переведення на іншу
роботу, з виплатою вихідної допомоги у
розмірі середнього місячного
заробітку та компенсації за
невикористані дні щорічної відпуски. В
день звільнення трудова книжка
позивачу не була вручена саме з вини
позивача, а тому відсутні підстави для
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст.
3, 11, 57, 60, 61, 88, 169, 212-215 ЦПК України, ст. ч. 1
ст. 40, ст. 41, ст. 43, ст. 43-1, ст. 49-2 ст. 94, 233,
234, КЗпП України та ст. 16 ЗУ «Про
професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності.», - »

В суді апеляційної інстанції
представник відповідача ПрАТ «ММЦ -
СТБ» - Бабенко А.І. та представник
третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_8 проти
апеляційної скарги позивача
заперечували, скаргу ПрАТ «ММЦ - СТБ»
підтримали та просили задовольнити.

Позивач ОСОБА_3, належним чином
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи, в судове засідання не
прибув, про причини неявки суд не
повідомив, у зв'язку із чим колегія
суддів вважала за можливе слухати
справу у його відсутність на підставі
ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційних
скарг, колегія суддів дійшла висновку
про необхідність часткового
задоволення скарги ПрАТ «ММЦ - СТБ» та
відхилення скарги ОСОБА_3 виходячи із
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п. 11
постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18 грудня 2009 року
№11 роз'яснив, що у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів.

Під час апеляційного перегляду рішення
суду першої інстанції колегія суддів
дійшла висновку, що останнє підлягає
зміні шляхом зміни правового
обґрунтування підстав відмови в позові
з огляду на наступне.

При розгляді справи судом встановлено,
що згідно з наказом №173/2к від 1 липня 2008
року позивач ОСОБА_3 працював
спеціальним кореспондентом групи
кореспондентів програми
«Вікна-Новини» Департаменту
інформаційно-аналітичного мовлення
ЗАТ «Міжнародний Медіа Центр - СТБ».

Наказом №495к від 1 грудня 2010 року ОСОБА_3
було звільнено з роботи з посади
спеціального кореспондента групи
кореспондентів програми
«Вікна-Новини» Департаменту
інформаційно-аналітичного мовлення
ЗАТ «Міжнародний Медіа Центр - СТБ»,
згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Підставою для звільнення позивача став
наказ №366/1-к від 28 вересня 2010 року.

Згідно наказу №366/2-к від 28 вересня 2010
року у зв'язку із необхідністю змін в
організації виробництва і праці,
зумовлених неефективною роботою
випускових редакторів випускової
групи та кореспондентів, спеціальних
кореспондентів групи кореспондентів
програми «Вікна - новини» департаменту
інформаційно-аналітичного мовлення та
необхідністю зменшення витрат
Товариства на підготовку та випуск у
прямому ефірі програми «Вікна-Новини»
департаменту
інформаційно-аналітичного мовлення,
було ліквідовано програму «Вікна -
Новини» департаменту
інформаційно-аналітичного мовлення з 30
листопада 2010 року, в тому числі 6
штатних одиниць спеціальних
кореспондентів, серед яких посада
позивача. Додатком до наказу
передбачена зміна підпорядкування
штатних одиниць.

З огляду на посилання позивача на не
погодження його звільнення
відповідачем з первинним осередком
професійної спілки працівників
засобів масової інформації
«Медіафронт», головою й членом якої він
є, та яка діяла на ПрАТ «Міжнародний
Медіа Центр - СТБ», слід зазначити
наступне.

Визначення поняття «професійні
спілки» міститься в ст. 243 КЗпП України,
а ст. 246 цього Кодексу регламентує, що
первинні профспілкові організації на
підприємствах, в установах,
організаціях здійснюють свої
повноваження через утворені
відповідно до статуту (положення)
виборні органи, а в організаціях, де
виборні органи не утворюються, - через
профспілкового представника,
уповноваженого згідно із статутом на
представництво інтересів членів
професійної спілки, який діє в межах
прав, наданих Законом України «Про
професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності « та Статутом професійної
спілки.

Про це зазначено й у ч. 1 ст. 37 Закону
України від 15 вересня 1999 року № 1045 XIV
«Про професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності».

Стаття 43 КЗпП України, п. 10 ч. 1 указаного
Закону визначають обов'язковою умову
надання попередньої згоди виборного
органу первинної профспілкової
організації (профспілкового
представника) на розірвання трудового
договору з працівником, який є членом
професійної спілки, що діє на
підприємстві, в установі та
організації, у випадках, передбачених
законом, з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

При виявленні в суді факту звільнення
працівника без згоди профспілкового
органу, суд, як правило, не вправі лише
через це поновити працівника на роботі
(якщо тільки немає інших порушень, що
дають підстави для поновлення), згідно
з ч. 9 ст. 43 КЗпП при виявленні такого
факту судзобов'язаний зупинити
провадження у справі, зробити запит на
згоду профспілкового органу і лише
після її одержання або відмови у
наданні згоди на звільнення працівника
розглянути спір по суті. Відповідно до
змісту ст. 235 КЗпП суд поновлює
працівника на роботі лише при його
звільненні без законної підстави,
порушення порядку звільнення саме по
собі не визнається підставою для
поновлення, а одержання згоди
профспілкового органу (до звільнення
чи після) є елементом порядку
звільнення.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

На виконання зазначених вимог закону,
ухвалою колегії суддів Апеляційного
суду м. Києва від 11.03.2014 зобов'язано
виборний орган первинної
профспілкової організації -
Професійної спілки працівників ЗМІ
«Медіафронт» розглянути питання щодо
надання згоди чи відмови у наданні
згоди на звільнення працівника ПрАТ
«Міжнародний Медіа Центр - СТБ» ОСОБА_3,
яке відбулось згідно наказу № 495к від 1
грудня 2010 року у строк до 12 квітня 2014
року, у зв'язку із чим зупинити
провадження у справі до отримання
запитуваної відповіді.

Як вбачається з матеріалів справи,
конверти з поштовими відправленнями
ухвали апеляційного суду неодноразово
поверталися без їх вручення у зв'язку
із відсутністю адресата за
місцезнаходженням, яке було
повідомлено представником позивача (м.
Київ, вул. І. Шевцова, 1).

Крім того, до суду надійшли додаткові
пояснення ПрАТ «Міжнародний Медіа
Центр - СТБ», з яких, та доданих до них
доказів, зокрема листа-відповіді ПАТ
«УкрНДІпластмаш» від 28.05.2014 № 218-юрист,
вбачається, що ПАТ «УкрНДІпластмаш»,
яке є власником приміщення по вул.
Івана Шевцова, 1 у м. Києві, ніколи, в
тому числі і з 2008 року по теперішній
час, не укладало договорів оренди
приміщень за вказаною адресою з
організаціями з наступною або подібною
назвою:

- первинна профспілкова
організація професійної спілки
працівників ЗМІ «Медіафронт», яка діє у
ЗАТ (ПрАТ)«Міжнародний Медіа Центр -
СТБ»;

- первинний осередок
професійної спілки працівників ЗМІ
«Медіафронт», який діє у ЗАТ (ПрАТ)
«МіжнароднийМедіа Центр - СТБ»;

- Київська міська профспілка
працівників ЗМІ «Медіафронт».

Статтею 58 ЦПК України встановлено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно з п. 6 Постанови Верховного Суду
України «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18 грудня 2009 року
№ 14 при ухваленні рішення суд
відповідно до статті 212 ЦПК оцінює
докази з урахуванням вимог статей 58 та
59 ЦПК про їх належність і допустимість.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до п. 13 Постанови Верховного
Суду України «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду» від 12 червня 2009 року № 5
докази, які збираються або подаються
сторонами (показання свідків, письмові
чи речові докази), повинні стосуватися
суті спору (предмета та підстави
позову). Докази, які не стосуються
справи й предмета доказування (стаття 58
ЦПК), або одержані з порушенням порядку,
встановленого законом, або якими не
можуть бути підтверджені певні
обставини справи (стаття 59 ЦПК), судом
не повинні прийматися.

Відповідно до чинного законодавства,
відповідач, як роботодавець, повинен
був бути письмово повідомлений про
належність первинного осередку, як
організації, яка діє на підставі
статуту іншої профспілкової
організації до профспілкової
організації, із посиланням на
свідоцтво про легалізацію профспілки,
на підставі якого вона включалася до
реєстру об'єднань громадян, таке
повідомлення повинно містити
достовірну інформацію, підтверджену
документально, та бути і підписано
уповноваженою особою.

Жодне з повідомлень, що містяться в
матеріалах справи, не містить
документального підтвердження
зазначеної у них інформації, зокрема,
до них не додано документу, що
підтверджує факт створення первинного
осередку.

Відповідно до п. 4.2. Статуту Профспілки
«Медіафронт» фахова група або осередок
мають власний Статут (Положення).

Статутом встановлено обов'язок
первинної організації Профспілки
«Медіафронт» затвердити документ, що
визначатиме основні її напрями та
порядок діяльності.

Проте, всупереч п. 4.2. Статуту
Профспілки «Медіафронт» первинні
осередки Професійної спілки
працівників ЗМІ «Медіафронт» не
ухвалювали власних статутів і
положень, доказів іншого суду не
надано.

Як зазначено про те в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 березня 2013 року, висновки
якої є обов'язковими при даному
розгляді для апеляційного суду,
«Взявши за основу висновки Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 травня 2012 року з приводу
того, що первинний осередок Київської
міської профспілки працівників ЗМІ
«Медіафронт» був легалізований шляхом
письмового повідомлення ЗАТ
«Міжнародний медіа центр - СТБ» про
створення зазначеного первинного
осередку, тому його дія поширюється на
ЗАТ «Міжнародний медіа центр - СТБ»,
апеляційний суд не звернув увагу на те,
що суд касаційної інстанції переглядав
справу лише в розрізі, чи є первинний
осередок профспілки ЗАТ «Міжнародний
медіа центр - СТБ» первинною
профспілковою організацією, згода якої
є обов'язковою при звільненні члена
цієї профспілки, тобто чи підпадає
діяльність такого осередку під дію ст.11
Закону України «Про профспілки, їх
права та гарантії діяльності», чи під
дію ст.14 Закону України «Про обє'днання
громадян». Саме неоднакове
застосування вказаних норм
матеріального права було предметом
перегляду Верховним Судом України.»

Даючи правову оцінку викладеному вище
та наявним у матеріалах справи доказам,
колегія суддів дійшла висновку, що
первинної профспілкової організації
професійної спілки працівників ЗМІ
«Медіафронт» на підприємстві
відповідача створено та легалізовано у
встановленому порядку не було.

Відповідач мав право розірвати
трудовий договір з позивачем з власної
ініціативи без згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника).

ПрАТ «Міжнародний Медіа Центр-СТБ» на
виконання рішення Апеляційного суду м.
Києва від 26.09.12, 02.10.2012 видало наказ
№680/2-к про поновлення ОСОБА_3 з 01.12.2010 на
роботі у ПрАТ «Міжнародний Медіа
Центр-СТБ» на посаді спеціального
кореспондента групи кореспондентів
програми «Вікна-Новини» департаменту
інформаційно-аналітичного мовлення.
Позивач зі свого боку це рішення не
виконав. За весь час з моменту
поновлення позивач приступив до роботи
на підприємстві відповідача лише на
один день. Проте, в цей час створював
сюжети для інших телевізійних каналів,
тобто виконував аналогічну роботу для
інших підприємств.

Зазначене свідчить, що мети захисту
прав та/чи інтересів позивача, в
частині поновлення на роботі, позов не
має. Позивач не бажає ефективно
працювати на підприємстві відповідача,
на якому створені всі необхідні умови.

Аналізуючи зібрані у справі докази,
зважаючи на їх належність та
допустимість у контексті вимог,
передбачених процесуальним законом,
беручи до уваги приписи ч. 4 ст. 338 ЦПК
України, згідно з якими висновки і
мотиви, з яких скасовані рішення є
обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи, колегія суддів дійшла
висновку, що при звільненні ОСОБА_3 ЗАТ
«ММЦ-СТБ» не порушено його прав та
вимог трудового законодавства.

Статтею 2371 КЗпП України передбачено, що
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Вказана стаття містить перелік
юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення
закону, передумовою для відшкодування
працівнику моральної шкоди на підставі
ст. 2371 КЗпП є наявність порушення прав
працівника у сфері трудових відносин, з
урахуванням специфіки об'єкту яких
завдана моральна шкода може бути
відшкодована працівнику у вигляді
одноразової грошової виплати або в
іншій матеріальній формі.

З огляду на те, що не знайшли свого
підтвердження обставини порушення
прав працівника з боку відповідача
вимоги про задоволення моральної шкоди
задоволенню не підлягають та є
недоведеними.

Крім того позивач не зазначає, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
відповідача вони заподіяні.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

Приписами ст. 60 ЦПК України встановлено
обов'язок кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу свої вимог і заперечень.

Разом з тим, з урахуванням того, що
рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 10 грудня 2013 року
ухвалено при неповному з'ясуванні
фактичних обставин справи, що мають
значення для правильного її вирішення,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга позивача підлягає
відхиленню, апеляційна скарга
відповідача частковому задоволенню, а
рішення суду зміні в частині правового
обґрунтування підстав відмови в позові
на підставі п. 3 ч.1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 відхилити, апеляційну скаргу
БабенкаАндрія Івановича в інтересах
приватного акціонерного товариства
«МіжнароднийМедіа Центр - СТБ»
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 10 грудня 2013 року
змінити в частині правового
обґрунтування відмови в позові.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий :
І.М. Вербова

Судді :
Г.М. Кирилюк

М.М.Панченко