АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/528/14
Головуючий 1 інстанції -
Справа №645/5685/13-ц
Доповідач - Коростійова
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 січня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Коростійової
В.І.,

суддів: - Ізмайлової Г.Н.,
Гуцал Л.В.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Фрунзенського районного
суду міста Харкова від 18 листопада 2013
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України», за участю третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмету спору, - філії
публічного акціонерного товариства
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України» «Білоколодязький
елеватор», Голови правління публічного
акціонерного товариства «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» Якубовича Ігоря
Валентиновича про визнання звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, стягнення
моральної шкоди та витрат на юридичну
допомогу, -

в с т а н о в и л а:

20 червня 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування позову посилався
на те, що працював на посаді директора
фірми публічного акціонерного
товариства "Державна
продовольчо-зернова корпорація
України" (далі - ПАТ "ДПЗКУ")
"Білоколодязький елеватор.

4 червня 2013 року на нараді у ПАТ
"ДПЗКУ" його повідомили, що
підготовлено наказ про його
звільнення. Після чого радник голови
правління ПАТ "ДПЗКУ" запросив його до
себе в кабінет і у наказному порядку
запропонував написати заяву про
звільнення за власним бажанням.
Знаходячись у стресовому стані він
написав заяву про звільнення за
власним бажанням. Після чого йому дали
підписати наказ про його звільнення за
п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

5 червня 2013 року йому стало відомо
про те, що директором філії ПАТ "ДПЗКУ"
"Білоколодязький елеватор" призначено
колишнього керівника - ОСОБА_5.

7 червня 2013 року рекомендованим
листом він надіслав відповідачу заяву
про відкликання своєї заяви про
звільнення за власним бажанням.

Відповідач примусив його
написати заяву про звільнення за
власним бажанням і розірвав з ним
трудовий договір до сплину
двотижневого строку, встановленого
ст.38 КЗпП України.

При цьому звільнив його не за
власним бажанням, а за угодою сторін -
за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Незаконним звільненням
відповідач спричинив йому моральну
шкоду.

Посилаючись на вказані обставини,
просив: визнати недійсними накази
відповідача №231-к від 5 червня 2013 року
про призначення на посаду директора
філії ПАТ "ДПЗКУ" "Білоколодязький
елеватор" ОСОБА_5 і №230-К від 4 червня 2013
року про звільнення його із вказаної
посади; поновити його на посаді
директора філії ПАТ "ДПЗКУ"
"Білоколодязький елеватор"; зобов'язати
відповідача внести зміни у його
трудову книжку про звільнення його з
роботи та про поновлення його на
роботі; стягнути з відповідача на його
користь: середній заробіток за час
вимушеного прогулу; моральну шкоду - 10000
грн.; витрати на правову допомогу - 4000
грн.

Відповідач, в особі своїх
представників, проти позову
заперечував. При цьому посилався на те,
що ОСОБА_3 4 червня 2013 року
власноручно написав заяву про
звільнення з роботи за власним
бажанням з 4 червня 2013 року. Наказом
№230-К від 4 червня 2013 року ОСОБА_3 було
звільнено з посади директора філії ПАТ
"ДПЗКУ" "Білоколодязький елеватор" за п.1
ч.1 ст.36 КЗпП України - з 4 червня 2013 року,
про що просив сам ОСОБА_3 Останній
ознайомився з наказом і не висловив
жодних зауважень з приводу
формулювання причин звільнення. Таким
чином між сторонами була досягнута
домовленість про звільнення ОСОБА_3 з 4
червня 2013 року за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП
України - за угодою сторін.
Волевиявлення на звільнення ОСОБА_3 з 4
червня 2013 року було вільним. Посадові
особи ПАТ "ДПЗКУ" ніякого тиску на нього
не чинили.

Третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору,
- голова правління ПАТ "ДПЗКУ" Якубович
І.В. просив розглянути справу за його
відсутності. Подав письмові
заперечення на позов. Вважав його
безпідставним, а звільнення ОСОБА_3 -
законним.

Рішенням Фрунзенського районного
суду міста Харкова від 18 листопада 2013
року ОСОБА_3 у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просе
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким його
позов задовольнити. При цьому
посилається на: неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Інші особи, які брали участь у
справі, рішення суду першої інстанції
не оскаржили.

ПАТ "ДПЗКУ" подало заперечення на
апеляційну скаргу, вважало її
безпідставною, а рішення суду -
законним і обґрунтованим.

Перевіряючи законність і
обгрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції - зміні з підстав,
передбачених п.п. 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК
України.

Судом встановлено і підтверджено
наявними у справі доказами, що сторони
перебували у трудових правовідносинах,
ОСОБА_3 з 3 липня 2012 року працював
директором філії ПАТ "ДПЗКУ"
"Білоколодязький елеватор" (а.с.10).

4 червня 2013 року ОСОБА_3 написав
відповідачу заяву, в якій просив
звільнити його з 4 червня 2013 року за
власним бажанням (а.с.85).

Наказом №230-К від 4 червня 2013 року
голови правління ПАТ "ДПЗКУ" Якубовича
І.В. ОСОБА_3, директора філії ПАТ "ДПЗКУ"
"Білоколодязький елеватор", звільнено
за угодою сторін - п.1 ч.1 ст.36 КЗпП
України з 4 червня 2013 року. В цей же день
ОСОБА_3 ознайомлений з цим наказом
(а.с.86).

Наказом №331-к від 5 червня 2013 року
на посаду директора філії ПАТ "ДПЗКУ"
"Білоколодязький елеватор" призначено
ОСОБА_5 (а.с.12).

Відмовляючи ОСОБА_3 у позові , суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідач обґрунтовано звільнив його
за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, оскільки у
своїй заяві про звільнення його за
власним бажанням ОСОБА_3 зазначив
конкретну дату звільнення - з 4 червня
2013 року і відповідач з цим погодився.

Повністю погодитися з таким
висновком суду не можна.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції не врахував роз'яснень, що
містяться у п.8 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 6
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів» про
те, що сама по собі згода власника або
уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п.1 ч. 1 ст.36 КЗпП
України, якщо не було домовленості
сторін про цю підставу припинення
трудового договору. В останньому
випадку звільнення вважається
проведеним з ініціативи працівника
(ст.38 КЗпП України).

Із змісту заяви ОСОБА_3 і пояснень
його представника у суді вбачається, що
він просив звільнити його за власним
бажанням з 4 червня 2013 року.

За таких обставин, підстав для
звільнення ОСОБА_3 за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП
України не було.

Відповідно до роз'яснень, що
містяться у п.18 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 6
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів» при
розгляді справ про поновлення на
роботі судам необхідно з'ясувати, з
яких підстав проведено звільнення
працівника згідно з наказом
(розпорядженням) і перевіряти їх
відповідність законові. Якщо
обставинам, які стали підставою
звільнення, в наказі (розпорядженні)
дана неправильна юридична
кваліфікація, суд може змінити
формулювання звільнення і привести
його у відповідність з чинним
законодавством.

Судом встановлено, що ОСОБА_3
власноручно написав заяву, в якій
просив звільнити його з 4 червня 2013 року
за власним бажанням.

Право працівника звільнитися за
власним бажанням до сплину
двотижневого строку, передбаченого
ст.38 КЗпП України.

Відповідач погодився розірвати
трудовий договір з ОСОБА_3 до сплину
двотижневого строку і звільнити його з
4 червня 2013 року - у строк, в який просив
ОСОБА_3

Проте обставинам, які стали
підставою звільнення, в наказі
відповідача дана неправильна юридична
кваліфікація.

За таких обставин, суд
апеляційної інстанції вважає за
необхідне рішення суду першої
інстанції змінити. Позов ОСОБА_3
задовольнити частково. Змінити
формулювання причин звільнення ОСОБА_3
та вважати його звільненим згідно
наказу №230-К від 4 червня 2013 року голови
правління публічного акціонерного
товариства «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» з посади директора філії
публічного акціонерного товариства
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України» «Білоколодязький
елеватор» з підстав, передбачених ч.1
ст.38 Кодексу законів про працю України -
за власним бажанням з 4 червня 2013 року.

В іншій частині рішення суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції залищає без змін.

Суд першої інстанції підставно
відмовив ОСОБА_3 у позові про
поновлення на роботі.

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП
Українии працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні. У разі, коли
заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом I
групи; вихід на пенсію; прийняття на
роботу за конкурсом, а також з інших
поважних причин), власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

ОСОБА_3 скористався своїм правом
звільнення за власним бажанням до
сплину двотижневого строку,
встановленого ст.38 КЗпП України, про
свідчить його заява про звільнення за
власним бажанням з 4 червня 2013 року.

З огляду на це, посилання в
апеляційній скарзі на те, що відповідач
неправильно звільнив його до сплину
двотижневого строку, встановленого
ст.38 КЗпП України - безпідставне.

Безпідставним є і посилання на те,
що ОСОБА_3 відкликав свою заяву про
звільнення за власним бажанням.

ОСОБА_3 скористався своїм правом,
передбаченим ст.38 КЗпП України, на
звільнення за власним бажанням до
сплину двотижневого строку і просив
звільнити його з 4 червня 2013 року.

Відповідач погодився з цим і
звільнив ОСОБА_3 з 4 червня 2013 року.

5 червня 2013 року на посаду
директора філії ПАТ "ДПЗКУ"
"Білоколодязький елеватор", яку раніше
займав позивач, призначено ОСОБА_5

7 червня 2013 року , уже після
звільнення з посади директора філії
ПАТ "ДПЗКУ" "Білоколодязький елеватор" і
призначення на цю посаду іншої особи -
ОСОБА_5, ОСОБА_3 рекомендованим листом
направив відповідну заяву про
відкликання заяви про звільнення за
власним бажанням.

Не підтверджено належними
доказами і спростовується табелем
обліку робочого часу те, що 5 червня 2013
року ОСОБА_3 працював на посаді, з якої
був звільнений (а.с.187-188).

До того ж, з 5 червня 2013 року цю
посаду уже займав ОСОБА_5

Ні суду першої інстанції, ні суду
апеляційної інстанції позивач не надав
жодних доказів того, що заяву про
звільнення за власним бажанням написав
під тиском з боку посодових осіб
відповідача.

Відповідно до ст.237-І КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Оскільки підстав для поновлення
на роботі ОСОБА_3 не має, то його права
не можна вважати порушеними
відповідачем.

А отже не має і підстав для
відшкодування моральної шкоди.

Зміна формулювання причин
звільнення на обсяг прав ОСОБА_3 не
впливає. Керуючись п.1 ст.303, ст.304,
п.3 ч.1 ст.307, п.п. 3, 4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314,
ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного
суду міста Харкова від 18 листопада 2013
року змінити.

Позов ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Змінити формулювання причин
звільнення ОСОБА_3 та вважати його
звільненим згідно наказу №230-К від 4
червня 2013 року голови правління
публічного акціонерного товариства
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України» з посади директора
філії публічного акціонерного
товариства «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» «Білоколодязький елеватор» з
підстав, передбачених ч.1 ст.38 Кодексу
законів про працю України - за власним
бажанням з 4 червня 2013 року.

Стягнути з публічного
акціонерного товариства «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» на користь держави судовий
збір у сумі 229 (двісті двадцять дев'ять)
гривень 40 копійок.

В іншій частині це ж рішення
залишити без змін.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: