Єдиний унікальний номер 262/6738/2013
Номер провадження 22-ц/775/1391/2014
головуючий в I інстанції Ульяніч І.В.
Єдиний унікальний номер
суддя доповідач Никифоряк Л.П.
Номер провадження 22-ц/775/1391/2014
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем У К Р А Ї Н И

31 січня 2014 року апеляційний суд
Донецької області в складі:

Головуючого судді
Никифоряка Л.П.

Суддів
Супрун М.Ю., Жарової Ю.І.

при секретарі судового засідання
Стрижак О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю
третіх осіб комунального підприємства
«Керуюча компанія Пролетарського
району м. Донецька» та органу опіки та
піклування Пролетарської районної у м.
Донецьку ради про визнання права
користування квартирою

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
та ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні квартирою та виселення,

в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Пролетарського районного
суду м. Донецька від 18 грудня 2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

01 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд
з позовом до рідної сестри ОСОБА_2 з
вимогами про визнання за ним права
користування квартирою АДРЕСА_1,
вказуючи що зазначена квартира
видавалась матері позивача ОСОБА_4, яка
була основним квартиронаймачем та він
був зареєстрований за вказаною адресою
в період з 02 вересня 1998 року по 02 червня
1990 року коли був знятий з реєстрації у
зв'язку із проходженням служби в
збройних силах, та в подальшому з
жовтня 2002 року вселився в зазначену
квартиру із згоди матері як член сім'ї
наймача, та набув право проживання в
квартирі.

Також згідно позову з весни 2004 року до
квартири вселилася ОСОБА_3, з якою
позивач уклав шлюб 06 серпня 2005 року, яка
також проживала за вказаною адресою із
згоди основного квартиронаймача, та з
огляду на те, що позивач із сім'єю
проживав за вказаною адресою протягом
тривалого часу він вважав що він на не
втрачав права користування спірною
квартирою.

З такими вимогами відповідач ОСОБА_2 не
погодилася та звернулися із зустрічним
позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в якому
просила виселити останнього та членів
його сім'ї, посилаючись на те, що ОСОБА_1
почав проживати в АДРЕСА_1 як
тимчасовий жилець із 2004 року та з 06
серпня 2005 року вселив як тимчасового
жильця в квартиру свою дружину. Та
ОСОБА_2 стверджувала що у вказаний
період часу та після смерті основного
квартиронаймача ОСОБА_4, ОСОБА_1 із
сім'єю проживав у зазначеній квартирі
із її дозволу як тимчасовий жилець,
який права проживання в квартирі не
набув та відмовляється добровільно
звільнити квартиру.

В подальшому 06 грудня 2013 року ОСОБА_2
доповнила позовні вимоги просила
зобов'язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 усунути
перешкоди у користуванні квартирою
АДРЕСА_1 та виселити із квартири ОСОБА_1,
ОСОБА_3 та неповнолітню ОСОБА_5.

Рішенням Пролетарського районного
суду м. Донецька від 18 грудня 2013 року в
позові ОСОБА_1 відмовлено, та частково
задоволено зустрічний позов ОСОБА_2,
виселено ОСОБА_1, ОСОБА_3 та
неповнолітню ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 із
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення, в решті вимог
зустрічного позову відмовлено.

З рішенням суду не погодився позивач, в
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким задовольнити його позов та
відмовити в задоволенні зустрічного
позову, посилаючись на те, що висновки
суду не ґрунтуються на встановлених
обставинах, так судом зроблено
помилковий висновок, який не
підтверджений жодними належними та
допустимими доказами з приводу того, що
останній вселявся у квартиру як
тимчасовий жилець, також не
ґрунтуються на законі висновки суду
про те, що позивач не являвся членом
сім'ї основного квартиронаймача,
оскільки спорідненість позивача та
основного квартиронаймача як матері та
сина підтверджена письмовими доказами.

Також судом не враховані обставини
щодо тривалого проживання позивача в
квартирі, сплату останнім витрат на
житлово-комунальні послуги, з 2002 року
по день смерті основного
квартиронаймача та в подальшому по час
розгляду справи судом, які
спростовують висновки суду про
вселення в квартиру позивача на правах
тимчасового жильця.

У той же час, судом не враховано що
відсутні жодні докази з приводу
існування угоди, між позивачем та
квартиронаймачем про тимчасове
проживання позивача в квартирі.

Разом з тим, апелянт вважав, що не
підтверджені жодним чином висновки
суду з приводу того, що син не проживав
разом із мамою та не вів з нею спільне
господарство та висновки суду про те,
що мама позивача ОСОБА_4 за життя
придбала будинок для позивача
ґрунтуються на припущеннях і не
відповідають дійсності.

Заслухавши доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_1 та його представника,
пояснення ОСОБА_3, також пояснення
відповідача ОСОБА_2 та її представника,
за відсутності комунального
підприємства «Керуюча компанія
Пролетарського району м. Донецька» та
органу опіки та піклування
Пролетарської районної у м. Донецьку
ради від яких надійшли заяви про
розгляд справи без участі їх
представників, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені у
скарзі доводи, апеляційний суд вважає,
що апеляційну скаргу слід задовольнити
за наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовив у позові
та частково задовольнив зустрічний
позов, через те, що ОСОБА_1 постійно не
проживав разом із колишнім наймачем
квартири ОСОБА_4, не вів з нею спільне
господарство та не являвся членом її
сім'ї,. Та суд виходячи виключно із
показів відповідача ОСОБА_2 та показів
її батька, свідка у справі ОСОБА_6,
зробив висновок про те, що між
позивачем та колишнім наймачем була
угода щодо тимчасового проживання в
спірній квартирі, при цьому в
обґрунтування позову навів обставини
щодо придбання наймачем ОСОБА_4 іншого
житла для позивача.

У той же час, відмовляючи в задоволенні
зустрічних вимог ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуванні квартирою суд
зробив висновок про те, що остання має
вільний доступ до квартири, ключі від
квартири в якій зберігає свої речі, та
висновки суду в цій частині не можуть
бути предметом перевірки в
апеляційному суді оскільки сторонами
не оспорені.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд визнає, що суд першої
інстанції не повно з'ясував обставини у
справі, встановлені судом обставини не
доведено належним чином та суд
неправильно застосував норми
матеріального права.

Відмовляючи в позові про визнання за
ОСОБА_1 права користування жилим
приміщенням квартирою АДРЕСА_1 суд
виходив з того, що останній не набув
права користування квартирою, оскільки
вселився до квартири як тимчасовий
жилець, однак такі висновки суду
протирічать дійсним обставинам.

Спірні правовідносини на час їх
виникнення регулювалися Житловим
кодексом УРСР, статтею 58 якого
передбачено, що ордер є єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 знаходилась у користуванні
ОСОБА_4 на підставі ордеру № 18879 від 18
лютого 2000 року /а.с. 33/ який було видано
ОСОБА_4 на сім'ю із двох чоловік.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла /а.с. 10/.

Відповідно до положень статті 64 ЖК УРСР
члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення та до членів
сім'ї наймача належать дружина наймача,
їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Та під час розгляду справи достовірно
встановлено, що у вказану квартиру
АДРЕСА_1 в 2002 році вселився ОСОБА_1, що
підтверджено відповідними актами від 12
вересня 2013 року та 17 вересня 2013 року
/а.с. 4, 19/, та свідоцтвом про народження
/а.с. 7/ підтверджено, що останній
являвся сином наймача ОСОБА_4

Разом з тим, згідно свідоцтва про шлюб
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знаходяться у шлюбі з
06 серпня 2005 року /а.с. 9/.

Та судом першої інстанції залишено
поза увагою доводи позивача про те, що
він являвся сином наймача та фактично в
розумінні положень наведених норм
права членом її сім'ї, оскільки
перебував із нею в родинних стосунках.

Також ствердження суду про те, що
відповідачі висловлювали згоду на
проживання позивача в квартирі не як
члена сім'ї наймача, а як тимчасового
жильця не можна визнати переконливими,
оскільки жодних обставин які би
вказували на те, що наймач квартири
заперечувала проти проживання
позивача в квартирі саме як члена її
сім'ї чи щодо його проживання в
квартирі на правах тимчасового жильця
не встановлено, так само жодним чином
не підтверджено що наймач дозволила
вселитися своєму сину в квартиру лише
на тимчасове проживання.

Та, суд встановив факт проживання
позивача в квартирі на правах
тимчасового жильця, не з'ясувавши чим
підтверджена наявність угоди про
вселення в квартиру саме як
тимчасового жильця.

Ураховуючи наведене, а також положення
ст. ст. 64, 65 ЖК України, суд дійшов
помилкового висновку про те, що ОСОБА_1
не являється членом сім'ї ОСОБА_4, а тому
не набув права користування спірною
квартирою.

Вирішуючи спори про право користування
жилим приміщенням осіб, які вселилися
до наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи зареєстровані вони в даному жилому
приміщенні та чи не обумовлювався
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням.

Та під час вирішення спору про право
користування жилим приміщенням, суд
повинен з'ясувати, крім обставин щодо
реєстрації цих осіб у спірному
приміщенні також чи було це приміщення
постійним місцем проживання цих осіб,
чи вели вони з наймачем спільне
господарство, тривалість часу їх
проживання.

Та, виходячи із змісту наведеної норми,
суд дійшов помилкового висновку про те,
що спірна квартира не являлася для
позивача постійним місцем проживання,
та з приводу того, що позивач ОСОБА_1 із
своєю сім'єю не проживав на правах
члена сім'ї у спірній квартирі з 2002
року, при цьому суд не врахував що
останній протягом тривалого часу з 2002
року не змінював свого місця
проживання та суд не врахував, що сама
відповідач ОСОБА_2 не заперечувала цих
обставин, та волевиявлення останньої
яка на час вселення позивача в квартиру
заперечувала про таке вселення жодним
чином не підтверджено, та враховуючи що
остання являлася неповнолітньою
особою таке волевиявлення не має
правового значення, оскільки в її
інтересах діяла мати, наймач квартири.

Відповідно до змісту ст. 65 ЖК України
наймач вправі в установленому порядку
вселити в займане ним жиле приміщення
свою дружину, дітей, батьків, а також
інших осіб. Особи, що вселилися в жиле
приміщення як члени сім'ї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім'ї права користування жилим
приміщенням.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що
позивач вселився до спірної квартири в
якості члена сім'ї наймача й не є
тимчасовим жильцем у ній, а висновок
суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1
не набув самостійного права на це жиле
приміщення і його слід вважати
тимчасовим жильцем є помилковим.

Також не являються належними та
достатніми доказами щодо тимчасового
проживання ОСОБА_1 в квартирі усні
пояснення відповідача та її батька
свідка у справі, оскільки останніми не
надано належних доказів того, що на час
вселення мала місце угода про
тимчасове проживання позивача в
квартирі, більше того, із пояснень
відповідача вбачається що її батько на
час вселення в квартиру позивача
взагалі не був обізнаний про вселення
в квартиру позивача.

Твердження суду про те, що відповідачі
висловлювали згоду на проживання
позивача в квартирі як тимчасового
жильця, не можна визнати переконливими,
оскільки фактичні дії наймача квартири
свідчать про те, що остання не
заперечувала проти тривалого
постійного проживання позивача та в
подальшому членів його сім'ї в квартирі
АДРЕСА_1.

Та відсутність письмової згоди членів
сім'ї наймача на вселення сама по собі
не свідчить про те, що особи, які
вселилися, не набули права
користування жилим приміщенням, якщо
за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду /п. 9 постанови Пленуму Верховного
Суду України N 2 від 12 квітня 1985 року "Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України"/.

Відповідно до ст. ст. 98, 99 ЖК України
тимчасові жильці на вимогу наймача або
членів сім'ї, які проживають разом із
ним, зобов'язані негайно звільнити
приміщення, а в разі відмовлення -
підлягають виселенню в судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення. Самостійного права на
займане жиле приміщення тимчасові
жильці не набувають.

Отже за встановлених обставин висновки
суду про відсутність підстав для
задоволення позову ОСОБА_1 про визнання
за ним права користування квартирою не
ґрунтуються на законі та дійсних
обставинах у справі.

Перевіряючи в апеляційному порядку
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, апеляційний суд,
приходить до висновку, що позивачем
було доведено факт набуття ним права
користування квартирою АДРЕСА_1.

Разом з тим, вирішуючи справу та не
визнаючи за позивачем право
користування спірною квартирою, суд
першої інстанції не надав належної
оцінки доводам позивача та доказам на
їх підтвердження про те, що крім
спірної квартири, іншого житла він не
має, та суд зробив висновок про те, що
ОСОБА_4 наймач, ще за життя придбала
будинок для позивача, який не
відповідає дійсності та жодним чином
не підтверджений.

Отже суд першої інстанції неправильно
застосував до спірних правовідносин
правові норми і не звернув уваги на
обставини, що були встановлені та мають
значення для справи, щодо характеру
постійного проживання позивача з
наймачем жилого приміщення, який
вселилися до нього з дозволу наймача з
якою фактично вів спільне
господарство, та щодо тривалості часу
його проживання в квартирі.

Та суд першої інстанції зазначені
обставини не перевірив, вважав
встановленими обставини щодо
тимчасового проживання без
підтвердження належними та
допустимими доказами. Згідно з
вимогами статті 60 ЦПК кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, та
відповідачем не доведено того, що
позивач вселявся в квартиру як
тимчасовий жилець, не являвся членом
сім'ї наймача, також жодним чином не
спростовані обставини щодо вільного
волевиявлення наймача щодо вселення в
квартиру позивача на правах члена
сім'ї.

У той же час, апеляційний суд виходячи
із змісту позовних вимог ОСОБА_2, та
обставин що були фактично встановлені
під час розгляду справи судом, вважає
що не підтверджено також вселення в
спірну квартиру як тимчасових жильців
членів сім'ї позивача дружини ОСОБА_3 та
дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, з огляду на
що, неможливо їх виселити з підстав
викладених в зустрічній позовній
заяві.

З урахуванням наведеного, встановлені
у справі обставини, підтверджені
належними доказами дають підстави
зробити висновок про обґрунтованість
доводів апеляційної скарги, та
вирішуючи спір, суд першої інстанції не
повно з'ясував обставини у справі, та
встановлені судом обставини не
доведено належними доказами та суд
неправильно застосував норми
матеріального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
спростовують висновки суду та за таких
підстав, відповідно до частини 1 статті
309 ЦПК України, колегія апеляційного
суду вважає за необхідне задовольнити
апеляційну скаргу, рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги скасувати, позов ОСОБА_1
задовольнити та відмовити в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

Разом з тим, відповідно до ст. 88 ЦПК
України підлягає стягненню з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 документально
підтверджений судовий збір в розмірі
229,40 гривен.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Пролетарського районного суду
м. Донецька від 18 грудня 2013 року
скасувати в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права користування
квартирою, та в частині задоволення
зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 про виселення, стягнення витрат
на правову допомогу та судового збору.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права користування квартирою
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування
квартирою АДРЕСА_1.

Відмовити в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про
виселення та стягнення витрат на
правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 229(двісті
двадцять дев'ять),40 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено протягом
двадцяти днів з моменту набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: