Справа № 256/2632/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року
м. Донецьк

Калінінський районний суд міста
Донецька у складі:

головуючої судді - Гладка
І.А.,

при секретарі - Запарі
С.Р.,

за участю сторін:

позивача - не
з'явилась,

представника позивача -
ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл
спільного майна подружжя та визнання
права власності,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2013 року позивач звернувся до
суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про
розподіл спільного майна подружжя та
визнання права власності. Позовні
вимоги позивач обґрунтувала
наступними обставинами. Згідно
позовної заяви позивач перебувала з
відповідачем в шлюбі з 21.11.1992 року по
27.04.2010 року. Під час перебування у шлюбі
сторонами було придбано 68/100 частин
квартири АДРЕСА_1. Покупцем в договорі
виступав відповідач ОСОБА_2, але,
купуючи 68/100 частини спірної квартири,
відповідач витрачав спільні з
позивачем кошти, які були нажиті ними
під час шлюбу. Позивач вважає, що в
результаті поділу спірного спільного
майна подружжя, у вигляді 68/100 частини
квартири АДРЕСА_1 , її частина становить
34/100 частини спірної квартири.

Позивач у судове засідання не
з'явилась, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлялась
належним чином, однак доказів
поважності своєї неявки або заяви про
розгляд справи в її відсутність до суду
не надала. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 169 ЦПК
України, суд відкладає розгляд справи
якщо визнає потрібним щоб сторона дала
особисті пояснення. У зв'язку із тим, що
в даній справі приймає участь
представник позивача, суд вважає за
можливе розглянути справу у
відсутність позивача ОСОБА_3 на
підставі наявних у справі доказів.

Представник позивача - ОСОБА_1, яка діє
на підставі довіреності, у судовому
засіданні позов підтримала, просила
суд задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі, надала пояснення
аналогічні викладеним у позовній
заяві.

Відповідач у судовому засіданні позов
не визнав та просив суд у його
задоволенні відмовити.

Згідно статті 11 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності ст. 57 Цивільного
процесуального кодексу України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Стаття 21 Сімейного Кодексу України
визначає, що шлюбом є сімейний союз
жінки та чоловіка, зареєстрований у
державному органі реєстрації актів
цивільного стану.

Статтею 61 Сімейного кодексу України
встановлене, що об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України,
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Частиною 1 ст. 70 Сімейного кодексу
України визначено, що у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу
України, майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. При цьому суд бере до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інші обставини, що мають істотне
значення. Неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними.

Згідно п. 22-25 постанови Пленуму
Верховного суду України № 11 від 21
грудня 2011 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу,визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372
ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи. Вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ),
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть
бути будь-які види майна, за винятком
тих, які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. До складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї. Не належить
до спільної сумісної власності майно
одного з подружжя, набуте особою до
шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто; речі індивідуального
користування, в тому числі коштовності,
навіть якщо вони були придбані за
рахунок спільних коштів подружжя;
кошти, одержані як відшкодування за
втрату (пошкодження) речі, що належала
особі, а також як відшкодування
завданої їй моральної шкоди; страхові
суми, одержані за обов'язковим або
добровільним особистим страхуванням,
якщо страхові внески сплачувалися за
рахунок коштів, що були особистою
власністю кожного з них.

Судом встановлено, що між сторонами 21
листопада 1992 року було укладено шлюб,
який був зареєстрований у
Калінінському ВРАЦС, про що було
зроблено запис № 744, про що свідчить
копія свідоцтва про укладання шлюбу
серії НОМЕР_1, яке було видано
Калінінським відділом ЗАГС.

Із долученої до матеріалів справи
копії свідоцтва про розірвання шлюбу
серії НОМЕР_2 від 27 квітня 2010 року, судом
вбачається, що шлюб між сторонами було
розірвано на підставі рішення
Ленінського районного суду м.Донецька
від 23 березня 2010 року, про що Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Ленінського районного управління було
зроблено актовий запис № 129.

Згідно копії договору купівлі-продажу
квартири від 26 січня 2004 року, який було
посвідчено державним нотаріусом П'ятої
донецької державної нотаріальної
контори Акімовою О.В., долученого
позивачем до поданої до суду позовної
заяви, ОСОБА_5, ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_2
купив 68/100 частин квартири АДРЕСА_1; ця
частина квартири належала продавцям на
підставі Свідоцтва про право власності
на квартиру № 0988, квартиру № 0987,
виданого Тресто «Донецькшахтобуд» м.
Донецька, зареєстрованих у Донецькому
бюро технічної інвентаризації у
реєстровій книзі № 1/4-483(203).

Свідок ОСОБА_5, який є батьком
відповідач ОСОБА_2, суду повідомляв, що
під час продажу квартири вони разом із
дружиною ОСОБА_6 не отримали грошових
коштів. Після переоформлення 68/100
частин квартири ані позивач ОСОБА_3, ані
відповідач ОСОБА_2 не приймали участі в
утриманні даного житла. Крім того ані
ОСОБА_3, ані її чоловік ОСОБА_2 в даній
квартирі з моменту укладення договору
не проживали. Свідок також пояснив
суду, що їх син - ОСОБА_2, після укладення
шлюбу в 1992 році проживав разом із
дружиною ОСОБА_3 АДРЕСА_2 у своїй
двокімнатній квартирі. Квартиру, про
яку йде мова в позовній заяві, свідок
отримав у 1962 році як кімнату з
підселенням, потім його родина
отримала ще дві кімнати. Свідок суду
пояснив, що на момент розгляду справи в
суді разом із дружиною він продовжує
проживати в спірній квартирі, а договір
купівлі-продажу від 2004 року вони уклали
з метою переоформлення частки квартири
їх сина ОСОБА_2 на переоформлені
квартири шляхом укладання договору
купівлі-продажу наполягала їх невістка
- ОСОБА_3, тоді як він з дружиною хотіли
подарувати частку 68/100 їх сину ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_6, яка є матір'ю
відповідача ОСОБА_2, суду повідомляла,
що під час укладання договору
купівлі-продажу від 2004 року, вона з
чоловіком ОСОБА_5 грошові кошти не
отримували, про те, що ОСОБА_3 претендує
на частку 68/100 квартири, як на спільне
майно подружжя дізналась зі слів свого
сина, після надходження позовної заяви
до суду. Свідок ОСОБА_6 суду повідомила,
що як ремонтні роботи, так і оплату
комунальних послуг за квартиру за
адресою: АДРЕСА_1, вони здійснювали
разом з чоловіком ОСОБА_5 Свідок ОСОБА_6
також пояснила, що окрім квартири
АДРЕСА_2, в якій проживали син з
невісткою ОСОБА_3, остання також є
власницею квартири АДРЕСА_3 відповідно
до договору купівлі-продажу квартири
від 11 травня 2002 року, посвідченого
державним нотаріусом Першої донецької
нотаріальної контори Власовою О.М.
Даний договір був укладений з метою
залишення житлової площі онукам - дітям
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Свідок ОСОБА_6 також
повідомила, що цю квартиру по вул.
Пархоменко також за ініціативою їх
невістки ОСОБА_3 було переоформлено,
ніяких грошових коштів при цьому не
передавалось. При аналогічних
обставинах без передачі грошових
коштів та за ініціативою знову
невістки ОСОБА_3 була переоформлена 68/100
частки квартири АДРЕСА_1, на сина, тоді
як, вони з чоловіком мали намір
подарувати цю частку сину.

Свідок ОСОБА_6 також пояснювала, що вона
ніколи не вдавалася до подробиць
питання оформлення нерухомості,
вважала, що переоформлення квартир за
договорами купівлі-продажу, як
пропонувала їх невістка ОСОБА_3, яка є
юристом та має військове звання,
законним та таким, що гарантує
збереження права власності на
нерухомість за їх родиною. До спільного
майна подружжя, яка зазначає позивач у
подані до суду позовній заяві, ані 68/100
частки квартири АДРЕСА_1, ані
трикімнатна квартирна АДРЕСА_3, не
відносяться, оскільки грошових коштів
під час укладання договорів
купівлі-продажу не передавалось. До
спільного майна подружжя, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 відноситься: їдальня, магазин,
двокімнатна квартира АДРЕСА_2 та ще
одна об'єднана квартира також на вул.
Кірова у м. Донецьку.

Дослідивши матеріали справи та докази
в їх сукупності, суд вважає, що доводи
позивача ОСОБА_3, що викладені нею в
обґрунтування поданої до суду позовної
заяви, а саме, що її чоловік ОСОБА_2 під
час укладання договору купівлі-продажу
68/100 частки квартири АДРЕСА_1, витратив
спільні кошти, які були нажиті ними під
час шлюбу не знайшли свого
підтвердження під час розгляду даної
справі, не обгрунтовані будь-якими
доказами, а є такими, що не відповідають
дійсності та спростовані поясненнями
свідків.

Відповідно до ч.1 ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

На підставі викладеного і керуючись
ст.ст. ст. 1, 8, 10, 11, 31, 60, 88, 169, 208-209, 212-215, 218,
292, 294 Цивільного процесуального
кодексу України, ст. ст. 21, 61, 63, 70, 71
Сімейного Кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про розподіл спільного майна
подружжя та визнання права власності -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя І.А.
Гладка
23.04.2014