АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/160/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 2, 5 Бурлака М.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
Нерушак Л. В. УХВАЛА
28 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Нерушак Л. В. суддів
Єльцова В.О., Карпенко
О.В.при секретарі Бурдуковій О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційні
скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення
Монастирищенського районного суду
Черкаської області від 26 квітня 2013 року
та апеляційну скаргу ОСОБА_6 на
додаткове рішення Монастирищенського
районного суду Черкаської області від
07 травня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, Степівської
сільської ради про визнання свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
незаконним та визнання права власності
на житловий будинок, стягнення
матеріальної та моральної шкоди,
судових витрат та за зустрічним
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та ОСОБА_6,
Степівської сільської ради про
визнання свідоцтва про право власності
на нерухоме майно частково недійсним
та визнання права власності на 1/2
житлового будинку ,-
в с т а н о в и л а :
06 червня 2011 року ОСОБА_8 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа:
Степівська сільська рада про визнання
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно незаконним та визнання
права власності на житловий будинок,
посилаючись на те, що в 1950 році його
мати ОСОБА_9 збудувала житловий будинок
Б та веранду б в АДРЕСА_1, який
відносився до суспільної групи
колгоспних дворів, в якому проживала.
Позивач вказує, що в 1960 році він
народився та став проживати разом з
матір'ю у вищевказаному будинку.
ОСОБА_8 зазначає, що в кінці 1970 років для
покращення житлових умов мати стала
будувати новий житловий будинок, який
зазначений в технічному паспорті, як
житловий будинок А, будівництво якого
було закінчено в 1984 році, та який також
відносився до суспільної групи
За період з 1950 року по 1990 рік на
земельній ділянці по АДРЕСА_1 було
збудовано сарай Е - 1990 року побудови,
сарай В - 1988 року побудови, сарай Г - 1988
року побудови, жомову яму Д - 1990 року
побудови, криницю К - 1982 року побудови,
хвіртку № 1, огорожу № 2, ворота з
хвірткою № 3, огорожу № 4, ворота № 5,
огорожу № 6, огорожу № 7.
Позивач посилається в позові, що
ІНФОРМАЦІЯ_3 його мати - ОСОБА_9 померла.
Однак двір, в якому вона проживала,
відносився до суспільної групи
колгоспних дворів і вона була не
останнім членом колгоспного двору, так
як в даному дворі на день смерті матері
проживав і він, тому сільською радою
погосподарський номер був переведений
на нього, як на члена колгоспного двору,
згідно із записом в погосподарській
книзі за 1987 рік. З 1987 року позивач став
В квітні 2011 року йому стало відомо, що
власником житлових будинків по АДРЕСА_1
стала відповідач у справі, яка є його
донькою. ОСОБА_8 вказує, що звернувся до
відповідача ОСОБА_6 для з'ясування
обставин набуття нею права власності
на його майно за його життя, то вона не
змогла нічого пояснити, так як сама не
знала, яким чином вона набула право
власності на дане майно, тому
рекомендувала звернутись до ОСОБА_7,
яка є її мамою. Однак з'ясувати будь -
які обставини у ОСОБА_7 позивачу не
вдалось, тому він звернуся для
з'ясування обставин до Степівської
сільської ради, де довідався, що 23
грудня 2008 року рішенням Степівської
сільської ради Монастирищенського
району № 22 надано дозвіл ОСОБА_6 на
оформлення та видачу свідоцтв про
право власності на два житлових
будинки одного домоволодіння за
адресою АДРЕСА_1. Підстави про надання
такого дозволу в рішенні не зазначено і
сільська рада не змогла пояснити
Після прийняття вищевказаного рішення
Степівської сільської ради № 22
виконавчим комітетом Степівської
сільської ради 16 січня 2009 року ОСОБА_6
було видано свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, хоч
фактично дане свідоцтво повинно було б
бути видано на його ім'я, оскільки
головою двору був він і майно даного
двору належало його покійній матері.
Позивач також зазначає у позові, що
дане свідоцтво видане незаконно та з
порушенням норм закону, а тому повинно
бути визнане незаконним та скасоване,
оскільки відповідач не може бути
власником даних будинків на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, так як на день
створення даного майна, а саме
житлового будинку Б, відповідач ще не
народилась, тоді як свідоцтво про право
власності на нерухоме майно видається
особі, яка здійснювала будівництво
об'єкту нерухомості, вважає позивач.
Позивач вказує, що діями відповідача
йому нанесена матеріальна і моральна
Матеріальна шкода полягає в тому, що в
зв'язку з неправомірними діями
відповідача він поніс матеріальні
витрати, які полягають в наданні йому
правової допомоги і становлять 5000 грн.
Моральна шкода полягає в тому, що від
дій відповідача та третьої особи він
зазнав моральних страждань та
переживань, від чого втратив сон,
спокій, та потребував від себе
додаткових зусиль для організації
свого життя та побуту, яку він оцінює в
В зв'язку з даними обставинами позивач
звернувся до суду з даним позовом та
просив визнати свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане 16
січня 2009 року виконавчим комітетом
Степівської сільської ради
Монастирищенського району Черкаської
області на ім'я ОСОБА_6 незаконним та
скасувати його; визнати за ним право
власності на нерухоме майно, а саме:
житловий будинок Б - 1950 року побудови;
веранду б - 1950 року побудови ; житловий
будинок А - 1984 року побудови; сарай Е - 1990
року побудови; сарай В - 1988 року
побудови; сарай Е - 1988 року побудови;
жомову яму Д - 1990 року побудови; криницю
К -1982 року побудови; хвіртку № 1, огорожу
№ 2, ворота з хвірткою № 3, огорожу № 4,
ворота № 5, огорожу № 6, огорожу № 7
вартістю 174538 грн. в АДРЕСА_1 та стягнути
з ОСОБА_6 на його користь матеріальну
шкоду в сумі 5000 грн.; моральну шкоду в
06 вересня 2012 року ОСОБА_8 подав до суду
заяву про збільшення позовних вимог та
просив визнати рішення виконкому
Степівської сільської ради
Монастирищенського району про
оформлення права власності на два
житлових будинки одного домоволодіння
по АДРЕСА_1, с. Степівка,
Монастирищенського району на ОСОБА_6 та
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, видане 16 січня 2009 року
виконавчим комітетом Степівської
сільської ради Монастирищенського
району Черкаської області на ім'я
ОСОБА_6 незаконними та скасувати їх;
визнати за ним право власності на
нерухоме майно, а саме: житловий
будинок Б - 1950 року побудови; веранду б -
1950 року побудови; житловий будинок А -
1984 року побудови; сарай Е - 1990 року
побудови; сарай В - 1988 року побудови;
сарай Г - 1988 року побудови; жомову яму Д -
1990 року побудови; хвіртку № 1, огорожу №
2, ворота з хвірткою № 3, огорожу № 4,
ворота № 5, огорожу № 6, огорожу № 7,
вартістю 174538 грн. в АДРЕСА_1; стягнути з
ОСОБА_6 на його користь матеріальну
шкоду в сумі 5000 грн.; моральну шкоду в
В якості співвідповідача залучити до
участі в справі Степівську сільську
раду Монастирищенського району.
20 серпня 2012 року ОСОБА_7 звернулася до
суду із зустрічною позовною заявою до
ОСОБА_8 та ОСОБА_6, третя особа:
Степівська сільська рада про визнання
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно частково недійсним та
визнання права власності на 1/2
житлового будинку з надвірними
спорудами, посилаючись на те, що вона і
ОСОБА_8 14 червня 1981 року зареєстрували
шлюб. Від даного шлюбу мають дочку -
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Позивач зазначає у позові, що
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати чоловіка -
ОСОБА_9 Після чого, їх сім'я
поселилась в належний їй будинок
старої забудови в АДРЕСА_1
ОСОБА_8 був прийнятий в члени колгоспу
ім. Чубаря с. Степівка, оскільки його
мати також була членом колгоспу і її
номер відносився до суспільної групи
колгоспних дворів, номер по
господарській книзі перевели на ім'я
ОСОБА_8 Він був головою двору.
Враховуючи, що житловий будинок старої
забудови руйнувався, вони вирішили
побудувати новий житловий будинок та
відповідні надвірні будови.
Рішенням виконкому Степівської
сільської ради № 15 від 12 липня 1995 року
ОСОБА_8 виділена земельна ділянка 0,66 га
та наданий дозвіл на будівництво
житлового будинку з побутовими
спорудами.

Рішенням виконкому Монастирищенської
райради Черкаської області від 28
вересня 1995 року № 108 наданий
дозвіл на будівництво житлового
будинку та доручено районному
архітектору видати забудовникові
будівельний паспорт на забудову.
Районною архітектурою на ім'я ОСОБА_8
виданий будівельний паспорт на
забудову земельної ділянки.

ОСОБА_7 посилається, що у відповідності
до зазначеної документації ними,
подружжям, на присадибній земельній
ділянці в АДРЕСА_1 побудовані: житловий
будинок А, вартістю 53776 грн.; веранда А -
33548 грн.; сарай Е - 3602 грн.; сарай В - 4202
грн.; сарай Г - 13474 грн.; жомова яма Д - 1318
грн.; хвіртка металева №1 - 1344 грн.;
огорожа № 2 - 17 368 грн.; ворота металеві
№ 3 - 6324 грн.; огорожа № 4 - 9034 грн.; ворота
№ 5 - 760 грн.; огорожа № 6 - 228 грн.; огорожа
№ 7 - 5449 грн., всього на суму - 152427 грн.

ОСОБА_7 зазначає, що рішенням
Монастирищенського районного суду
Черкаської області від 17 серпня 2011
року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7
розірвано, рішення набрало законної
сили з 29 серпня 2011 року. Він проживає
з іншою жінкою та намагається
позбавити її права на проживання в
житловому будинку в АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 посилається, що перебуваючи в
шлюбі, в 2008 року вона з чоловіком
переуступили право власності їх дочці -
ОСОБА_6, для чого виписались за
паспортним обліком з номера, який по
сільській раді був переведений на ім'я
ОСОБА_6 та було прийнято рішення
виконкому сільської ради про
оформлення права власності на два
житлових будинки по АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_6 (рішення № 22 від 10 грудня 2008
року). На ім'я ОСОБА_6 16 січня 2009 року
виконкомом Степівської сільської ради
Монастирищенського району було видано
Свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, в яке включені всі
споруди, побудовані нею з ОСОБА_8, та
майно колгоспного двору після смерті
баби - житловий будинок «Б», веранда
«б», криниця «к». Свідоцтво
зареєстровано в Єдиному реєстрі
реєстрації права власності на нерухоме
майно 16 січня 2009 pоку, реєстраційний
номер 26116232.

В даний час ОСОБА_8 оспорює свідоцтво
про право власності на житлові будинки
з надвірними спорудами на ім'я дочки
ОСОБА_6, пред'явивши позов в суд про
визнання цього свідоцтва незаконним,
про визнання за ним права власності на
два будинки та господарські споруди.
Тому ОСОБА_7 вважає, що свідоцтво про
право власності на нерухоме майно на
ім'я ОСОБА_6 повинно бути визнано
частково недійсним, а саме в частині
перелічених будинку «А», веранди «а» та
надвірних споруд, добудованих нею з
ОСОБА_8, перелічених вище у позовній
заяві.

Одночасно вона зазначає, що дійсно
свідоцтво про право власності видано з
порушенням чинного законодавства, не
відповідає вимогам ст. 203 ЦК України,
тому згідно до ст. 215 ЦК України
правочин повинен бути визнаним
недійсним. Підстави набуття нею права
власності на новий житловий будинок та
перелічені споруди не відповідають ст.
11 ЦК України. ОСОБА_7 вважає, що на
будинок старої забудови «Б», веранду
«б» та криницю «к», ОСОБА_6 набула право
власності на них з юридичного факту
перебування членом колгоспного двору,
будучи неповнолітньою особою. Головою
колгоспного двору ще при житті матері
став її колишній чоловік ОСОБА_8 Дані
споруди побудовані до вступу в силу
Закону України «Про власність» від 07
лютого 1991 pоку, тобто до 15 березня 1991
року. Отже, на думку ОСОБА_7 на майно
двору поширюються правила колгоспного
двору, відповідно до ст.ст. 120,123 ЦК
України в редакції 1963 року, тому
малолітня ОСОБА_6 набула право на майно,
незалежно від її участі в придбанні
майна.

Позивач за зустрічною позовною заявою
посилається, що ОСОБА_8 вибув з двору в
зв'язку з реєстрацією шлюбу 14 червня 1981
року та втратив право на майно
колгоспного двору. Будучи номінально
головою двору в 198б-91 роках, він не
приймав участі в придбанні майна, тому
все нерухоме майно має належати ОСОБА_6,
яка, вважаючи будинок старої забудови
своєю власністю, провела його
капітальний ремонт, замінила вікна,
двері та інше, фактично в декілька
разів підвищивши вартість будинку.
Тому позивач ОСОБА_7 звернулася до суду
з даним зустрічним позовом та просила
визнати свідоцтво про право власності
на нерухоме майно, яке видано на ім'я
ОСОБА_6 Степівською сільською радою
Монастирищенського району 16 січня 2009
року частково недійсним, в частині:
житлового будинку А, 84,8 кв. м; веранди а,
45,4 кв. м.; сараю Е; сараю В; сараю Г;
жомової ями Д; хвіртки 1; огорожі 2; воріт
з хвірткою 3; огорожі 4; воріт 5; огорожі 6;
огорожі 7; визнати за нею право
власності на 1/2 житлового будинку А,
вартістю 53776 грн., веранди а - 35548 грн.,
сараю Е - 3602 грн., сараю В - 4202 грн., сараю
Г- 13474 грн., жомової ями Д - 1318 грн.,
металевої хвіртки № 1 - 1344 грн., огорожі
№ 2 - 17368 грн., воріт № 3 - 6324 грн., огорожі
№ 4 - 9034 грн., воріт № 5 - 760 грн., огорожі №
6 -228 грн., огорожі № 7 - 5449 грн., всього на
суму 152427 грн., які розташовані в АДРЕСА_1

Ухвалою Монастирищенського районного
суду Черкаської області від 23
листопада 2012 року залучено до розгляду
у справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6,
третя особа: Степівська сільська рада
про визнання свідоцтва про право
власності на нерухоме майно незаконним
та визнання права власності на
житловий будинок та за позовом ОСОБА_7
до ОСОБА_8 та ОСОБА_6, третя особа:
Степівська сільська рада про визнання
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно частково недійсним та
визнання права власності на 1/2
житлового будинку Степівську сільську
раду в якості співвідповідача,
змінивши її процесуальний статус з
третьої особи на співвідповідача.

Рішенням Монастирищенського районного
суду Черкаської області від 26 квітня
2013 року позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6,
Степівської сільської ради про
визнання свідоцтва про право власності
на нерухоме майно незаконним та
визнання права власності на житловий
будинок, стягнення матеріальної та
моральної шкоди, судових витрат
задоволено частково.

Визнано свідоцтво про право власності
на нерухоме майно, зареєстроване в
реєстрі за № 77 від 16 січня 2009
року на підставі рішення № 21 виконкому
Степівської сільської ради
Монастирищенського району на ім'я
ОСОБА_6 незаконним та скасовано.

У іншій частині позовних вимог ОСОБА_8
відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8
та ОСОБА_6, Степівської сільської ради
про визнання свідоцтва про право
власності на нерухоме майно частково
недійсним та визнання права власності
на 1/2 житлового будинку відмовлено.

Додатковим рішенням
Монастирищенського районного суду
Черкаської області від 07 травня 2013 року
позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6, Степівської
сільської ради про визнання свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
незаконним та визнання права власності
на житловий будинок, стягнення
матеріальної та моральної шкоди,
судових витрат, визнання незаконним
скасування рішення виконкому
Степівської сільської ради № 21 від 10
грудня 2008 року в частині визнання
незаконним та скасування рішення
виконкому Степівської сільської ради
№ 21 від 10 грудня 2008 року задоволено.

Визнано незаконним та скасовано
рішення виконкому Степівської
сільської ради № 21 від 10 грудня 2008 року
щодо оформлення та видачі свідоцтва на
право власності на ім'я ОСОБА_6 на два
житлових будинки одного домоволодіння
в АДРЕСА_1

Не погоджуючись з рішенням та
додатковим рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_6 оскаржила їх
в апеляційному порядку. В апеляційних
скаргах, посилається на те, що дані
рішення винесені з неправильним
застосуванням норми матеріального та
процесуального права. Просить рішення
Монастирищенського районного суду
Черкаської області від 26 квітня 2013 року
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
у позові ОСОБА_8 та ОСОБА_7 відмовити за
безпідставністю вимог та пропуском
строку позовної давності. Додаткове
рішення Монастирищенського районного
суду Черкаської області від 07 травня 2013
року скасувати, ухвалити нове рішення
про відмову і в цій частині вимог
ОСОБА_8 за безпідставністю вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_7 оскаржила його в
апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі апелянт посилається на те, що
рішення винесено з порушенням норми
матеріального та процесуального права.
Просить рішення Монастирищенського
районного суду Черкаської області від
26 квітня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким визнати свідоцтво
про право власності на нерухоме майно,
видане на ім'я ОСОБА_6, 16 січня 2009 року
частково недійсним - в частині
житлового будинку А, 84,8 кв. м., веранди а,
45,4 кв. м., сараю Е, сараю В, сараю Г,
жомової ями Д, хвіртки І, огорожі 2,
воріт з хвірткою 3, огорожі 4, воріт 5,
огорожі 6, огорожі 7. Визнати за нею
право власності на 1/2 житлового будинку
А, вартістю 53776 грн., веранди а - 35548 грн.,
сараю Е - 3602 грн., сараю В - 4202 грн., сараю
Г - 13474 грн., жомової ями Д - 1318 грн.,
хвіртки металевої № І - 134 грн., огорожі
№ 2 - 17368 грн., воріт № 3 - 6324 грн., огорожі
№ 4 - 9034 грн., воріт № 5 - 760 грн., огорожі №
6 - 228 грн., огорожі № 7 - 5449 грн., загальною
вартістю 152427 грн., які розташовані в
АДРЕСА_1.

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Черкаської області від 10 липня 2013 року
рішення Монастирищенського районного
суду Черкаської області від 26 квітня 2013
року змінено, скасовано в частині
задоволення позовних вимог про
визнання свідоцтва про право власності
на нерухоме майно незаконним та його
скасування, додаткове рішення від 07
травня 2013 року про визнання незаконним
та скасування рішення виконкому
Степівської сільської ради № 21 від 10
рудня 2008 року скасовано повністю. В
задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено
повністю. В решті рішення від 26 квітня
2013 року залишено без змін.

27 листопада 2013 року ухвалою колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ рішення
апеляційного суду Черкаської області
від 10 липня 2013 року в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_8 скасовано,
справу в цій частині передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, які з'явилися в судове
засідання, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення та
додаткового рішення в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених у
суді першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7
підлягають відхиленню, а рішення та
додаткове рішення суду першої
інстанції залишенню без змін, виходячи
з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Зважаючи, що ухвалою від 27 листопада 2013
року Вищим спеціалізованим судом
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ рішення
апеляційного суду Черкаської області
від 10 липня 2013 року в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_8 скасовано,
справу в цій частині передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції,
але ОСОБА_8 рішення суду першої
інстанції не оскаржувалось в
апеляційному порядку, він погодився з
прийнятим рішенням про часткове
задоволення його вимог та відмову в
задоволенні решти вищевказаних вимог,
а апелянти в касаційному порядку
скарги не подавали, тому касаційною
інстанцією їх вимоги не
переглядались.

Тому, виходячи з викладеного,
апеляційним судом розглядається
справа відповідно до вимог ЦПК України
з врахуванням позиції суду касаційної
інстанції щодо відмови апеляційним
судом позивачу ОСОБА_8 в задоволенні
позовних вимог, оскільки лише в цій
частині справу передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог позивача
за первісним позовом, та визнаючи
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, зареєстроване в
реєстрі за № 77 від 16 січня 2009 року на
підставі рішення № 21 виконкому
Степівської сільської ради
Монастирищенського району на ім'я
відповідача ОСОБА_6 незаконним, та
скасовуючи його, суд першої інстанції
виходив з того, що Степівська сільська
рада Монастирищенського району в
порушення вимог ЦК України, ЗУ «Про
власність», ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні», не
дослідивши всі обставини справи, не
вияснивши істотне волевиявлення всіх
зацікавлених осіб, на підставі
документів, які не відповідали
дійсності, прийняла рішення про
визнання права власності на нерухоме
майно за ОСОБА_6

Суд першої інстанції вважав, що з цих же
підстав підлягає скасуванню і рішення
виконкому Степівської сільської ради
№ 21 від 10 грудня 2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_8 в частині визнання права
власності на майно, що належало
колгоспному двору станом на 15 квітня 1991
року, та за зустрічною позовною заявою
ОСОБА_7 в повному обсязі, суд першої
інстанції виходив з пропуску
позивачами строків позовної давності
для звернення до суду щодо вимог про
виділ частки із майна колгоспного
двору.

Судом першої інстанції скасовано
рішення виконкому Степівської
сільської ради Монастирищенського
району та свідоцтво про право
власності на спірне домоволодіння,
вважаючи, що порядок їх прийняття та
видачі суперечив закону.

Колегія суддів вважає, що висновки суду
першої інстанції є обґрунтованими і
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні, що 14
червня 1981 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7
зареєстрували шлюб, від якого у них
народилася дочка - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Після смерті матері ОСОБА_8 - ОСОБА_9,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, сторони стали
проживати у її будинку по АДРЕСА_1
побудованого за життя ОСОБА_9, який
відносився до майна колгоспного двору.
Домоволодіння включало у себе
присадибну земельну ділянку, житловий
будинок забудови 1950 році, веранду 1950
року забудови, криницю 1982 року
забудови, відносився до суспільної
групи колгоспних дворів.

Відповідно до ч. 1 ст. 112 ЦК УРСР 1963 року
передбачено, що колгоспний двір - це
сімейно - трудове об'єднання осіб, які
використовують майно двору для
ведення підсобного господарства і
сімейних потреб. Майно колгоспного
двору належить його членам на праві
сумісної власності.

Відповідно ч. 3 ст. 123 ЦК УРСР розмір
частки члена двору встановлюється,
виходячи із рівності усіх членів двору,
включаючи неповнолітніх та
непрацездатних осіб.

Згідно даних довідки № 63 від 05 травня
2011 року, виданої Степівською сільською
радою Монастирищенського району
вбачається, що згідно запису
погосподарської книги № 1 за 1987-2008
роки головою двору вищевказаного
колгоспного двору вказаний ОСОБА_8,
який 21 травня 1987 року зареєстрований за
адресою АДРЕСА_1. Мати позивача - ОСОБА_9
була головою двору до дня смерті
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно даних погосподарської книги
Степівської сільської ради
Монастирищенського району членами
колгоспного двору станом на 01 квітня
1987 року були ОСОБА_8 - голова двору,
дружина ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_6

Згідно даних погосподарської книги та
поточної інвентаризації від 22 серпня
2008 року до майна колгоспного двору
станом на 15 квітня 1991 року (час вступу в
дію ЗУ «Про власність») належало:
будинок цегляний 1984 року забудови,
веранда 1984 року, будинок
глиняновальковий 1950 року забудови,
веранда цегляна 1950 року, сарай 1990 року,
сарай 1988 року, сарай 1988 року,
жомова яма 1990 року, криниця 1982 року.

На підставі рішення виконкому
Степівської сільської ради
Монастирищенського району Черкаської
області № 21 від 10 грудня 2008 року
відповідачу ОСОБА_6 видано свідоцтво
про право власності на домоволодіння
по АДРЕСА_1 Черкаської області, яке
раніше належало до майна колгоспного
двору ( т. 1 а. с. 8, 9).

Згідно даних технічного паспорту на
житловий будинок в АДРЕСА_1
Монастирищенського району Черкаської
області, виданого 22 серпня 2008 року
Монастирищенським ВЧОБТІ вбачається,
що на присадибній земельній ділянці по
АДРЕСА_1 збудовані житловий будинок А,
веранда а, житловий будинок Б, веранда
б, сарай Е, сараї В, сарай Г, жомова яма Д,
криниця К, хвіртка № 1, огорожа № 2,
ворота з хвірткою № 3, огорожа № 4,
ворота № 5, огорожа № 6, огорожа № 7.

Як вбачається із матеріалів справи
згідно рішення виконавчого комітету
Степівської сільської ради
Монастирищенського району № 15 від 12
липня 1995 року ОСОБА_6 було надано
присадибну земельну ділянку 0,66 га для
будівництва індивідуального жилого
будинку, господарських та побутових
споруд без вказування адреси
знаходження.

28 вересня 1995 року рішенням виконавчого
комітету Степівської сільської ради
Монастирищенського району № 108 ОСОБА_6
було надано дозвіл на будівництво
індивідуального жилого будинку і
господарських будівель та споруд на
вищевказаній земельній ділянці.
Районною архітектурою
Монастирищенської РДА на ім'я ОСОБА_8
було видано будівельний паспорт на
забудову земельної ділянки без
вказування адреси місця знаходження.

Рішенням Монастирищенського районного
суду Черкаської області від 17 серпня 2011
року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7
розірвано, рішення набрало чинності з 29
серпня 2011 року.

Однак, як вбачається із пояснення
позивача ОСОБА_8, в суді першої
інстанції згідно даних протоколу
судового засідання , підтверджених ним
в суді апеляційної інстанції , що це
надана була зовсім інша земельна
ділянка, яка виділена йому без
зазначення адреси, оскільки він з
дружиною придбали ще один будинок в
селі Степівка Монастирищенського
району в 90 - х роках, та мали намір
будувати новий будинок на цій
земельній ділянці, але обставини
склалися так, що будинок ними не був
побудований. Оформлення права
власності на два будинки, що раніше
належали його матері та були майном
колгоспного двору на його дочку ОСОБА_6
вчинено без його відома та ніякої згоди
ні письмової, ні усної ОСОБА_8 не
давалось в 2008 році, тому прийняті
рішення сільською радою с. Степівка
та видача свідоцтва про право
власності на два будинки по АДРЕСА_1 є
незаконними, так як порушують його
право власності.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає безпідставними доводи
апелянта ОСОБА_7 про те, що
забудовником нового будинку є її
колишній чоловік ОСОБА_8, та, що саме для
узаконення нових будов, він звертався
до Степівської сільської ради для
отримання рішення від 12.07. 1995 року про
виділення 0, 66 га присадибної земельної
ділянки та надання дозволу на
будівництво будинку з господарськими
спорудами, тому це є майном набутим в
шлюбі, оскільки колгоспний двір на той
період часу припинив своє існування , в
зв'язку з чим ОСОБА_7 просить
відповідно до ст.ст. 60, 70 СК України
визнати її право на 1/ 2 частину будинку
та споруд нової забудови.

Як вбачається із матеріалів справи, що
надана земельна ділянка згідно
рішення від 12 липня 1995 року не належала
до майна колгоспного двору і новий
будинок спільно з позивачем нею не
будувався після отримання дозволу на
будівництво в 1995 році, а ОСОБА_7
заявлялись вимоги згідно зустрічного
позову про визнання свідоцтва про
право власності на спірне
домоволодіння частково недійсним та
визнання права власності на 1/ 2 частину
майна колишнього колгоспного двору,
тому дані доводи апелянта
спростовуються матеріалами справи і
позивачем за зустрічним позовом не
доведено, що оспорюваний новий будинок,
який належав до майна колишнього
колгоспного двору, є будинком, дозвіл
на будівництво якого ОСОБА_8 отримав в
1995 році.

Із рішення суду першої інстанції
вбачається, що в своїх поясненнях
відповідач ОСОБА_6 позовні вимоги
ОСОБА_8 визначала частково, визнавши
вимоги позивача в частині визнання
свідоцтва про право власності
незаконними повністю, але не визнає
його вимог в частині визнання права
власності на будинки, обгрунтовуючи це
тим, що їй з дітьми не буде де проживати.
Право власності на себе вона оформила
з метою отримання кредиту. Відповідач
сама визнає, що батько в цей час
перебував в м. Києві , де працював, тому
не прийшов до сільської ради для дачі
дозволу на переоформлення будинків на
її ім'я. Вона підтвердила, що не знала
про те, що таку згоду необхідно було
отримувати. ОСОБА_6 вважає, що набула
права на 1/ 2 частину майна, оскільки
проживала в будинку весь час,
зареєстрована в будинку та провела
ремонт будинку за власні кошти.

Доводи апелянта ОСОБА_6 про те, що
батьки, бажаючи переуступити їй право
власності на нерухоме майно в 2008 році,
знялись із реєстрації, тому вона ,
залишившись одноосібно користувачем
будинку, набула на нього права
власності, яке оформила на підставі
рішення сільської ради від 10. 12. 2008 року,
отримавши свідоцтво про право
власності, і її право власності є
непорушним, а тому безпідставно
оспорюється її батьками, є
необґрунтованими.

Дані посилання апелянта
спростовуються поясненнями самої
ОСОБА_6 в суді першої інстанції,
викладеними вище, які підтверджуються
доказами по справі та також доводами
позивача ОСОБА_8, що він не знав про
оформлення права власності дочкою на
два будинки в 2008 році, а це дочка з
матір'ю все переоформили без його
згоди, тому колегія суддів вважає
доводи апелянта ОСОБА_6 безпідставними
та необґрунтованими, які до уваги
апеляційною інстанцією не приймаються.

Згідно роз'яснення п. 6 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
від 22 грудня 1998 року № 20, що до
правовідносин, які виникли раніше,
тобто до 15 квітня 1991 pоку,
застосовується чинне на той час
законодавство. Зокрема, спори щодо
майна колишнього колгоспного двору,
яке було придбане до 15 квітня 1991 року,
мають вирішуватись за нормами, що
регулювали власність цього двору, а
саме: право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
на 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні, розмір частки
члена двору визначається, виходячи з
рівності часток усіх його членів,
включаючи неповнолітніх та
непрацездатних. Такими, що втратили це
право, вважаються працездатні члени
двору, які не менше трьох років підряд
до цієї дати не брали участі своєю
працею і коштами у веденні спільного
господарства двору ( в цей строк не
включається час перебування на дійсній
строковій військовій службі, навчання
в учбовому закладі, хвороба).

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що
вказане майно було побудоване до
вступу в силу Закону України «Про
власність», і відносилось до майна
суспільної групи колгоспних дворів.

Також, суд першої інстанції правильно
вважав, що інше майно, яке не внесене до
погосподарської книги станом на 15
квітня 1991 року, але ввійшло в поточну
інвентаризацію від 22 серпня 2008 року, а
саме: хвіртка, огорожа, ворота , огорожа,
ворота, огорожа, огорожа побудовані
після вступу в дії вказаного закону.

На витребування частки майна
колишнього колгоспного двору, що
збереглося на 15 квітня 1991 року,
поширюється загальний трирічний строк
позовної давності. Розгляд позову про
право на майно колишнього колгоспного
двору не залежить від вирішення питань
землекористування.

Відповідно до вимог ст. 71 ЦК УРСР (1963
року) загальний строк для захисту права
за позовом особи, право якої порушено
(позовна давність) встановлюється у три
роки.

Згідно ст. 75 ЦК УРСР (1963 року) строк
позовної давності застосовується
судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР (1963 року),
пропущення строку позовної давності є
підставою для відмови в позові.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що доводи
позивача ОСОБА_8 про порушення його
права на частку в спірному
домоволодінні по АДРЕСА_1 знайшли
своє підтвердження, оскільки перебіг
позовної давності для нього почався в
квітні 2011 року, коли позивач
дізнався про прийняте Степівською
сільською радою Монастирищенського
району рішення від 10 грудня 2008 року про
видачу його дочці - відповідачу ОСОБА_6
свідоцтва про право власності на
вищевказане домоволодіння.

Однак, колегія суддів, враховуючи, що
позивач ОСОБА_8 погодився із рішенням
суду першої інстанції про часткове
задоволення його вимог та відмови йому
в задоволенні позовних вимог про
визнання права власності та стягнення
матеріальної та моральної шкоди, не
оскаржував в апеляційному порядку
рішення суду, тому за відсутності його
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції щодо відмови у визнанні
права власності за ОСОБА_8 на
домоволодіння залишається без змін .

Доводи апелянта ОСОБА_7 щодо відмови в
задоволенні її вимог про визнання
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно на ім'я ОСОБА_6 частково
недійсним та визнання за нею права
власності на 1/ 2 частину
будинковолодіння по АДРЕСА_1 є
безпідставними та необґрунтованими,
оскільки саме вона з відповідачем
ОСОБА_6 займалась переоформленням
будинку на ім'я дочки в грудні
2008 року, тому їй достовірно було відомо
про прийняте рішення сільською радою
с. Степівка Монастирищенського району
в грудні 2008 року та отримання в
подальшому свідоцтва про право
власності на ім'я дочки. Апелянт
підтвердила в суді апеляційної
інстанції , що як би з позовом до дочки
не звернувся її колишній чоловік
ОСОБА_8, то вона також не зверталась би
із зустрічною позовною заявою 20 серпня
2012 року до суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про відмову їй в
задоволенні заявлених вимог в зв'язку
з пропуском строку позовної давності ,
оскільки про своє порушене права
позивач дізналась в грудні 2008
року, коли її дочкою готувались
документи для отримання рішення
сільської ради та свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, яке
раніше було майном колгоспного двору,
а із зустрічним позовом звернулась 20.08.
2012 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції також прийшов до правильного
висновку про те, що позовні вимоги
ОСОБА_8 щодо визнання незаконними та
скасування рішення виконкому
Степівської сільської ради
Монастирищенського району за № 21 від 10
грудня 2008 року та свідоцтва про
право власності на майно від 16 січня 2009
року на ім'я ОСОБА_6 підлягають до
задоволення, оскільки представник
Степівської сільської в цій частині
позов визнав повністю, так як сільською
радою в порушення вимог ЦК України, ЗУ
«Про власність», ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні» не
перевірено належним чином всі
обставини справи, не вияснено істинне
волевиявлення всіх зацікавлених осіб,
на підставі документів, які не
відповідали дійсності прийнято
рішення про визнання права власності
на майно за ОСОБА_6

Як вбачається із матеріалів справи, в
саме із постанови Монастирищенського
районного суду Черкаської області від
23 грудня 2011 року, залишеної без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 05 червня 2012
року, що судом вирішувалось питання та
оцінювалась законність рішення
виконкому Степівської сільської ради
№ 11 від 12 травня 2011 року, яким
було скасовано рішення виконкому
Степівської сільської ради № 21 від 10
грудня 2008 року «Про оформлення права
власності на два житлових будинки
одного домоволодіння по АДРЕСА_1» .

Однак, саме вищевказане рішення № 21
від 20 грудня 2008 року не було предметом
розгляду суду, тому суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про задоволення вимог
позивача ОСОБА_8, та визнав незаконним
і скасував рішення № 21 від 10 грудня
2008 року додатковим рішенням від 07
травня 2013 року, оскільки в рішенні від
26 квітня 2013 року судом задоволено
вимоги позивача частково та визнано
недійсним свідоцтво про право
власності на нерухоме майно на ім'я
ОСОБА_6 і скасовано дане свідоцтво.

Посилання апелянтів, що рішення та
додаткове рішення суду першої
інстанції є незаконними не
підтверджено доказами та не наведено
підстав, визначених у ст. 309 ЦПК
України, які б давали підстави для
скасування даних рішення суду першої
інстанції та ухвалення нових рішень у
справі.

Виходячи з викладеного, доводи
апелянтів носять суб'єктивний
характер, не знайшли свого
підтвердження в матеріалах справи та
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку, що доводи апеляційних
скарг не є суттєвими і не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, тому підстави для скасування
оскаржуваних рішень суду першої
інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на
рішення Монастирищенського районного
суду Черкаської області від 26 квітня 2013
року та апеляційну скаргу ОСОБА_6 на
додаткове рішення Монастирищенського
районного суду Черкаської області від
07 травня 2013 року - відхилити.

Рішення Монастирищенського районного
суду Черкаської області від 26 квітня 2013
року та додаткове рішення
Монастирищенського районного суду
Черкаської області від 07 травня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_6, Степівської сільської ради про
визнання свідоцтва про право власності
на нерухоме майно незаконним та
визнання права власності на житловий
будинок, стягнення матеріальної та
моральної шкоди, судових витрат та за
зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та
ОСОБА_6, Степівської сільської ради про
визнання свідоцтва про право власності
на нерухоме майно частково недійсним
та визнання права власності на 1/2
житлового будинку - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :