У Х В А Л А

Іменем України

19 березня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Панька В.Ф.

суддів - Ігнатюка Б.Ю., Мацунича Б.П.

при секретарі - Голінко А.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород справу за
апеляційною скаргою ТзОВ «Кредитні
ініціативи» на рішення Іршавського
районного суду від 30 жовтня 2013 року по
справі за позовом ТзОВ «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення
суми боргу в розмірі 397 641 гривень 60
копійок,-

в с т а н о в и л а :

Зазначеним рішенням відмовлено в
задоволенні вищевказаного позову.

ТзОВ «Кредитні ініціативи» оскаржило
це рішення в апеляційному порядку,
порушило питання про його скасування
та ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована
порушенням судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник
апелянта скаргу з наведених підстав
підтримав.

Представник відповідача вважала, що
підстав для задоволення скарги немає.

Заслухавши доповідача, сторін та
дослідивши матеріали справи колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що ПАТ
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» ще до
укладення договору про відступлення
права вимоги 17 грудня 2012 року з
позивачем по справі, скористався своїм
правом на звернення стягнення на
предмет застави, а саме автомобіль
марки TOYOTA Land Cruiser за кредитним
договором №285 ВІД 07.03.2007 року, шляхом
пред'явлення до суду позову. Дана
позовна вимога судом задоволена шляхом
винесення рішення від 02.11.2010 року, яке
набрало законної сили; а також з того,
що в даному випадку боржник і
заставодавець є однією і тією ж особою,
що унеможливлює накладення на
відповідача ОСОБА_2 подвійного
стягнення за одним і тим самим
кредитним договором.

З таким висновком суду першої
інстанції можна погодитись на підставі
наступного.

Доводи апеляційної скарги
зводяться до того, що задоволення
позову кредитора про звернення
стягнення на предмет іпотеки/застави
не є перешкодою для пред'явлення позову
про стягнення заборгованості за тим
самим договором кредиту у разі, якщо на
час розгляду справи заборгованість за
кредитом не погашена, а така не
погашена. Тому висновок суду першої
інстанції про те, що Відповідач виконав
своє зобов'язання перед первісним
кредитором по даній справі є
помилковим.

З матеріалів справи вбачається, що
07.03.2007 року між відповідачем ОСОБА_2 та
АК «Промінвестбанк» укладено
кредитний договір №285, згідно якого
відповідач отримав кредит в сумі 45 000, 00
дол.США зі сплатою 9,5 % річних з кінцевим
терміном погашення 06.03.2014 року.
Відповідно до п.4.1. кредитного договору
виконання зобов'язань позичальника за
цим договором забезпечується заставою
- автомобілем марки TOYOTA Land Cruiser,
реєстраційний номер НОМЕР_1, 2007 року
випуску.

Згідно договору відступлення права
вимоги, укладеного 17 грудня 2012 року між
ТзОВ "Кредитні Ініціативи" та ПАТ
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк",
відбулося відступлення права вимоги
за вищевказаним кредитним договором.

Також з матеріалів справи вбачається,
що рішенням Іршавського районного суду
від 02 листопада 2010 року задоволено
справу за позовом АК «Промінвестбанк»
до ОСОБА_2 про звернення стягнення,
стягнуто з відповідача на користь
банку 326 622 грн.91 коп. шляхом звернення
стягнення на предмет застави, а саме
автомобіль марки TOYOTA Land Cruiser, надавши
банку право на укладення договору
купівлі-продажу предмету застави з
третьою особою та право зняти з обліку
вказаний автомобіль в органах МРЕВ ДАІ
для його реалізації.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про заставу»
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язання, забезпеченого
заставою, воно не буде виконано, якщо
інше не передбачено законом чи
договором.

Згідно ст.19 цього ж Закону за рахунок
заставленого майна заставодержатель
має право задовольнити свої вимоги в
повному обсязі, що визначається на
момент фактичного задоволення,
включаючи проценти, відшкодування
збитків, завданих прострочкою
виконання (а у випадках, передбачених
законом чи договором, - неустойку),
необхідні витрати на утримання
заставленого майна, а також витрати на
здійснення забезпеченої заставою
вимоги, якщо інше не передбачено
договором застави.

Посилання апелянта на те, що звернення
стягнення не погашує заборгованість
відповідача в повному обсязі не може
бути прийняте до уваги, на підставі
наступного.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012, № 5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин" право вибору
способу судового захисту,
передбаченого законом або договором
(дострокове стягнення кредиту,
стягнення заборгованості, у тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві (частина перша
статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що згідно рішення
Іршавського районного суду від 02
листопада 2010 року вже звернуто
стягнення на предмет застави в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором, а подвійне стягнення за
одним і тим самим договором не
допускається, тому вимога позивача
ТзОВ «Кредитні ініціативи» про
стягнення заборгованості задоволенню
не підлягає.

Враховуючи наведене, колегія суддів
констатує, що суд першої інстанції
вірно встановив фактичні обставини
справи, правильно застосував
матеріальний закон, дотримався
процедури розгляду справи та вирішив
спір у відповідності з чинним
законодавством.

Рішення суду є законним та
обгрунтованим, підстав для його зміни
чи скасування немає.

Керуючись ст.ст.307, 308,314 ЦПК України,
судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ТзОВ «Кредитні
ініціативи» - відхилити.

Рішення Іршавського районного суду від
30 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду протягом
двадцяти днів з дня проголошення
шляхом подачі скарги безпосередньо до
цього суду.

Головуючий:

Судді :