Єдиний унікальний номер 230/1573/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/4111/2014
Головуючий в I інстанції Мірошкін О.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року Апеляційний
суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Краснощокової
Н.С.

суддів Безрученко Ю.О.,
Могутової Н.Г.

при секретарі Папченко М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Єнакіївського
міського суду від 01 квітня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
Вуглегірської міської ради, третя
особа Комунальне підприємство
Єнакіївської міської ради
«Будівельник» про надання права
користування житловим приміщенням та
про покладання обов'язку реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
Вуглегірської міської ради, третя
особа КП Єнакіївської міської ради
«Будівельник» про надання права
користування житловим приміщенням та
про покладання обов'язку реєстрації.
Свої вимоги обґрунтував тим, що в
спірній квартирі основним наймачем був
його брат ОСОБА_2, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Дебальцеве. За
життя брат проживав разом з дружиною до
її смерті, а коли дружина померла, то з
2003 року за пропозицією брата він
проживав разом з ним. Реєстрація його
була за іншою адресою, бо у іншому
випадку він міг втратити право
отримати квартиру, бо будинок
знаходився у аварійному стані. Разом з
братом він вів сумісне господарство,
разом сплачували за комунальні
послуги. Отже вважає, що коли він довгий
час проживав у квартирі брата, він
набув право користування нею та право
на реєстрацію. Тому просив суд визнати
за ним право користування житловим
приміщенням за адресою АДРЕСА_1.
Зобов'язати міграційну службу
зареєструвати його в цій квартирі.

Рішенням Єнакіївського міського суду
від 01 квітня 2014 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до Вуглегірської
міської ради, третя особа КП
Єнакіївської міської ради
«Будівельник» про надання права
користування житловим приміщенням та
про покладання обов'язку реєстрації
відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким задовольнити позов в повному
обсязі. В обґрунтування скарги
зазначає, що в спірній квартирі він
проживає з 2003 року. Основним наймачем у
даній квартирі після смерті своєї
дружини був брат позивача, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3. Інших спадкоємців
подружжя не має. Тимчасово вимушений
бути зареєстрованим за іншою адресою у
приватизованій ним квартирі з метою
отримати житлове приміщення після
зносу житла, не придатного для
проживання.

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та
просив її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду
представник Вуглегірської міської
ради не з'явився, про час і місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином листом і телефонограмою №1537,
зареєстрованою у відповідному порядку
від 23 квітня 2014 року (а.с.56), відповідно
до листа просили розглянути справу у
відсутність їх представника (а.с. 60), що
не перешкоджає розгляду справи
відповідно до ст. 305 ЦПК України.

В судове засідання апеляційного суду
представник КП Єнакіївської міської
ради «Будівельник» не з'явився, про час
і місце розгляду справи повідомлявся
належним чином листом і телефонограмою
№1538, зареєстрованою у відповідному
порядку від 23 квітня 2014 року (а.с.57),
відповідно до клопотання просили
розглянути справу у відсутність їх
представника (а.с. 58), що не перешкоджає
розгляду справи відповідно до ст. 305 ЦПК
України.

Заслухавши доповідача, сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того,
позивач не був зареєстрований у
спірній квартирі, а відповідно до
житлового законодавства України,
особи, які не зареєстровані у будинках
та квартирах державного житлового
фонду не можуть набувати право на житло
після вибуття наймача та членів його
родини, які були зареєстровані на даній
житловій площі. Факт фактичного
мешкання без реєстрації не дає право
користування житловим приміщенням та
право на реєстрацію. Крім того,
позивачем не доведено, що брат позивача
подавав документи на приватизацію
свого житла. А тому цей спір не можливо
вирішити відповідно до законодавства
про спадщину. Більш того, позивачем вже
приватизоване інше житлове приміщення.

З таким висновком суду в оскаржуваній
його частині можна погодитися.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Так, відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в
оскаржуваній його частині зазначеним
вимогам закону відповідає.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 1, 6, 9, 61
ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем
постійного проживання особи є жиле
приміщення, у якому особа постійно
проживає, має передбачені ст. 64 ЖК
України права користування цим
приміщенням і на яке за особою
зберігається це право і при тимчасовій
відсутності.

Судом першої інстанції встановлено, що
квартира за адресою: АДРЕСА_1 не є
приватизованим житлом, а знаходиться
на балансі органу місцевого
самоврядування.

Позивач довів суду, що він дійсно є
братом померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2,
після смерті якого він має право на
спадкування його майна.

Спірна квартира не була власністю
померлого, тому право в порядку
спадкування на неї у позивача не було
набуто.

Разом з тим, рішенням Конституційного
Суду України (справа про офіційне
тлумачення терміна "член сім'ї") від 3
червня 1999 року Справа № 1-8/99 визначено,
що Житловий кодекс Української РСР,
визнаючи гарантії права громадян на
житло, встановлює права і обов'язки
наймача жилого приміщення та членів
його сім'ї, які проживають разом з ним,
за договором найму, обов'язковим
елементом якого є плата за
користування житлом та за комунальні
послуги.

Частина друга статті 64 ЖК УРСР
передбачає, що до членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство.
Таким чином, законодавець не встановив
вичерпного переліку осіб, які належать
до кола членів сім'ї наймача, але
визначив критерії, за якими осіб, не
пов'язаних шлюбними або родинними
стосунками, віднесено до них.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач
вправі в установленому порядку за
письмовою згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей зазначеної згоди
не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення
як члени сім'ї наймача, набувають
рівного з іншими членами сім'ї права
користування жилим приміщенням, якщо
при вселенні між цими особами, наймачем
та членами його сім'ї, які проживають з
ним, не було іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням.

Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» від 12 квітня 1985 року № 2,
вирішуючи спори про право користування
жилим приміщенням осіб, які вселилися
до наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України у п. 15
постанови від 1 листопада 1996 року № 9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя", наявність
чи відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

Однак відсутність письмової згоди
членів сім'ї наймача на вселення сама
по собі не свідчить про те, що особи, які
вселилися, не набули права
користування жилим приміщенням, якщо
за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

В судовому засіданні суду першої
інстанції свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
підтвердили факт проживання позивача у
спірній квартирі.

Відповідно витягу з рішення
виконавчого комітету Єнакіївської
міської ради №800 від 19 грудня 2012 року
наймачем квартири за адресою АДРЕСА_1
визнано ОСОБА_2 (а.с.9).

У матеріалах справи письмової згоди чи
будь-якої іншої інформації, що наймач
ОСОБА_2 та члени його сім'ї давали згоду
на вселення позивача у спірну квартиру
відсутнє.

Відповідно до довідки КП Єнакіївської
міської ради «Будівельник» ОСОБА_2,
померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 на день смерті
проживав та був зареєстрований за
адресою АДРЕСА_1 з 13 червня 1990 року по
день смерті. На підставі акту депутату
міської ради від 05 лютого 2014 року,
складеного ОСОБА_6 в тому, що разом з ним
проживав без реєстрації з 2003 року брат
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 по день смерті.
Квартира державна (а.с.10, 12).

Натомість, з довідки Єнакіївського
міжміського БТІ від 14 листопада 1986 року
вбачається, що квартира АДРЕСА_3 на
підставі свідоцтва №1493 від 14 листопада
1996 року перебуває в користуванні
ОСОБА_1 (а.с.14).

З матеріалів справи убачається, що
позивач зберігає право користування
іншим жилим приміщенням за адресою
АДРЕСА_3, де весь час і був
зареєстрований (а.с.4).

Таким чином, висновки суду першої
інстанції про неможливість надання
позивачу права користування спірною
квартирою відповідають вимогам закону
та є такими, що ґрунтуються на доказах,
наявних в матеріалах справи, оскільки
за особою, не може бути визнано право
користування приміщенням, якщо вона
зберігає постійне місце проживання в
іншому жилому приміщенні у будинку
державного чи громадського фонду.

Інших доказів в обґрунтування
апеляційної скарги позивачем не
надано, а тому у апеляційного суду не
має підстав для переоцінки доказів,
яким дана судом першої інстанції
належна правова оцінка у відповідності
до норм матеріального і процесуального
права, що відповідає положенням статті
303 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
вважає, що судом першої інстанції вірно
встановлені обставини справи, доказам,
що надані сторонами, дана належна
оцінка. Спір вирішено на підставі
наданих сторонами доказів у
відповідності із нормами
матеріального та процесуального
законодавства, а тому, апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України,
Апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Єнакіївського міського суду
від 01 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Судді: