Єдиний унікальний номер 245/739/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/776/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

3 лютого 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

Головуючого судді Санікової О.С.

суддів Канурної О.Д., Кіянової С.В.

при секретарі Забавіній М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4,
Мар»янівська сільська рада
Старобешівського району, приватний
нотаріус Старобешівського
нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання незаконними дій, визнання
недійсною та скасування довіреності,
витребування спірного нерухомого
майна з чужого незаконного володіння,
визнання права власності на 1/3 частину
спірного майна

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Старобешівського районного
суду Донецької області від 21 листопада
2013 року, -

в с т а н о в и в :

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення Старобешівського
районного суду Донецької області від 21
листопада 2013 року, яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, - та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги.

В обгрунтування апеляційної скарги
позивачка посилається на неповне
з'ясування судом обставин по справі,
порушення норм матеріального та
процесуального права; апелянт вважає,
що судом першої інстанції не було
вирішено питання про визнання дій
неправомірними у тому зв'язку, що
секретар виконавчого комітету ради є
суб'єктом владних повноважень, дії якої
оскаржуються в порядку
адміністративного судочинства; крім
того, суд, встановлюючи фактичні
обставини підписання довіреності і
досліджуючи факти, що довіритель не
розуміла своїх дій на момент
підписання угоди не додержувався
положень, зазначених в п. 16 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання недійсними угод», оскільки не
тільки не призначив
судово-психіатричну експертизу, але і
відмовив у проведенні почеркознавчої
експертизи з надуманих підстав; суд не
встановив істину по справі, чи дійсно
довіреність була написана самою ОСОБА_7
і чи не був стан підписання довіреності
незвичним; судом не було звернуто увагу
на реєстрацію домоволодіння в КП БТІ,
відповідно до якої здійснена
реєстрація на домобудівлю з земельною
ділянкою, в той час як по договору
дарування земельна ділянка не
відчужувалась; суд не звернув також
уваги на те, що в довіреності не
зазначено, на підставі чого належить
право власності на будинок, а також
немає посилань на законодавство про
роз'яснення наслідків підписання такої
довіреності.

В судовому засіданні апеляційного
суду позивачка підтримала доводи
апеляційної скарги, просила її
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, його представник,
представник третьої особи ОСОБА_4 та
третя особа ОСОБА_6 у судовому
засіданні заперечували проти
апеляційної скарги, вважаючи рішення
законним і обгрунтованим.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшла
заява про розгляд справи у її
відсутності; від Мар»янівської
сільської ради також надійшла заява
про розгляд справи у відсутності
представника.

Судом першої інстанції встановлено,
що згідно рішення Мар»янівської
сільської ради від 21 квітня 2006 року №
V/2-16 на ОСОБА_2 покладені обов'язки в
частині нотаріальних дій у виконкомі
сільської ради.

23 січня 2007 року був складений заповіт
ОСОБА_7, зареєстрований під №13, який
нотаріально посвідчений секретарем
виконавчого комітету Мар»янівської
сільської ради Старобешівського
району Донецької області ОСОБА_2, та
прочитаний в голос заповідачем ОСОБА_7
і власноруч нею підписаний. Згідно
даного заповіту ОСОБА_7 заповідалось
синам ОСОБА_3, ОСОБА_4 та дочці ОСОБА_1 у
рівних частках кожному все її майно.

23 січня 2007 року ОСОБА_7 надано
довіреність, згідно якої вона
уповноважує ОСОБА_6 подарувати
належний їй на праві власності
житловий будинок з відповідними
господарськими будівлями та спорудами
і прилеглу земельну ділянку, що
знаходиться в АДРЕСА_2 синові ОСОБА_3,
яка зареєстрована в реєстрі за №14.

8 лютого 2007 року був складений договір
дарування житлового будинку АДРЕСА_2
між ОСОБА_6, яка діяла від імені ОСОБА_7
на підставі її довіреності,
посвідченої ОСОБА_2, секретарем
виконкому Мар»янівської сільської
ради 23 січня 2007 року за реєстровим №14
та ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Старобешівського районного
нотаріального округу ОСОБА_5

11 серпня 2011 року ОСОБА_7 був складений
заповіт, зареєстрований під №141, який
нотаріально посвідчений секретарем
виконавчого комітету Мар»янівської
сільської ради Старобешівського
району ОСОБА_2 та прочитаний в голос
заповідачем ОСОБА_7 і власноруч нею
підписаний. Згідно даного заповіту
ОСОБА_7 заповідалось ОСОБА_8 квартира
АДРЕСА_1; ОСОБА_1 заповідалась земельна
ділянка розміром 3,6475 га, яка
знаходиться на території
Мар»янівської сільської ради, згідно
державного акту, виданого 5 березня 2005
року та ощадні книжки за рахунками
№№НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4,
НОМЕР_5, НОМЕР_6, які зберігаються в
ощадбанку №3314/06 в с. Новоселівка.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
сторін, перевіривши доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її
позовних вимог, суд на підставі аналізу
доказів у їх сукупності виходив з того,
що довіреність від 23 січня 2007 року є
такою, що укладена у відповідності до
вимог чинного законодавства; зміст
зазначеного правочину не суперечить ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; ОСОБА_7 та ОСОБА_6,
що діяла від її імені, мали необхідний
обсяг цивільної дієздатності для
укладення договору дарування. При
цьому суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 на
момент підписання нею довіреності була
зрячою - могла підписати і читала її;
позивачем не доведено, що ОСОБА_7 під
час складання довіреності була під
діями сильнодіючих лікарських засобів,
що на її волевиявлення сприяли
відповідач ОСОБА_3 та його дружина
ОСОБА_6; твердження позивача, що в
момент підписання довіреності ОСОБА_7
не розуміла свої дії, не ґрунтується на
доказах, тому є припущенням і не може
бути доказом по справі. Суд дійшов
також до висновку, що ОСОБА_7 фактично
відмовилась від заповіту,
зареєстрованого за №13, складеного 23
січня 2007 року, оскільки потім надала
довіреність на право дарування
вищезазначеного будинку ОСОБА_3 та
склала новий заповіт, згідно якого
заповідала ОСОБА_1 земельну ділянку та
ощадні книжки, а ОСОБА_8 квартиру,
здійснені за бажанням ОСОБА_7 та не
суперечать чинному законодавству.
Оскільки судом першої інстанції
встановлено відсутність підстав для
скасування довіреності, суд першої
інстанції дійшов також висновку про
відсутність підстав для витребування
нерухомого майна з чужого незаконного
володіння відповідача ОСОБА_3, якому
воно належить на підставі договору
дарування від 8 лютого 2007 року. Крім
того, суд першої інстанції послався на
те, що позовні вимоги про визнання
договору дарування ОСОБА_1 взагалі не
заявлялись.

Такі висновки суду є правильними.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу, згідно яких зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства (в редакції, яка
діяла під час виникнення
правовідносин); особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним в відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1
посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у
віці 85 років померла її мати ОСОБА_7.

При житті на праві власності матері
належав житловий будинок АДРЕСА_2 та
земельна ділянка, на якій розташований
жилий будинок і господарські споруди, в
т.ч. і для ведення особистого
підсобного господарства. При житті її
мати відкрито і гласно заявляла, що
вона на побажання їхнього батька має
намір оформити заповідальне
розпорядження.

На виконання своїх намірів та доброї
волі вона з власної ініціативи,
звернувшись до секретаря виконкому
Мар»янівської сільської ради ОСОБА_2,
власноруч оформила заповіт,
посвідчений секретарем виконкому 23
січня 2007 року за №13, за яким у рівних
частках кожному із своїх дітей: ОСОБА_3,
ОСОБА_4 і їй, ОСОБА_1, заповідала все своє
майно, в тому числі жилий будинок
АДРЕСА_2 з присадибною земельною
ділянкою площею 0,5759 га.

Після зазначених дій і аж до самої
смерті їх мати у сімейному спілкуванні,
а також у спілкуванні з родичами,
сусідами, знайомими ніколи не заявляла
про те, що начебто вона змінила свою
позицію на оформлення договору
дарування свого майна при житті лише
одному сину - відповідачу ОСОБА_3

Вона впевнена, що договір дарування
не відповідає її волі, а волевиявлення
при оформленні довіреності не могло
бути вільним, оскільки її мати ніколи
не мала близьких та люб'язних стосунків
з невісткою ОСОБА_6, щоб видати на її
ім'я довіреність, за якою вона
уповноважувалась подарувати жилий
будинок та земельну ділянку одному
ОСОБА_3, залишивши без спадщини своїх
двох дітей, тим більше, що вона є
інвалідом другої групи і перебуває в
складному соціально-побутовому
становищі, в такому ж стані перебуває і
її брат ОСОБА_4, постраждалий внаслідок
Чорнобильської катастрофи.

Про відсутність вільного
волевиявлення та нерозуміння значення
своїх дій ОСОБА_7 свідчить і той факт, що
оформлення заповіту за реєстровим №13 і
оформлення довіреності на дарування за
реєстровим №14 відбулось в один і той
же день у того самого нотаріуса,
повноваження якого виконувала
секретар виконкому ОСОБА_2 Вказані
обставини, на думку позивачки, свідчать
про те, що при оформленні довіреності
було грубо порушено право власності та
законні майнові інтереси ОСОБА_7, яка за
80 річним віком та дуже хворим станом
здоров'я не розуміла значення своїх дій
та не могла керувати ними, бо
знаходилась під впливом сильно діючих
лікарських засобів. Позивачка вважає,
що секретарем виконкому порушені саме
ст.ст. 2,44,49 Закону України «Про
нотаріат» та п. 39 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України.

Позивачка вважає, що з огляду на
наведене, є очевидним, що ОСОБА_7 при
оформленні 23 січня 2007 року довіреності
не розуміла значення своїх дій та
правових наслідків, оформивши в один
день заповіт, а також довіреність на
дарування того ж самого майна, а також
нотаріусом не було виключено вплив
сторонніх осіб на волевиявлення ОСОБА_7
та не з'ясована її позиція, не
роз'яснені правові наслідки.

Просила визнати незаконними дії
ОСОБА_2 - секретаря виконкому
Мар»янівської сільської ради
Старобешівського району при
посвідченні довіреності від 23 січня 2007
року за реєстровим №14; визнати
недійсною та скасувати зазначену
довіреність на право дарування жилого
будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки,
на якій розташований цей жилий будинок
і господарські споруди; витребувати
спірне нерухоме майно з чужого
незаконного володіння відповідача
ОСОБА_3; визнати за нею право власності
на 1/3 частку спірного майна в порядку
спадкування за заповітом від 23 січня 2007
року.

Таким чином, зі змісту позовних
вимог про визнання недійсною
довіреності від 23 січня 2007 року
вбачається, що позивачка такі позовні
вимоги обґрунтовувала положеннями ст.
225 ЦК України, відповідно до якої
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Таким чином, лише за таких умов, коли
фізична особа, яка є дієздатною у
момент вчинення правочину, перебувала
у такому стані, що не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, суд може визнати такий
правочин недійсним.

Мається на увазі про тимчасовий
стан, при якому особа внаслідок
функціональних розладів психіки,
порушення фізіологічних процесів в
організмі або інших хворобливих явищ
не може розуміти значення своїх дій або
керувати ними, тому правочин, укладений
в такому стані, не відображає
справжньої волі особи щодо
встановлення, припинення тощо
цивільних прав і обов'язків.

Відповідно правове значення для
визнання угоди недійсною з цих підстав
має бути неспроможність через нервове
потрясіння, фізичну травму, глибоке
алкогольне або наркотичне сп'яніння
тощо, дієздатного громадянина розуміти
значення своїх дій або керувати ними
саме в момент укладення угоди.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 16 постанови від 6 листопада
2009 року №9 «Про судову практику
розгляду справ про визнання правочинів
недійсними» для визначення наявності
такого стану на момент укладення
правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК
України зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним з цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи в суді першої інстанції, жодною
із сторін клопотання про проведення
судово-психіатричної експертизи не
заявлялось. Не заявлялось таке
клопотання і в апеляційному суді.

В суді першої інстанції і в
апеляційному суді позивачкою
заявлялось клопотання про проведення
почеркознавчої експертизи. Проте,
обставинами, для з'ясування яких
заявлено клопотання про призначення
такої експертизи, як правильно
зазначив суд, позовні вимоги
позивачкою не обґрунтовувались. Тому
проведення такої експертизи не є
необхідним.

Допитані судом першої інстанції
свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 ОСОБА_11, ОСОБА_12
не підтвердили такого стану ОСОБА_7, при
якому під час підписання довіреності 23
січня 2007 року вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними. Інших доказів на
підтвердження такого стану ОСОБА_7
позивачкою не надано.

Більш того, з матеріалів справи
вбачається, що в той же день ОСОБА_7 був
складений заповіт, посвідчений тим же
секретарем виконкому Мар»янівської
сільської ради Старобешівського
району ОСОБА_2, який зареєстрований в
реєстрі за №13. Проте зазначений
заповіт ніким не оспорений з підстав,
передбачених ст. 225 ЦК України, що, на
думку апеляційного суду, свідчить про
відсутність у ОСОБА_7 такого стану, при
якому вона не усвідомлювала значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними, а сам факт підписання в один і той
же день різних правочинів не є
підставою для визнання довіреності
недійсною з підстав, передбачених ст. 225
ЦК України.

За таких обставин посилання
позивачки на порушення секретарем
виконкому Мар»янівської сільської
ради ст.ст. 2, 44, 49 Закону України «Про
нотаріат», які визначають правові
основи діяльності нотаріату, перевірку
дієздатності громадян, які беруть
участь в угодах, відмову у вчиненні
нотаріальних дій (якщо вчинення такої
дії суперечить законові; дії
підлягають вчиненню іншим нотаріусом
чи іншою посадовою особою; з проханням
про вчинення нотаріальної дії
звернулась недієздатна особа або
представник, який не має необхідних
повноважень; угода, що укладається від
імені юридичної особи, суперечить
цілям, вказаним в її статуті чи
положенні) є безпідставним. Посилання
позивачки на порушення секретарем
виконкому ОСОБА_2 п. 39 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
№20/5 від 3 березня 2004 року, взагалі є
безпідставним, оскільки в своїй
діяльності секретар виконкому
Мар»янівської сільської ради
керувалась Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій посадовими
особами виконавчих комітетів
сільських, селищних, міських Рад
народних депутатів, затвердженою
наказом Міністерства юстиції України
від 25 серпня 10094 року №22/5, яка діяла на
час посвідчення довіреності.

Є також безпідставними доводи
апеляційної скарги про те, що судом
першої інстанції не було вирішено
питання про визнання дій
неправомірними у тому зв'язку, що
секретар виконавчого комітету ради є
суб'єктом владних повноважень, дії якої
оскаржуються в порядку
адміністративного судочинства,
виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
компетенція адміністративних судів
поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів
індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності. Поняття суб'єкта
владних повноважень надано у п.7 ч.1 ст. 3
КАС України, де зазначено: суб'єкт
владних повноважень - орган державної
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа, інший
суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Проте система органів нотаріату не
входить до системи органів виконавчої
влади. В діях нотаріуса (посадової
особи, на яку покладено виконання
нотаріальних дій) немає ані
адміністративного примусу, ані
управлінських повноважень, оскільки
результатом нотаріальної діяльності є
нотаріальний акт як різновид
правозастосовного юрисдикційного
акту, що офіційно підтверджує вже
об'єктивно існуючі факти, права та
обов'язки, які суб'єкти покладають на
себе за своїм бажанням. Правовідносини,
що виникають між нотаріусами та іншими
суб'єктами нотаріальної дії, є
процесуальними за своєю сутністю і не
характеризуються як владні відносини.
Нотаріус (посадова особа, на яку
покладено виконання нотаріальних дій)
повинен таким же чином, як і інші
учасники нотаріальної справи
підкорятися вимогам нотаріальної
процесуальної форми і обов'язково
дотримуватися
процедурно-процесуального порядку
(загальних та спеціальних правил)
вчинення нотаріальних дій.

Апеляційний суд вважає, що,
розглядаючи справу суд першої
інстанції повно, всебічно і об'єктивно
перевірив доводи і заперечення сторін,
встановленим фактам і доказам дав
вірну правову оцінку та дійшов
правильного висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_1

Інші доводи апеляційної скарги також
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Рішення суду ухвалено з додержанням
вимог матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування
немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Старобешівського районного
суду Донецької області від21 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Судді: