У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ в
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Новоолександрівської сільської ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області, третя особа
- відділ Держземагенства у
Дніпропетровському районі
Дніпропетровської області, про
визнання недійсними рішень сільської
ради та державних актів за касаційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5,
на заочне рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 16 серпня 2013 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 20 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що вона є власником земельної
ділянки по АДРЕСА_1.
Рішенням Новоолександрівської
сільської ради Дніпропетровського
району Дніпропетровської області від 13
вересня 2009 року ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були виділені
земельні ділянки по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 і
АДРЕСА_4 у
вказаному селі та видані державні акти
на право приватної власності на ці
земельні ділянки. 30 березня 2010 року
ОСОБА_4 придбав у вказаних осіб ці
земельні ділянки, які є суміжними із
належною їй земельною ділянкою, але їх
межі з нею не погоджувалися, що є
порушенням земельного законодавства.

У звґязку з цим позивачка просила суд
скасувати рішення
Новоолександрівської сільської ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області від 13
вересня 2009 року про передачу земельних
ділянок у власність ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8; визнати недійсними та
скасувати державні акти на право
приватної власності, видані на їх ім'я.

Заочним рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 16 серпня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 20
листопада 2013 року рішення районного
суду змінено в частині обґрунтування
відмови у задоволенні позову. В іншій
частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову ОСОБА_3 у повному обсязі.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, виходив із того, що
хоча земельна ділянка позивачки є
суміжною із земельними ділянками
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, однак між
позивачкою та відповідачами відсутній
будь-який матеріально-правовий спір.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду
першої інстанції, виходив із того, що
земельна ділянка позивачки не є
суміжною із земельними ділянками
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8; крім того,
вимог до них вона не пред'являла,
відтак, ОСОБА_4 не є належним
відповідачем у справі.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є
власником земельної ділянки по
АДРЕСА_1, площею 0,15 га, згідно
з державним актом на право приватної
власності на земельну ділянку від 6
серпня 2004 року.

Рішенням Новоолександрівської
сільської ради Дніпропетровського
району Дніпропетровської області від 13
вересня 2009 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 були виділені відповідно
земельні ділянки по АДРЕСА_2 площею 0,2
га, АДРЕСА_3 площею 0,15 га, і
АДРЕСА_4

2 березня 2009 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 видані державні акти на право
приватної власності на ці земельні
ділянки.

30 березня 2010 року ОСОБА_4 придбав у
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вказані
земельні ділянки.

Згідно з актом перевірки дотримання
вимог земельного законодавства від 28
лютого 2013 року, складеним Державною
інспекцією сільського господарства у
Дніпропетровській області, проекти
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 у
порушення ч. 2 ст. 198 ЗК України були
складені та затверджені без погодження
із суміжним землекористувачем - ОСОБА_3

Згідно з п. 1.16 Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
приватної власності на землю, право
колективної власності на землю, право
власності на землю і право постійного
користування землею, договорів на
право тимчасового користування землею
(в тому числі на умовах оренди) та
договорів оренди землі, затвердженої
наказом Державного комітету України
по земельних ресурсах від 4 травня 1993
року № 43, технічна документація зі
складання державного акта на право
власності на земельну ділянку або на
право постійного користування
земельною ділянкою включає, зокрема,
кадастровий план земельної ділянки,
складений за результатами зйомки та
збірний кадастровий план суміжних
землевласників і землекористувачів.

Відповідно до ч. 2 ст. 198 ЗК України
кадастрова зйомка включає геодезичне
встановлення меж земельної ділянки,
погодження меж земельної ділянки з
суміжними власниками та
землекористувачами, відновлення меж
земельної ділянки на місцевості,
встановлення меж частин земельної
ділянки, які містять обтяження та
обмеження щодо використання землі,
виготовлення кадастрового плану.

Згідно зі ст. 33 ЦПК України суд за
клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача.

Ухвалюючи рішення, як суд першої
інстанції, так і суд апеляційної
інстанції, не врахували, що позивачкою
оскаржується рішення сільської ради
про передачу земельних ділянок ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, однак до
участі у справі вказані особи в
порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК
України, не були залучені.

Крім того, суди у порушення вимог ст. ст.
214 - 215, 316 ЦПК України характер спірних
відносин не встановили та дійшли
суперечливих висновків. Зазначивши, що
земельна ділянка позивачки є суміжною,
районний суд, тим не менш дійшов до
висновку, що її права при передачі
земельних ділянок ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 не були порушені. Апеляційний
суд встановив, що земельні ділянки
позивачки та вказаних вище осіб не є
суміжними, при цьому акт перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства від 28 лютого 2013 року (а.с.
22, 23), яким навпаки встановлено, що ці
земельні ділянки є суміжними, не
спростував. Відтак, при новому розгляді
справи суду слід встановити чи є
вказані земельні ділянки суміжними і
які права позивачки порушені
неузгодженням меж земельних ділянок.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_5, задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 16 серпня 2013 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 20 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська