Справа № 0463/96/13
Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/1776/14
Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі :

головуючого -
Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р.,
Ніткевича А.В.,

з участю секретаря
Гацій І.І.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника ОСОБА_13 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою поданою від імені
ОСОБА_2 ОСОБА_14 на рішення
Личаківського районного суду м.Львова
від 12 грудня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_13 до ОСОБА_15, треті особи -
приватний нотаріус ОСОБА_9, ОСОБА_2,
ОСОБА_10, про визнання договору та
частково свідоцтва недійсними,
визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду позов
задоволено. Визнано причину пропуску
строку ОСОБА_13 на звернення до суду
поважною та поновлено строк звернення
до суду. Визнано недійсним договір
дарування житлового будинку у АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_9 3 липня 1996 року за реєстровим
номером 1199. Визнано частково недійсним
та частково скасовано свідоцтво про
право на спадщину за заповітом, видане
державним нотаріусом першої
Рівненської державної нотаріальної
контори від 18 листопада 2011 року,
зареєстроване в Реєстрі прав власників
на нерухоме майно під №3426756 в книзі 13,
номер запису 1670 в частині житлового
будинку у АДРЕСА_1. Виключено з Єдиного
реєстру заборони відчуження
нерухомого майна дані про 1/2 частину
нерухомого майна житлового будинку у
АДРЕСА_1, загальною площею 125 кв.м.,
внесених 23 січня 2007 року реєстратором
Львівська філія ДП «Інформаційний
центр» Міністерства юстиції України
№4392396; 21 квітня 2010 року реєстратором
Львівська філія ДП «Інформаційний
центр» Міністерства юстиції України
№9754372; 13 квтіня 2011 року реєстратором
Львівська філія ДП «Інформаційний
центр» Міністерства юстиції України
№11066431. Визнано за ОСОБА_13 право
власності на 1/2 частину житлового
будинку у АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_15 в
користь ОСОБА_13 судові витрати в
розмірі 431 грн. 83 коп. судового збору та
120 грн. витрат на ІТЗ.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 В
апеляційній скарзі стверджує про
порушення норм матеріального та
процесуального права. Вважає, що суд не
вправі був визнавати частково
недійсним та скасовувати свідоцтво про
право на спадщину за заповітом без
скасування свідоцтва про право
власності на будинок, виданого на ім»я
ОСОБА_16 Зазначає, що позивачем
пропущено строк позовної давності,
оскільки підписуючи розписку про
тримання паспорта від 17.07.1997 року мала
подавати в паспортний стіл довідку
форми 32 про склад сім»ї, в якій
зазначається власник житла. Вважає, що
позивач знала про порушення свого
права ще 17 липня 1997 року. Зазначає, що
суд неправомірно взяв до уваги
висновок №450 судово-почеркознавчої
експертизи, оскільки відсутній
оригінал іншого примірника спірного
договору, реєстр для реєстрації
нотаріальних дій приватного нотаріуса
ОСОБА_9, недостатньо вільних зразків
підписів позивачки для проведення
дослідження в повному обсязі. Вважає,
що експертний висновок зроблений з
недостатніми об»єктами дослідження, не
зазначено, чи проводив експерт
порівняння експериментальних підписів
позивачки з вільними та
умовно-вільними зразками підписів
ОСОБА_13 і з чого експерт робить
висновок, що вільні та умовно-вільні
зразки належать позивачці. Просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволені позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
підтримання апеляційної скарги, які
аналогічні її доводам, пояснення
представника ОСОБА_13 - ОСОБА_4 про
заперечення доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено
такі обставини.

18 жовтня 1986 року ОСОБА_15 та ОСОБА_13
уклали шлюб. (т.1, а.с.7)

17 лютого 1994 року ОСОБА_15 на підставі
рішення виконкому Винниківської
міської ради народних депутатів №11 від
1 лютого 1994 року отримав свідоцтво про
право власності на жилий будинок в
АДРЕСА_1. (т.1, а.с.10)

З договору дарування від 3 липня 1996
року, посвідченого приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_9,
вбачається, що ОСОБА_15 подарував, а
ОСОБА_16 прийняв в дав цегляний будинок
в АДРЕСА_1, розміщений на земельній
ділянці площею 600 кв.м. (т.1, а.с.12-13)

Згідно вказаного договору дарування
від імені ОСОБА_16 діяла на підставі
доручення ОСОБА_13

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом спадкоємцем
майна ОСОБА_16, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, є
ОСОБА_15 (т.1, а.с.9)

29 грудня 2003 року ОСОБА_15 зареєстрував
право власності на спірний будинок в
АДРЕСА_1, що стверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно (т.1, а.с.8)

Відповідно до висновку
судово-почеркознавчої експертизи №450
від 4 липня 2013 року підписи від імені
ОСОБА_13 на примірнику договору
дарування, укладеного між ОСОБА_15 та
ОСОБА_13 від 03.07.1996 року, виконані однією
особою, але не ОСОБА_13, а іншою особою з
наслідуванням її справжніх підписів.
(т.1, а.с.171-174)

Згідно з ч.1 ст.22 КЗпШС України, який
діяв на час виникнення спірних
правовідносин, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю.

Визнаючи спірний житловий будинок
спільною сумісною власністю ОСОБА_15 та
ОСОБА_13, суд першої інстанції вірно
виходив з того, що такий набутий ОСОБА_15
за час перебування у шлюбі з ОСОБА_13

Згідно із ст.41 ЦК України( 1963 р.) угодами
визнаються дії громадян і організацій,
спрямовані на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав або
обов'язків.

Недійсною є та угода, що не
відповідає вимогам закону (ст.48 ЦК
України).

Згідно із роз'ясненнями, даними у
п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про визнання угод недійсними» №3 від
28.04.1978 року за правилами ст.48 ЦК угода
визнається недійсною при
невідповідності її не тільки законові,
а й іншим актам, виданим органами
державної влади та управління в межах
наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК
застосовується при порушенні
встановленого порядку вчинення
громадянами й організаціями дій,
спрямованих на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав та
обов'язків, при ущемленні угодою
особистих або майнових прав
неповнолітніх дітей, а також в інших
випадках їх невідповідності вимогам
чинного законодавства, якщо для них не
встановлені особливі правила визнання
угод недійсними.

Згідно ст.243 ЦК України (1963р.) за
договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передачі майна обдарованому.

Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України (1963р.)
до договорів дарування нерухомого
майна застосовуються правила ст.227
цього Кодексу, згідно якої такий
договір повинен бути нотаріально
посвідчений.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції вірно виходив з того, що
ОСОБА_13 не підписувала спірного
договору дарування будинку ОСОБА_16, що
стверджується висновком
судово-почеркознавчої експертизи,
згоди на відчуження такого не надавала,
а відтак договір дарування необхідно
визнати недійсним, у зв»язку з чим
підлягає визнанню частково недійсним
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом в частині спірного будинку,
оскільки ОСОБА_16 право власності на
такий не набув.

Визнаючи за ОСОБА_13 право власності на
1/2 частину спірного житлового будинку,
суд першої інстанції обгрунтовано
керувався ст.22 КЗпШС України.

Висновок суду першої інстанції
відповідає обставинам справи та
доказам, що містяться в матеріалах
справи.

Твердження апелянта про те, що про
існування спірного договору дарування
позивачці було відомо ще в 1997 році,
колегією суддів не береться до уваги з
наступним.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ч. 1 ст.261 ЦК України).

Однак, ОСОБА_2 та її представники, як в
суді першої інстанції, так і під час
апеляційного розгляду, не змогли
спростувати пояснення позивачки про
те, що про укладення оспорюваного
договору дарування їй стало відомо,
коли нею отримано постанову про
відкриття виконавчого провадження від
21 квітня 2010 року.

Твердження апелянта про обізнаність
позивачки по справі щодо відчуження
будинку в зв»язку з отриманням нового
паспорта перевірялось судом першої
інстанції, зокрема факт видачі довідок
ОСОБА_13, однак доказів про отримання
довідки за місцем проживання в 1997 році
не здобуто. (т.2, а.с.11)

Посилання апелянта на те, що
висновок судово-почеркознавчої
експертизи є необгрунтований та таким,
що суперечить іншим матеріалам справи,
колегією суддів не приймається до
уваги у зв»язку з наступним.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Доказами, в розумінні ст.57 ЦПК України,
є будь - які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, показань свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.143 ЦПК України
експертиза призначається за заявою
осіб, які беруть участь у справі, однак
клопотання про призначення додаткової
або повторної судово-почеркознавчої
експертизи апеляційному суду не
подавалось.

А відтак апелянтом не подано належних
доказів на спростування висновку
експертизи.

Покликання в апеляційній скарзі на те,
що суд не вправі був визнавати
частково недійсним та скасовувати
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом без скасування свідоцтва про
право власності на будинок, виданого на
ім»я ОСОБА_16, є безпідставним, так як
матеріалами реєстраційної справи на
будинок в АДРЕСА_1 стверджується, що
свідоцтво про право власності на
вказаний будинок ОСОБА_16 не видавалось.

Оскільки суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, колегія суддів не вбачає
підстав для зміни або скасування
рішення суду .

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу, подану від
імені ОСОБА_2 ОСОБА_14, відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м.Львова від 12 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою апеляційного суду.

Головуючий :
Павлишин О.Ф.

Судді :
Мікуш Ю.Р.

Ніткевич А.В.