Провадження № 2-н-86/14
у справі № 760/2535/14-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року суддя Солом'янського
районного суду м. Києва Лазаренко В.В.,
розглянувши заяву Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
про видачу судового наказу про
стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за
спожиту електроенергію, -

ВСТАНОВИВ:

05.02.2014 року заявник звернувся до суду з
заявою про видачу судового наказу про
стягнення з боржника заборгованості за
спожиту електроенергію в розмірі 2938,76
грн., а також 3% відсотки річних та
інфляційну складову боргу у розмірі
327,12 грн.

Дослідивши подану заяву та додані до
неї документи, суддя вважає, що в
прийнятті заяви про видачу судового
наказу повинно бути відмовлено,
виходячи з наступного.

Статтею 95 ЦПК України визначено, що
судовий наказ є особливою формою
судового рішення, що видається судом
за результатами розгляду вимог,
передбачених статтею 96 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст. 96 ЦПК
України, судовий наказ може бути видано
зокрема, у разі якщо заявлено вимогу
про стягнення заборгованості за
оплату житлово-комунальних послуг,
та трьох відсотків річних,
нарахованих заявником на суму
заборгованості.

За змістом п. 7 ст. 100, ст. 101 ЦПК України,
питання про відкриття наказного
провадження або відмову у прийнятті
заяви про видачу судового наказу
суддя вирішує не пізніше наступного
дня з дня надходження заяви до суду,
закінчення строку, встановленого для
усунення недоліків заяви про видачу
судового наказу та не пізніше
наступного дня після отримання судом у
порядку, передбаченому частиною
шостою цієї статті, інформації про
зареєстроване у встановленому законом
порядку місце проживання (перебування)
фізичної особи - боржника. Про
відкриття наказного провадження суддя
постановляє ухвалу. У разі прийняття
судом ухвали про відкриття наказного
провадження, суд у триденний строк з
моменту її постановлення видає
судовий наказ по суті заявлених вимог.

З аналізу змісту наведених норм
випливає, що суддя приймає рішення про
відкриття провадження за відсутності
підстав для повернення заяви про
видачу судового наказу та для відмови
у її прийнятті.

Пункт 2 ч. 3 ст. 100 ЦПК України встановлює,
що суд відмовляє у прийнятті заяви про
видачу судового наказу якщо із заяви і
поданих документів вбачається спір про
право.

Таким чином, вирішуючи питання про
видачу судового наказу суддя
зобов'язаний перевірити безспірність
заявлених вимог.

Як вбачається із заяви про видачу
судового наказу, заявник просить
стягнути з боржника заборгованість за
період з січня 2011 року по січень 2014
року, тобто з пропуском трирічного
строку позовної давності
встановленого ч. 1 ст. 257 ЦК України.
Доказів на підтвердження переривання
строку позовної давності, зокрема,
шляхом вчинення боржником дій, які
свідчать про визнання боргу матеріали
справи не місять. Вказана обставина
свідчить про те, що вимоги заявника не
носять безспірний характер.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ «Про практику розгляду судами
заяв у порядку наказного провадження»
№ 14 від 23.12.2012 року наказне провадження
є самостійним і спрощеним видом
судового провадження у цивільному
судочинстві при розгляді окремих
категорій справ, у якому суддя в
установлених законом випадках за
заявою особи, якій належить право
вимоги, без судового засідання і
виклику стягувача та боржника на
основі доданих до заяви документів
видає судовий наказ, який є особливою
формою судового рішення.

Пунктом 9 зазначеної вище Постанови
роз'яснено, що наявність спору про
право, яке є підставою для відмови у
прийнятті заяви про видачу судового
наказу, вирішується суддею у кожному
конкретному випадку, виходячи із
характеру та обґрунтованості
заявленої матеріально-правової вимоги
і документів, доданих до заяви.
Наявність спору можна встановити
відсутністю документів, що
підтверджують наявність
суб'єктивного права у заявника,
документів, що підтверджують
порушення суб'єктивного права або
документів, що підтверджують
виникнення права вимоги. Крім того,
мають ураховуватися обставини, якщо
із доданих документів вбачається, що
боржник заперечує, не визнає або
оспорює свій обов'язок перед
заявником (кредитором).

Враховуючи викладене вище, суддя із
заяви про видачу судового наказу та
доданих до неї документів вбачає спір
про право, оскільки заявником не додано
до заяви доказів, які підтверджують
безспірність заявлених вимог, а тому
приходить до висновку про відмову у
прийнятті заяви про видачу судового
наказу.

З урахуванням положень ст. 7 Закону
України «Про судовий збір», суддя
вважає за необхідне повернути заявнику
сплачену суму судового збору в розмірі
121,80 грн., згідно платіжного доручення
від 22.01.2014 року №1876.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 97, 100 ЦПК України, ст. 7 Закону
України «Про судовий збір», суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у прийнятті заяви Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
про видачу судового наказу про
стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.

Зобов`язати відділення Державного
казначейства України в м. Києві
повернути Публічному акціонерному
товариству «Київенерго» сплачену суму
судового збору в розмірі 121,80 грн.,
згідно платіжного доручення від 22.01.2014
року №1876.

Роз'яснити заявнику право на звернення
до суду з відповідною заявою в порядку
позовного провадження.

Ухвала може бути оскаржена до
Апеляційного суду м. Києва через суд
першої інстанції протягом п`яти днів з
дня отримання її копії.

Суддя: