Справа № 342/1225/13-ц
Провадження № 2/342/6/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2014 року
м. Городенка

Городенківський районний суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді
Ничик Г.І.,

з участю: секретарів судового
засідання Петруняк Н.А., Капітан Т.В.,
позивача ОСОБА_1, її представників
ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4,
Паньківа Д.М., представника
відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Городенка
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, державного нотаріуса
Городенківської районної державної
нотаріальної контори Паньків Дмитра
Михайловича про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом та про визнання за
позивачкою права приватної власності
на житловий будинок з господарськими
будівлями і спорудами, за набувальною
давністю

В С Т А Н О
В И В:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулась в
суд з позовом до ОСОБА_4, державного
нотаріуса Городенківської районної
державної нотаріальної контори
Паньківа Д.М. про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на житловий будинок з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1,
зареєстрованого в реєстрі за № 7745,
посвідченого 14.12.2012 року державним
нотаріусом Городенківської районної
державної нотаріальної контори
Паньків Д.М., яке видане на ім'я ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає за адресою:
АДРЕСА_2 та про зобов'язання
державного нотаріуса Городенківської
районної державної нотаріальної
контори Городенківського районного
нотаріального округу Паньківа Дмитра
Миколайовича вжити заходів для зняття
з реєстрації в державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно
відомостей про реєстрацію за № 38560100
житлового будинку по АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_4.

В листопаді 2013 р. позивачка ОСОБА_1
уточнила позовні вимоги, крім
позовної вимоги про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на житловий будинок з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1,
зареєстрованого в реєстрі за № 7745,
посвідченого 14.12.2012 року, просить
визнати за нею, ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_2,
жителькою АДРЕСА_1 право приватної
власності на житловий будинок з
господарськими будівлями і спорудами
по АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Уточнені позовні вимоги мотивує тим,
що 17 червня 1995 р. за спільні кошти з
відповідачем ОСОБА_4 придбали
житловий будинок з господарськими
будівлями по АДРЕСА_1, проте з певних
міркувань договір купівлі-продажу
даного будинку відповідач оформив
на свою матір - ОСОБА_8. Того ж дня, без
відома позивачки, був оформлений
заповіт, за яким все своє майно ОСОБА_8
заповіла відповідачу ОСОБА_4. Одразу
після придбання будинку, в 1995 р.,
позивачка вселилась в нього, а
зареєструвалась в цьому будинку в 1997 р.,
де прописана по даний час. В будинку
проживала разом з сином. ІНФОРМАЦІЯ_3.
ОСОБА_8 померла. На день смерті їй
належало майно, яке складається з
житлового будинку загальною площею 60,4
м кв., літньої кухні загальною площею
34,4м кв., стайні площею 13,7 м кв., комори
площею 9,4 м кв., сараю площею 13,9 м кв.,
вбиральні та огорожі, по АДРЕСА_1, про що
свідчить технічний паспорт,
виготовлений Коломийським міжрайонним
бюро технічної інвентаризації 02.11.2012р.
Після смерті ОСОБА_8 відповідач ОСОБА_4
не звертався до Городенківської
державної нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини протягом
шести місяців з дня відкриття спадщини
та фактично не вступив в управління та
володіння спадковим майном, адже на час
відкриття спадщини він проживав в
Російській Федерації. Ознайомившись з
матеріалами спадкової справи,
позивачка дізналася, що в матеріалах
спадкової справи відсутня заява
відповідача про прийняття спадщини.
Позивачка вважає, що відповідач ОСОБА_4
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини не вчиняв жодних дій, які б
свідчили про прийняття ним спадщини за
заповітом, передбачених ст.ст.549, 554 ЦК
УРСР, що діяв в той час. Покликаючись на
статтю 553 ЦК УРСР, згідно якої
вважалося, що відмовився від спадщини
той спадкоємець, який не вчинив жодної
з дій, що свідчать про прийняття
спадщини, позивачка вважає, що
відповідач ОСОБА_4 відмовився від
спадщини за заповітом. Також в позові
позивачка зазначає, що про відсутність
намірів прийняти спадщину свідчить
те, що ОСОБА_4 не звертався до суду з
позовною заявою про надання
додаткового строку про прийняття
спадщини. Вважаючи, що відповідач
ОСОБА_4 не прийняв спадщину у
встановленому на той час законному
порядку, що він не мав жодного права на
спадкування нерухомого майна, тому
підлягає визнанню недійсним в судовому
порядку, згідно ст.1301 ЦК України,
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на житловий будинок з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1,
посвідчене 14.12.2012 року державним
нотаріусом Городенківської районної
державної нотаріальної контори
Паньків Д.М., яке видане на ім'я ОСОБА_4,
а спадщина - перерозподілу. В позові
також позивачка зазначає, що за час
проживання в даному будинку за власні
кошти проводились відповідні поточні
ремонтні роботи, переобладнання
газопостачання, будувались
господарські приміщення,
залізобетонна огорожа зі сторони
городу. В 2010 році вона розпочала
благоустрій подвір'я, замінила огорожу
зі сторони вулиці, сплачувала податок
за користування присадибною земельною
ділянкою, комунальні послуги службам
РЕМ, газового господарства,
водопостачання. Покликаючись на ч. 1 ст.
344 ЦК України, як особа, яка
добросовісно заволоділа майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років, з врахуванням п. 8
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України, за яким правила 344 ЦК України
про набувальну давність поширюються
також на випадки, коли володіння
майном почалося за три роки до набрання
чинності цим кодексом, та з врахуванням
Ухвали колегії суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 20 лютого 2008 р. щодо набуття
права власності за набувальною
давністю, позивачка просить визнати
за нею право власності на житловий
будинок з господарськими будівлями і
спорудами по АДРЕСА_1 за набувальною
давністю.

В судовому засіданні позивачка та її
представники уточнений позов
підтримали з підстав, зазначених в
ньому, просять позов задовольнити.
Представники позивача вважають, що
заява ОСОБА_4 про прийняття спадщини
належним чином не зареєстрована в
нотаріальній конторі, що позивачка
більше 15 років проживає в будинку і
відкрито володіє ним. Звертають увагу
на те, що сестра відповідача ОСОБА_9, як
спадкоємець за законом, успадкувала
майновий пай після смерті матері.
Представник ОСОБА_2 вважає, що виданим
відповідачу свідоцтвом про право на
спадщину за заповітом порушене право
позивачки на власність за набувальною
давністю.

Позивачка ОСОБА_1 суду пояснила, що їй
ще в 1995 р. було відомо про те, що за
договором купівлі-продажу будинку по
АДРЕСА_1, покупцем є мама відповідача -
ОСОБА_8. Документи на будинок
знаходились в них дома. З липня 2010 р.
позивачка в даному будинку не
проживає. Хоча було рішення суду про її
вселення в будинок, однак, вона не
вселилась.

Відповідач та його представник позов
не визнали. Суду представник
відповідача пояснив, що відповідач
протягом шести місяців з часу смерті
матері вступив в управління та
володіння спадковим майном - належним
матері житловим будинком в м.
Городенка, як передбачено ст. 549
Цивільного кодексу Української РСР:
проживав після смерті матері в
будинку, доглядав за будинком,
сплачував комунальні платежі; йому
були передані документи про придбання
будинку; в будинку проживали члени
його сім'ї, позивачка проживала в
будинку, як член сім'ї спадкоємця.
Шлюб між позивачкою та відповідачем
ОСОБА_4 був розірваний згідно рішення
суду від 28.04.2011 р.

Рішенням Городенківського районного
суду Івано-Франківської області від
19.04.2013р. у справі № 342/21/13-ц, яке набрало
законної сили 13.06.2013 р., позивачці
відмовлено в задоволенні позову про
визнання недійсним договору купівлі -
продажу житлового будинку АДРЕСА_1.
Позивачка ОСОБА_1 не є спадкоємцем
померлої ОСОБА_8, тому не має жодних
прав на житловий будинок АДРЕСА_1, який
відповідач успадкував після смерті
своєї матері, оскільки майно, набуте
відповідачем в порядку спадкування, є
його особистою приватною власністю.
Покликаючись на п. 19 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику у справах про спадкування» № 7
та п. 7 Інформаційного листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування» від
№ 24-753/0/4-13, представник відповідача
просить в позові відмовити, так як
оформленням свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_4 не
порушені права чи законні інтереси
позивачки; визначені ст. 1301 ЦК України
підстави для визнання свідоцтва
про право на спадщину недійсним
відсутні. Відповідно до ст. 344 ЦК
України право власності на нерухоме
майно за набувальною давністю виникає,
якщо особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти
років. Так як позивачка протягом
останніх трьох років в успадкованому
відповідачем будинку не проживає, отже,
ним не володіє, і не продовжує
відкрито безперервно ним володіти,
тому і в цій частині просить позові
відмовити.

Відповідач Паньків Д.М., державний
нотаріус Городенківської РДНК, суду
пояснив, що 20.06.2008 р. Снятинською
державною нотаріальною конторою, куди
звернулась дочка померлої ОСОБА_8 -
ОСОБА_9, в зв'язку з тим, що до 2009 р. під
час його відпустки нотаріальні дії
вчинялись державним нотаріусом
Снятинського району, була відкрита
спадкова справа № 549 і їй було видане
свідоцтво про право на спадщину за
законом на майновий пай. В листопаді-
грудні 2012 р. до нотаріальної контори
звернувся ОСОБА_4 з приводу
успадкування за заповітом житлового
будинку після смерті матері, яка
померла до 2004 р., коли діяв
попередній Цивільний кодекс, тому він
встановлював, чи ОСОБА_4 фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном в шестимісячний
строк після її смерті. На його
запитання ОСОБА_4 відповів, що він
провів похорон матері, має ключі від
будинку, має оригінал договору
купівлі-продажу про придбання матір'ю
житлового будинку, в нього є речі
спадкодавця; так як він на роботі в
Росії, то кожного року на 1-2 місяці він
приїздив в Городенку, проживає в
будинку, який належав його матері, в
будинку після смерті його матері
проживала його сім'я. Так як спадкова
справа була заведена раніше, тому він
прийняв заяву від спадкоємця ОСОБА_4
про видачу додатку до спадкової справи
№ 459 від 20.06.2005 р., спадкодавець додав
всі необхідні документи, також показав
оригінал свідоцтва про право на
спадщину за законом, що видане його
рідній сестрі державним нотаріусом
Снятинської державної нотаріальної
контори. Також відповідач пояснив, що
при підготовці до видачі свідоцтва
про право на спадщину за законом або
заповітом нотаріус за даними Єдиного
реєстру перевіряє наявність або
відсутність заповіту, складеного
спадкодавцем у порядку, передбаченому
Положенням про Єдиний реєстр заповітів
та спадкових справ. З Інформаційної
довідки зі спадкового реєстру йому
відомо, що заповіт ОСОБА_8, нотаріально
посвідчений 17.06.1995 р., був внесений до
реєстру в 2001 р. Свідоцтво про право
на спадщину за заповітом ним було
видане спадкоємцю померлої ОСОБА_8 -
ОСОБА_4 14.12.2012 р.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь в справі, свідків ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_9, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.
Статтею 16 ЦК передбачено способи
захисту цивільних прав та інтересів,
зокрема визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу влади АР Крим або органу
місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб.

За змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін виникає спір. Ч.3 ст. 61 ЦПК
України визначено, що обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно з ч.3 ст.5 Цивільного кодексу
України (2003 р.) - якщо цивільні відносини
виникли раніше і регулювались актом
цивільного законодавства, який втратив
чинність, новий акт цивільного
законодавства застосовується до прав і
обов'язків, що виникли з моменту
набрання ним чинності.

За нотаріально посвідченим заповітом
від 17.06.1995 р. ОСОБА_8 все належне їй
майно, житловий будинок, надвірні
споруди і все інше своє майно заповіла
ОСОБА_4.

Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1,
виданим 22.12.1997 р. Городенківським ЗАГС,
стверджено, що ОСОБА_8 померла
ІНФОРМАЦІЯ_3. в м. Городенка. На час
смерті спадкодавця ОСОБА_8 був чинним
Цивільний кодекс УРСР 1963 р., згідно з ст.
524 якого спадкоємство здійснюється за
законом і за заповітом; спадкоємство за
законом має місце, коли і оскільки
воно не змінено заповітом.

За ст. 534 згаданого кодексу - кожний
громадянин може залишити за заповітом
усе своє майно або частину його (не
виключаючи предметів звичайної
домашньої обстановки і вжитку) одній
або кільком особам як тим, що входять,
так і тим, що не входять до кола
спадкоємців за законом, а також державі
або окремим державним, кооперативним
та іншим громадським організаціям.
Заповідач може у заповіті позбавити
права спадкоємства одного, кількох
або всіх спадкоємців за законом. Ст. 548
ЦК УРСР (1963 р.) встановлено, що для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Відповідно до
ст. 549 Цивільного кодексу визнається,
що спадкоємець прийняв спадщину, якщо
він протягом 6 місяців фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном або якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Згідно ст. 560 ЦК
УРСР - спадкоємці, закликані до
спадкоємства, можуть одержати в
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини свідоцтво
про право на спадщину.

Про те, що ОСОБА_4, спадкоємець за
заповітом ОСОБА_8 звернувся в
нотаріальну контору з приводу
успадкування житлового будинку після
її смерті, свідчить його заява від
10.11.2012 р., наявна в спадковій справі.
Державний нотаріус при видачі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом перевірив: факт смерті
спадкодавця, наявність заповіту, час і
місце відкриття спадщини, склад
спадкового майна, на яке видається
свідоцтво; коло осіб, які мають право
на обов'язкову

частку в спадщині.

Нотаріусом було встановлено, що
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Росії,
який проживає в АДРЕСА_2, прийняв
спадщину після смерті матері,
оскільки вступив в управління та
володіння спадковим майном у
встановлений законом строк.
Відповідно до п. 113 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затв. наказом
Міністерства юстиції України від 18
червня 1994 р. N 18/5, доказом вступу в
управління чи володіння спадковим
майном може бути наявність у
спадкоємців ощадної книжки, іменних
цінних паперів, квитанцій про здані
в ломбард речі, свідоцтва про
реєстрацію (технічного паспорта,
реєстраційного талону) на
автотранспортний засіб чи іншу
самохідну машину або механізм,
державного акта на право приватної
власності на землю та інших документів,
виданих відповідними органами на ім'я
спадкодавця на майно, користування
яким можливе лише після належного
оформлення прав на нього. Ці документи
приймаються державним нотаріусом з
урахуванням у кожному випадку всіх
конкретних обставин і при відсутності
заперечень з боку інших спадкоємців.

За Свідоцтвом про право на спадщину за
заповітом від 14.12.2012 р., виданим
державним нотаріусом Городенківської
районної державної нотаріальної
контори Івано-Франківської області
(спадкова справа № 549 від 20.06.2008р.),
спадкоємцем зазначеного в заповіті
майна ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3,
є син ОСОБА_4; до спадкового майна
входить житловий будинок в АДРЕСА_1.
В спадковій справі наявна копія
договору купівлі-продажу, укладеного
17.06.1995 р. між ОСОБА_13 та ОСОБА_8, за
яким остання купила житловий будинок
в АДРЕСА_1, договір посвідчений
державним нотаріусом Городенківської
державної нотаріальної контори,
зареєстрований в реєстрі за № 208. Як
ствердив в судовому засіданні
державний нотаріус Паньків Д.М.,
спадкоємець ОСОБА_4 подав оригінал
цього договору, інші спадкоємці на
житловий будинок не претендували.
Свідоцтвом про право на спадщину за
законом від 20.06.2008 р. стверджено, що
сестра відповідача ОСОБА_9 прийняла
спадщину після смерті матері ОСОБА_8 -
право власності на земельний пай
пайового фонду спілки селян
власників «Дністер» в с. Корнів
Городенківського району. Допитана в
якості свідка державний нотаріус І
Снятинської державної нотаріальної
контори ОСОБА_11 суду пояснила, що
дійсно вона оформляла свідоцтво про
право на спадщину за законом про те,
що спадкоємцем майна ОСОБА_8 -
майнового паю є її дочка ОСОБА_9, нею
була заведена спадкова справа. При
оформленні цього свідоцтва вона не
перевірила наявності заповіту в
Єдиному реєстрі заповітів.

Допитана в судовому засіданні як
свідок, ОСОБА_9 ствердила, що
зверталась до нотаріальної контори в м.
Снятин з приводу успадкування після
смерті матері належного їй паю в
колгоспі «Дністер». Ніяких претензій з
приводу прийняття спадщини її братом
ОСОБА_4 на житловий будинок після
смерті матері в неї немає, їй було
відомо, що мати заповідала належний їй
будинок ОСОБА_4, її братові.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що у
ОСОБА_8 було 4 дітей: вона, ОСОБА_4,
ОСОБА_9 і ще одна їх сестра, яка померла,
їх батько помер раніше від матері.
Після смерті матері вона спадщину не
приймала, ніяких дій щодо прийняття
спадщини не вчиняла.

Рішенням Городенківського районного
суду Івано-Франківської області від
19.04.2013р. у справі № 342/21/13-ц, яке набрало
законної сили 13.06.2013 р., позивачці
відмовлено в задоволенні позову про
визнання недійсним договору купівлі -
продажу житлового будинку АДРЕСА_1,
укладеного 17.06.1995 р. між ОСОБА_13 та
ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №
208 Городенківської державної
нотаріальної контори
Івано-Франківської області, в частині
покупця ОСОБА_8, з переведенням прав та
обов'язків покупця житлового будинку з
господарськими будівлями на ОСОБА_1,
про визнання за ОСОБА_1 права
власності на половину житлового
будинку по АДРЕСА_1.

Позивачка ОСОБА_1, як дружина сина
власника будинку - ОСОБА_4 з 1997 р.
проживала в цьому будинку, про що
свідчить відмітка про її місце
проживання в паспорті та записи в
будинковій книзі.

Рішенням Городенківського районного
суду від 28.04.2011 р. шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 розірвано.

Відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво
про право на спадщину визнається
недійсним за рішенням суду, якщо буде
встановлено, що особа, якій воно видане,
не мала права на спадкування, а також в
інших випадках встановлених законом.
ОСОБА_4 мав право на спадкування після
смерті матері ОСОБА_8 згідно заповіту.

Згідно з п.19 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику у справах про спадкування» №
7, іншими підставами, установленими
законом для визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину можуть
бути: визнання заповіту недійсним,
визнання відмови від спадщини
недійсною, визнання шлюбу недійсним,
порушення у зв'язку з видачею свідоцтва
про право на спадщину прав інших осіб
тощо.

Оскільки ОСОБА_1 не є спадкоємцем
ОСОБА_8, її права не порушені при
оформленні державним нотаріусом
Городенківської районної державної
нотаріальної контори свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
14.12.2012 р. по спадковій справі № 549 від
20.06.2008 р., зареєстрованого в реєстрі - №
2295, за яким ОСОБА_4 як спадкоємець
ОСОБА_8 на підставі заповіту,
посвідченого Городенківською РДНК
17.06.1995 р., успадкував житловий будинок
з приналежними господарськими
прибудовами по АДРЕСА_1, - тому відсутні
підстави для задоволення позову в цій
частині.

При вирішенні позовних вимог про
визнання за позивачкою права
приватної власності на житловий
будинок з господарськими будівлями і
спорудами по АДРЕСА_1 за набувальною
давністю суд виходить з наступного.

Ч. 1 ст. 344 ЦК України - особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України правила
ст. 344 ЦК про набувальну давність
поширюються також на випадки, коли
володіння майном почалося за три роки
до набрання чинності цим Кодексом, який
набрав чинності з 1 січня 2004 р. Отже,
коли строк давнісного володіння
почався раніше 1 січня 2001 року, то до
строку, який дає право на набуття права
власності за набувальною давністю,
зараховується лише строк з 1 січня 2001
року. Якраз про необхідність
застовання зазначеного строку
свідчить Ухвала колегії суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 20 лютого 2008 р., на яку
покликається позивачка, як приклад
визнання права власності на нерухоме
майно за набувальною давністю.

П.9 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
визначено, що при вирішенні спорів,
пов'язаних із набуттям права власності
за набувальною давністю, суди повинні
враховувати, що: володіння є
добросовісним, якщо особа при
заволодінні чужим майном не знала і не
могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;
володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні, вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна; володіння визнається
безперервним, якщо воно не
переривалось протягом всього строку
набувальної давності.

Добросовісність як одна із загальних
засад цивільного судочинства означає
фактичну чесність суб'єктів у їх
поведінці, прагнення сумлінно
захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. Позивачка, як незаконний
володілець, протягом всього часу
володіння майном повинна бути
впевнена, що на це майно не претендують
інші особи, і вона отримала це майно з
підстав, достатніх для того, щоб мати
право власності на нього.

Позивачка ОСОБА_1 знала про
відсутність у неї підстав для набуття
права власності за набувальною
давністю, адже про те, що мати
відповідача - ОСОБА_8 була власником
житлового будинку по АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу від
17.06.1995 р., вона знала ще з 1995 р.

З пояснень позивачки, даних в судовому
засіданні, судом встановлено, що вона
не проживає в будинку по АДРЕСА_1 з
липня 2010 р. Судовим рішенням від
30.05.2012 р. по справі № 905/1092/2012, яким
задоволений позов ОСОБА_1, ОСОБА_14 до
ОСОБА_4, ОСОБА_15 про визнання права
користування житловим будинком,
вселення в житловий будинок та
зобов'язання відповідачів не чинити
перешкоди в користуванні будинком,
стверджено, що «з серпня 2011 р.
позивачка з сином за адресою їх
реєстрації не проживають, так як
відповідачі створюють їм перешкоди в
користуванні житлом».

Отже, позивачка не вважається особою,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим
майном протягом десяти років, тому в
задоволенні позову про визнання за
ОСОБА_1 права власності на житловий
будинку з господарськими будівлями та
спорудами по АДРЕСА_1 за набувальною
давністю слід відмовити.

На підставі ст.ст. 524, 534, 548,549, 560 ЦК УРСР
(1963 р.), ст.ст. 5,16,344, 1301 ЦК України, п. 113
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затв. наказом Міністерства юстиції
України від 18 червня 1994 р. N 18/5, п.19
Постанови Пленуму Верховного суду
України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову
практику у справах про спадкування», П.9
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»,
керуючись ст. ст. 10,11,57-60,61, 209,212, 214-215,218
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш
И В:

В задоволенні позову про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на житловий
будинок з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1, зареєстрованого в реєстрі за
№7745, посвідченого 14.12.2012 року державним
нотаріусом Городенківської районної
державної нотаріальної контори
Паньків Д.М., яке видане на ім'я ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає за адресою:
АДРЕСА_2 - відмовити.

В задоволенні позову про визнання за
ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_2, жителькою АДРЕСА_1
права власності на житловий будинок з
господарськими будівлями і спорудами
по АДРЕСА_1 за набувальною давністю -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Івано-Франківської області через
Городенківський районний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Ничик Г.І.