П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року
м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

Головуючого Яреми А.Г.Суддів:Патрюка
М.В., Григор'євої Л.І.,Лященко Н.П.,
Охрімчук Л.І.,Сеніна Ю.Л., Сімоненко В.М.,
Гуменюка В.І.,Романюка Я.М., розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_10 до ОСОБА_11, треті особи - ОСОБА_12
та ОСОБА_13, про витребування майна з
чужого незаконного володіння за заявою
ОСОБА_10 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року ОСОБА_10 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_11, треті
особи - ОСОБА_12 та ОСОБА_13, про
витребування майна з чужого
незаконного володіння. Позивачка
зазначала, що на підставі укладеного в
травні 2003 року з ОСОБА_14 договору
довічного утримання стала власником
квартири АДРЕСА_1. У вересні 2009 року
ОСОБА_14 звернулася до суду з позовом до
неї, ОСОБА_10, про розірвання договору
довічного утримання. Рішенням
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 20 грудня 2011 року в позові
було відмовлено. Однак, рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 21 березня 2012 року рішення суду
першої інстанції було скасовано і
ухвалено нове рішення, яким договір
довічного утримання було розірвано.
Зразу після цього, 13 квітня 2012 року
ОСОБА_14 продала спірну квартиру ОСОБА_13
та ОСОБА_12, а вже 24 квітня 2012 року ті
продали її ОСОБА_11 В подальшому ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 1 серпня 2012 року рішення
апеляційного суду Харківської області
від 21 березня 2012 року було скасоване, а
рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 20 грудня 2011 року залишене
без змін. Посилаючись на те, що квартира
вибула з її володіння поза її волею,
позивачка просила витребувати
квартиру в її нинішнього володільця
ОСОБА_11 та повернути їй, ОСОБА_10

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 14 травня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 2 липня 2013 року у позові відмовлено.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 липня 2013 року
у відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою ОСОБА_10 на
зазначені рішення судів першої та
апеляційної інстанцій відмовлено на
підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

У заяві про перегляд Верховним Судом
України судового рішення суду
касаційної інстанції ОСОБА_10 просить
скасувати судове рішення касаційного
суду й ухвалити нове рішення про
задоволення її позову, посилаючись на
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції ст. 388 ЦК України,
що потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

Заслухавши доповідь судді Верховного
Суду України, пояснення представників
відповідачки ОСОБА_11 - ОСОБА_15 та
ОСОБА_16, третьої особи ОСОБА_13Н та
представника третьої особи ОСОБА_12 -
ОСОБА_17 на заперечення заяви,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у заяві доводи,
Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України дійшла
висновку, що заява задоволенню не
підлягає.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 360-4 ЦПК
України Верховний Суд України скасовує
судове рішення у справі, яка
переглядається з підстави,
передбаченої п. 1 ст. 355 ЦПК України,
якщо установить, що воно є незаконним.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
на підставі укладеного 16 травня 2003 року
з ОСОБА_14 договору довічного утримання
належала ОСОБА_10

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 21 березня 2012
року договір довічного утримання було
розірвано.

Після повернення квартири у свою
власність ОСОБА_14 13 квітня 2012 року
уклала договір купівлі-продажу, за яким
квартиру по Ѕ частці продала ОСОБА_12 та
ОСОБА_13, а ті в свою чергу 24 квітня 2012
року продали її ОСОБА_11

Відмовляючи ОСОБА_10 у позові про
витребування квартири від
ОСОБА_11 суд першої інстанції, з
висновками якого погодилися
апеляційний та касаційний суди,
виходив із того, що ОСОБА_11 є
добросовісним набувачем, вона набула
квартиру у власність за відплатним
договором від ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які
мали право її відчужувати, адже були
законними власниками цієї квартири,
також купивши її в ОСОБА_14, а та набула
квартиру у власність на підставі
рішення апеляційного суду Харківської
області від 21 березня 2012 року, яке на
час укладення зазначених вище
договорів було чинним і було скасоване
лише в подальшому, а саме 1 серпня 2012
року.

Однак з таким висновком суду
погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала право його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:

було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;

За змістом цієї норми закону майно,
яке вибуло з володіння власника на
підставі рішення суду, ухваленого щодо
цього майна, але в подальшому
скасованого, вважається таким, що
вибуло з володіння власника поза його
волею.

Саме такого висновку щодо застосування
положень ст. 388 ЦК України дійшов суд
касаційної інстанції у інших справах з
подібних правовідносин, на рішення в
яких від 28 березня 2012 року та від 4 липня
2012 року посилається заявниця як на
приклади неоднакового застосування
судом касаційної інстанції зазначеної
норми матеріального права.

Оскільки у справі, яка переглядається,
рішення суду про розірвання договору
довічного утримання, на підставі якого
спірну квартиру було вилучено з
володіння позивачки ОСОБА_10, в
подальшому було скасовано судом
касаційної інстанції, то слід вважати,
що квартира вибула з її володіння поза
її волею і вона вправі витребовувати її
від добросовісного набувача ОСОБА_11 за
правилами ст. 388 ЦК України.

Разом з тим, оскільки заочним рішенням
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 11 жовтня 2013 року в іншій
справі договір довічного утримання,
укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_10, знову
було розірвано, це рішення набрало
законної сили, на його виконання спірну
квартиру повернуто ОСОБА_14, а позивачка
ОСОБА_10 перестала бути її власником, то
її заява про перегляд рішення суду
касаційної інстанції в цій справі з
метою повернення квартири собі у
володіння задоволенню не підлягає.

Керуючись п. 1 ст. 355, п. 2 ч. 1 ст. 360-3, ст. 360-5
ЦПК України, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України п о с т
а н о в и л а :У задоволенні заяви ОСОБА_10
відмовити.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій п. 2 ч. 1
ст. 355 ЦПК України.

Головуючий А.Г. Ярема Судді М.В. Патрюк
Л.І. Григор'єва В.І. Гуменюк Н.П.
Лященко Л.І. Охрімчук Я.М. Романюк Ю.Л.
Сенін В.М. Сімоненко