Справа № 755/9471/14-ц
Провадження № 2/755/3134/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2014 р.
Дніпровський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді
Галагана В.І.,

при секретарі
Дмитрієвій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Дніпровського
районного суду м. Києва цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду,
просить стягнути з відповідача ОСОБА_2
заборгованість за договором позики з
урахуванням індексу інфляції в розмірі
1 340 655,96 грн. та 3% річних від суми боргу в
розмірі 11 368,77 грн., мотивуючи свої
вимоги тим, що 20.09.2013 року між позивачем
та відповідачем ОСОБА_2 укладено
договір позики, згідно умов якого
позивачем надано у борг відповідачу
грошові кошти в сумі 1 330 000,00 грн., а
відповідач зобов'язувався повернути
позику у строк не пізніше 20.12.2013 року.
Однак, в порушення договірних
зобов'язань та на неодноразові
звернення позивача відповідач у
визначений договором строк борг
позивачу не повернув, що є підставою
звернення позивача з вимогою про
стягнення з відповідача
заборгованості за договором позики з
урахуванням індексу інфляції та 3%
річних, що є предметом позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_3 в судове
засідання не з'явився, про день, час та
місце судового розгляду справи
повідомлений належним чином, однак
надав до суду заяву, відповідно до якої
позовні вимоги підтримує в повному
обсязі, просить провести розгляд
справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, про день, час та місце
судового розгляду справи повідомлений
належним чином, шляхом направлення
судової повістки та телеграми на
адресу, зазначену в позовній заяві, про
поважні причини неявки суд не
повідомив.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані по справі докази, суд приходить
до висновку, що позов підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного
процесуального кодексу України, суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, інших
відносин, крім випадків, коли розгляд
таких справ проводиться за правилами
іншого судочинства.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626
Цивільного кодексу України, договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правам та обов'язками наділені
обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із
загальних засад цивільного
законодавства декларується в ст. 3
Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. (ст. 627 Цивільного
кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу
України, сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їхнього
змісту або із суті відносин між
сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що
свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб, та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
такого договору. Однак під час
укладання договору, визначаючи його
умови, сторони повинні дотримуватись
нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає
можливість укладати не лише ті
договори, які передбачені нормами
чинного цивільного законодавства, а й
ті, які законом не передбачені, але в
такому разі такий договір не повинен
суперечити законодавству. Також
принцип свободи договору полягає в
можливості особи вільно обирати
контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України, договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови,
без погодження яких договір взагалі не
вважається укладеним. Істотні умови
договору визначаються в законі, разом з
тим ними можуть ста ти будь-які умови,
на погодженні яких наполягає та чи інша
сторона. Істотні умови договору
відображають природу договору,
відсутність будь-якої з них не дає
змоги сторонам виконати їх обов?язки,
які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно положення ч. 2 ст. 1047 Цивільного
кодексу України, на підтвердження
укладання договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 20.09.2013 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір
позики, відповідно до п.п. 1, 2 якого
позикодавець передав у власність
позичальнику, а позичальник прийняв
від позикодавця у власність строком до
20.12.2013 року грошову суму у розмірі 1 330,00
грн. Грошові кошти, які є предметом
цього договору, передані позикодавцем
та одержані позичальником до
підписання цього договору. Факт
підписання договору позичальником та
позикодавцем свідчить про отримання
усієї вказаної в договорі грошової
суми та про відсутність будь-яких
претензій, які б стосувалися питання
щодо передачі грошей. Повернення
вказаної суми позики має бути
здійснено не пізніше 20.12.2013 року.

Відповідно до п. 4 Договору, при
неповерненні суми позики своєчасно
(тобто до 20.12.2013 року) позикодавець
вправі буде пред'явити цей Договір до
стягнення в строки і у порядку,
передбаченому чинним законодавством
України, та вимагати при цьому
повернення йому частини позики, що
залишилась несплаченою, з урахуванням
індексу інфляції за весь час
прострочення. Звернення стягнення
здійснюється за рішенням суду.

Відповідно до п.п. 6.7. Договору, сторони
домовилися, що документом, який
підтверджуватиме прострочення
виконання позичальником зобов'язання
та безспірність заборгованості буде
письмове нагадування (у вигляді заяви)
позикодавця про суму заборгованості,
яка підлягає поверненню, та строк
платежу, передане зі зворотнім
повідомленням позичальникові. Сторони
домовились також, що у разі відмови
позичальника від одержання
вищевказаної заяви, підтвердженої
відміткою особи, що її доставляє,
позичальник вважається таким, що
повідомлений про її зміст. (а.с. 7)

23.12.2013 року позикодавець ОСОБА_1
звернувся до позичальника ОСОБА_2 із
письмовою заявою про повернення суми
боргу за договором позики від 20.09.2013
року у розмірі 1 330 000,00 грн. Дану заяву
отримано особисто ОСОБА_2, про що
свідчить власноручний підпис
останнього. (а.с. 8)

17.03.2014 року позикодавець ОСОБА_1
повторно звернувся до позичальника
ОСОБА_2 із письмовою заявою про
повернення суми боргу за договором
позики від 20.09.2013 року у розмірі 1 330 000,00
грн., яку надіслано на адресу
позичальника поштовою рекомендованою
кореспонденцією. (а.с. 9)

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання повинні
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору, актів
цивільного законодавства.

Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Грошовим зобов'язанням вважається
зобов'язання, змістом якого є сплата
боржником грошей.

Правила статті 625 Цивільного кодексу
України розповсюджуються на будь-які
грошові зобов'язання, а також незалежно
від того, чи передбачена сплата грошей
в готівковій чи в безготівковій формі.
Частина 1 коментованої статті
встановлює виключення із загального
правила про припинення зобов'язання у
зв'язку із неможливістю його виконання
(ст. 607 Цивільного кодексу України).
Оскільки грошові кошти є родовими
речами, неможливість виконання такого
зобов'язання (наприклад, внаслідок
відсутності у боржника грошей), не
звільняє його від відповідальності.
Тобто в будь-якому випадку боржник
зобов'язаний буде відшкодувати
кредиторові завдані збитки, сплатити
неустойку та нести інші наслідки,
передбачені коментованою статтею.

В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу
України, позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Частина 2 статті 625 Цивільного кодексу
України визначає спеціальні правові
наслідки прострочення виконання
грошових зобов'язань. Так, боржник
зобов'язаний сплатити суму
заборгованості з врахуванням індексу
інфляції за весь час прострочення.
Індекс інфляції є статистичною
інформацією, яка щомісячно надається
Держкомстатом та публікується в газеті
"Урядовий кур'єр" та на офіційному
веб-сайті Державного комітету
статистики України (http://www.ukrstat.gov.ua).
Індекси інфляції також публікуються в
довіднику систем
інформаційно-правового забезпечення
ЛІГА:ЗАКОН. Вимагати сплати суми боргу
з врахуванням індексу інфляції є
правом кредитора, яке він може
реалізувати, а може від нього
відмовитися. Якщо кредитор приймає
рішення вимагати сплати суми боргу з
урахуванням індексу інфляції, він має
ураховувати індекс інфляції за кожний
місяць (рік) прострочення, незалежно
від того, чи був в якійсь період індекс
інфляції менше одиниці (тобто мала
місце не інфляція, а дефляція), а отже
сума боргу в цьому періоді зменшується.

Крім того, стаття 625 Цивільного кодексу
України передбачає можливість
стягувати за прострочення виконання
грошового зобов'язання проценти
річних. Розмір процентів річних
визначається сторонами в договорі.
Якщо сторони в договорі не передбачили
сплату процентів річних та їх розмір,
підлягають сплаті три проценти річних
від простроченої суми за весь час
прострочення. Проценти річних,
передбачені статтею 625 Цивільного
кодексу України, є самостійною формою
цивільно-правової відповідальності за
порушення грошових зобов'язань та
можуть стягуватися поряд із пенею.

Як убачається з матеріалів справи, на
час звернення до суду відповідач
ОСОБА_2 не виконав взяті на себе за
договором позики зобов'язання, грошові
кошти позивачу не повернув.

Таким чином, ураховуючи порушення
відповідачем виконання грошового
зобов'язання за договором позики, суд
визнає правомірною вимогу позивача
щодо стягнення з відповідача на його
користь заборгованості з урахуванням
індексу інфляції у розмірі 1 340 655,96 грн.
та 3% річних від простроченої суми боргу
у розмірі 11 368,77 грн., розрахунок яких
міститься у змісті поданої позовної
заяви (а.с. 5)

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
договором позики підлягають до
задоволення, та присуджує до стягнення
з відповідача на користь позивача суму
боргу за договором позики з
урахуванням індексу інфляції та 3%
річних на загальну суму 1 352 024,73 грн.

Відповідно до ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
присуджує до стягнення з відповідача
ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1
понесені судові витрати по сплаті
судового збору в сумі 3 654,00 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
526, 530, 625, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 10, 57, 58, 61, 88, 208-209, 212-215, 223,
294 Цивільного процесуального кодексу
України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором позики -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, суму
боргу в розмірі 1 352 024,73 грн. та судові
витрати по сплаті судового збору в сумі
3 654,00 грн., а всього загальною сумою 1 355
678 (один мільйон триста п'ятдесят п'ять
тисяч шістсот сімдесят вісім) гривень 73
копійки.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

С у д д я: