Справа № 370/1807/13-ц
Головуючий у І інстанції Устимчук
М.Ю.Провадження № 22-ц/780/1747/14
Доповідач у 2 інстанції Мережко
РІШЕННЯ

Іменем України

24 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Воробйової Н.С., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

Розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Макарівського районного суду
Київської області від 08 листопада 2013
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, завданої внаслідок
ДТП.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому
на праві власності належав автомобіль
марки «MITSUBISHI L-200» дз НОМЕР_1 ОСОБА_2

28 серпня 2010 року близько 08.00 год,
керуючи автомобілем, належним на праві
власності ОСОБА_3, на автодорозі
Пашківка-Фасова Макарівського району
Київської області, порушуючи правила
дорожнього руху, не вибрав безпечної
швидкості, не врахував дорожню
обстановку, допустив з'їзд в кювет, від
чого автомобіль перевернувся і отримав
значні механічні пошкодження.

Постановою Макарівського РВ ГУ МВС
України в Київській області від 02
вересня 2010 року відмовлено в порушенні
кримінальної справи по факту ДТП на
автодорозі Пашківка-Фасова
Макарівського району Київської
області 28 серпня 2010 року у відношенні
ОСОБА_2 за відсутністю в його діях
складу злочину передбаченого ст. 286 КК
України.

Постановою Макарівського районного
суду Київської області від

23 листопада 2010 року ОСОБА_2 притягнуто
до адміністративної відповідальності,
передбаченого ст. 124 КУПАП за порушення
вимог п.12.1 Правил дорожнього руху (не
вибрав безпечної швидкості руху, не
врахував дорожню обстановку, допустив
з'їзд в кювет та перекидання).

Позивач зазначав, що вказаною
постановою підтверджується вина
відповідача, яка знаходиться в
причинно-наслідковому зв'язку між
порушенням ОСОБА_2 правил дорожнього
руху і скоєнням ДТП, і як наслідок
заподіяння матеріальної шкоди
позивачу, як власнику автомобіля.

В позовній заяві ОСОБА_3 зазначає, що
відповідач є його племінником, і вони
домовились з ним про повне
відшкодування матеріальних збитків,
яке буде дорівнювати фактичній
(ринковій) вартості автомобіля на
момент ДТП в розмірі 144 000 грн. 17 лютого
2011 року залишки пошкодженого
автомобіля, який не підлягав ремонту, і
який позивач раніше передав ОСОБА_2, був
проданий, однак кошти відповідач
позивачу не передав.

До теперішнього часу відповідач не
відшкодував заподіяної позивачу шкоди.
Крім того, позивачу завдано моральної
шкоди, оскільки позивач був вимушений
змінити організацію свого життя,
обмежити пересування, користуватися
громадським транспортом, позбавлений
можливості виїздити на відпочинок на
природу із сім'єю, все це призводить до
душевних страждань, погіршився стан
здоров'я, тому моральну шкоду позивач
оцінює в 57 350 грн, і просить стягнути її
з відповідача.

Крім того, позивач просив стягнути
судові витрати.

Відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України
ОСОБА_3 позовні вимоги не збільшував, не
зменшував, від позову не відмовлявся.

Заочним рішенням Макарівського
районного суду Київської області від
08 листопада 2013 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 144
000 грн. матеріальної шкоди, 2 000 грн
моральної шкоди, судовий збір 2030 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.
В апеляційній скарзі посилався не
невідповідність висновків суду
обставинам справи, нез'ясування судом
обставин, що мають значення для справи.
В апеляційній скарзі зазначав, що суд
поклав в обґрунтування рішення наявну
домовленість між позивачем та
відповідачем про відшкодування шкоди в
сумі 144 000 грн, однак при цьому суд не
з'ясував чи дійсно була така
домовленість, а суму матеріального
шкоди визначив взагалі без жодних
обгрунтувань та доказів, опираючись
лише на текст позовної заяви.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами , які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3,
суд виходив із того, що вина
відповідача доведена, і між
заподіянням шкоди позивачу і діями
відповідача існує причинно-
наслідковий зв'язок, тому шкода
підлягає стягненню саме із
відповідача.

Однак з такими висновками суду
погодитись не можна з наступних
підстав.

Як видно з матеріалів справи,
постановою Макарівського РВ ГУ МВС
України в Київській області від 02
вересня 2010 року відмовлено в порушенні
кримінальної справи по факту ДТП на
автодорозі Пашківка-Фасова
Макарівського району Київської
області 28 серпня 2010 року у відношенні
ОСОБА_2 за відсутністю в його діях
складу злочину передбаченого ст. 286 КК
України.( а.с. 12).

Постановою Макарівського районного
суду Київської області від 23 листопада
2010 року ОСОБА_2 притягнуто до
адміністративної відповідальності,
передбаченого ст. 124 КУпАП за порушення
вимог п.12.1 Правил дорожнього руху (не
вибрав безпечної швидкості руху, не
врахував дорожню обстановку, допустив
з'їзд в кювет та перекидання (а.с. 7).

Відповідно до статті 1166 Цивільного
кодексу України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Для відшкодування шкоди за правилами
ст. 1166 Цивільного кодексу України
необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи.
Неправомірною можна вважати будь-яку
поведінку, внаслідок якої завдано
шкоду, якщо завдавач шкоди не був
уповноважений на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід
розуміти втрату або пошкодження майна
потерпілого та (або) позбавлення його
особистого нематеріального права
(життя, здоров'я тощо). У відносинах, що
розглядаються, шкода - це не тільки
обов'язкова умова, але і міра
відповідальності, оскільки за
загальним правилом статті, що
коментується, завдана шкода
відшкодовується в повному обсязі (мова
йдеться про реальну шкоду та упущену
вигоду - див. коментар до ст. 22 ЦК
України);

в) причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та шкодою є обов'язковою
умовою відповідальності та
виражається в тому, що шкода має
виступати об'єктивним наслідком
поведінки - завдана шкода;

г) вина завданої шкоди, за виключенням
випадків, коли в силу прямої вказівки
закону обов'язок відшкодування
завданої шкоди покладається на
відповідальну особу незалежно від
вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є
обов'язковим для прийняття судом
рішення про відшкодування завданої
шкоди (Ухвала Верховного Суду України
(судова колегія з цивільних справ) від
21.12.2005 року).

Відповідно до п.п. 4, 5, 6, 7 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України № 4 від 01 березня 2013 року «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» розглядаючи
позови про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки, суди повинні мати на увазі,
що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК
України шкода, завдана особі чи майну
фізичної або юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її завдала. Обов'язок відшкодувати
завдану шкоду виникає у її завдавача за
умови, що дії останнього були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи, а коли це було
наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, - незалежно від наявності
вини.

Положення статті 625 ЦК України не
застосовуються до відносин з
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки, оскільки
відшкодування шкоди є
відповідальністю, а не грошовим
зобов'язанням, яке виникає з договірних
зобов'язань. Винятком є
відповідальність страховика (стаття 992
ЦК України).

З огляду на презумпцію вини завдавача
шкоди (частина друга статті 1166 ЦК
України) відповідач звільняється від
обов'язку відшкодувати шкоду (у тому
числі і моральну шкоду), якщо доведе, що
шкоди було завдано внаслідок
непереборної сили або умислу
потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК
України, пункт 1 частини другої статті
1167 ЦК України). Потерпілий подає докази,
що підтверджують факт завдання шкоди
за участю відповідача, розмір завданої
шкоди, а також докази того, що
відповідач є завдавачем шкоди або
особою, яка відповідно до закону
зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини четвертої статті
61 ЦПК України вирок у кримінальній
справі, що набрав законної сили, або
постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкові для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено вирок
або постанову суду, з питань, чи мали
місце ці дії та чи вчинені вони цією
особою. У зв'язку із цим у разі
прийняття судом постанови про закриття
провадження у справі про
адміністративне правопорушення,
наприклад, через закінчення строків
накладення адміністративного
стягнення (стаття 38 Кодексу України про
адміністративні правопорушення), суд
повинен звернути увагу на те, чи
містить така постанова суду відповіді
на питання про те, чи мала місце
дорожньо-транспортна пригода та чи
сталася вона з вини відповідача.
Відсутність складу злочину, наприклад,
у разі відмови у порушенні
кримінальної справи, закриття
кримінальної справи за правилами
Кримінально-процесуального кодексу
України 1960 року чи закриття
кримінального провадження за
правилами Кримінального
процесуального кодексу України 2012 року
не означає відсутність вини для
цивільно-правової відповідальності.
При цьому постанова (ухвала) слідчого,
прокурора, суду про відмову в порушенні
кримінальної справи або її закриття,
закриття кримінального провадження є
доказом, який повинен досліджуватися
та оцінюватися судом у цивільній
справі у порядку, передбаченому ЦПК
України.

Відповідно до частини першої статті 1187
ЦК України джерелом підвищеної
небезпеки належить визнавати будь-яку
діяльність, здійснення якої створює
підвищену небезпеку завдання шкоди
через неможливість контролю за нею
людини, а також діяльність, пов'язану з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб.

Оскільки зазначена норма не містить
вичерпного переліку видів джерел
підвищеної небезпеки (видів підвищеної
небезпечної діяльності), суд, беручи до
уваги особливі властивості предметів,
речовин або інших об'єктів, що
використовуються в процесі діяльності,
має право визнати джерелом підвищеної
небезпеки також й іншу діяльність. До
цих особливих властивостей слід
відносити створення підвищеної
ймовірності завдання шкоди через
неможливість повного контролю за ними
з боку людей.

Цивільно-правова відповідальність за
шкоду, завдану діяльністю, що є
джерелом підвищеної небезпеки, настає
у разі її цілеспрямованості (наприклад,
використання транспортних засобів за
їх цільовим призначенням), а також при
мимовільному проявленні шкідливих
властивостей об'єктів, що
використовуються в цій діяльності
(наприклад, у випадку завдання шкоди
внаслідок мимовільного руху
автомобіля). В інших випадках шкода
відшкодовується на загальних
підставах, передбачених статтею 1166 ЦК
України, особою, яка її завдала
(наприклад, коли пасажир, відчиняючи
двері автомобіля, що не рухався,
спричинив тілесні ушкодження особі,
яка проходила поруч).

Особою, яка зобов'язана відшкодувати
шкоду, завдану джерелом підвищеної
небезпеки, є фізична або юридична
особа, що на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди, позички
тощо) володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Якщо, особа під час керування
транспортним засобом має посвідчення
водія на право керування транспортним
засобом відповідної категорії і
реєстраційний документ на
транспортний засіб, переданий їй
власником або іншою особою, яка на
законній підставі використовує такий
транспортний засіб, то саме ця особа
буде нести відповідальність за
завдання шкоди (пункт 2.2 Правил
дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, і не несе відповідальності
за шкоду перед потерпілим особа, яка
керує транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових (службових)
обов'язків на підставі трудового
договору (контракту) із особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, якщо з нею
укладено цивільно-правовий договір.
Така особа, враховуючи характер
відносин, які між ними склалися, може
бути притягнута до відповідальності
роботодавцем лише у регресному порядку
відповідно до статті 1191 ЦК України.

На особу, яка перебувала в трудових
відносинах на підставі трудового
договору (контракту) і завдала шкоди
життю чи здоров'ю у зв'язку з
використанням транспортного засобу, що
належить роботодавцю,
відповідальність за завдання шкоди
може бути покладена лише за умови, якщо
буде доведено, що вона заволоділа
транспортним засобом неправомірно
(частини третя і четверта статті 1187 ЦК
України).

Фізична чи юридична особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану її
працівником при виконанні трудових
(службових) обов'язків на підставі
трудового договору (контракту) чи
цивільно-правового договору, має право
зворотної вимоги (регресу) до такого
працівника - фактичного завдавача
шкоди - у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом (частина перша
статті 1191 ЦК України).

При завданні шкоди джерелом підвищеної
небезпеки на особу, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, не може бути покладено
обов'язок з її відшкодування, якщо вона
виникла внаслідок непереборної сили
або умислу потерпілого (частина п'ята
статті 1187 ЦК України). Під непереборною
силою слід розуміти, зокрема,
надзвичайні або невідворотні за даних
умов події (пункт 1 частини першої
статті 263 ЦК України), тобто ті, які
мають зовнішній характер. Під умислом
потерпілого слід розуміти, зокрема,
таку його протиправну поведінку, коли
потерпілий не лише передбачає, але і
бажає або свідомо допускає настання
шкідливого результату (наприклад,
суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого
сприяла виникненню або збільшенню
шкоди, то залежно від ступеня вини
потерпілого, якщо інше не встановлено
законом, розмір відшкодування з особи,
яка здійснює діяльність, що є джерелом
підвищеної небезпеки, має бути
зменшено (але не може бути повністю
відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена
потерпілим необережність грубою
(частина друга статті 1193 ЦК України), у
кожному конкретному випадку має
вирішуватись з урахуванням фактичних
обставин справи (характеру дії,
обставин завдання шкоди,
індивідуальних особливостей
потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК України про
зменшення розміру відшкодування з
урахуванням ступеня вини потерпілого
застосовуються і в інших випадках
завдання шкоди майну, а також фізичній
особі, однак у кожному разі підставою
для цього може бути груба
необережність потерпілого
(перебування у нетверезому стані,
нехтування правилами безпеки руху
тощо), а не проста необачність. Саме по
собі перебування у нетверезому стані
не є прикладом грубої необережності,
якщо при цьому не було порушено Правила
дорожнього руху.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позов, виходив із того,
що позивачем доведений розмір завданої
йому шкоди пошкодженням автомобіля.

Однак такі висновки не відповідають
обставинам справи.

Так, посилаючись на ту обставину, що він
передав відповідачу залишки
пошкодженого автомобіля, однак жодного
доказу на підтвердження даної
обставини суд не надано.

Як видно із довіреності, виданої 08
вересня 2010 року, саме ОСОБА_3
уповноважив ОСОБА_4, та ОСОБА_5 володіти,
користуватися і розпоряджатися
(продавати, обмінювати), належним
позивачу автомобілем марки «MITSUBISHI L-200»
дз НОМЕР_1 ( а.с. 6), а тому посилання
позивача, що автомобіль цим особам
продав ОСОБА_2 і не повернув отримані
гроші, суперечать даній довіреності.

Доказів, щодо наявної домовленості між
сторонами, про відшкодування саме суми
144 000 грн, позивач суду не надав, а
відповідач заперечує, що така
домовленість була.

Належних і допустимих доказів, щодо
завданої шкоди, позивачем відповідно
до ст. 60 ЦПК України не надано ні
суду першої інстанції, ні суду
апеляційної інстанції. Отже,
враховуючи відсутність достатніх
доказів щодо розміру заподіяної шкоди,
колегія суддів приходить до висновку,
що в задоволенні позовної вимоги про
стягнення з відповідача відшкодування
як матеріальної так і моральної шкоди
позивачам слід відмовити.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України,
перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої, колегія суддів приходить до
висновку, що судом першої інстанції
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи, оскільки
враховуючи відсутність достатніх
доказів щодо розміру заподіяної шкоди,
суд безпідставно стягнув із
відповідача кошти на відшкодування
шкоди, тому колегія суддів приходить до
висновку, що в задоволенні позовної
вимоги про стягнення з відповідача
відшкодування як матеріальної так і
моральної шкоди позивачу ОСОБА_3 слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313- 315, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Заочне рішення Макарівського
районного суду Київської області від 08
листопада 2013 року - скасувати. Ухвалити
нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої внаслідок
ДТП - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене протягом двадцяти днів в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: