Справа № 1013/5265/2012 Головуючий у І
інстанції Пархоменко О.В.Провадження №
22-ц/780/1928/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

12 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого судді Лащенка В.Д.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

при секретарі Ромашині І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 25 червня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Бучанської
міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4,
третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_5
про визнання недійсними та скасування
рішень Бучанської селищної ради,
визнання недійсною мирової угоди про
конкретне користування землею,
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку,
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
визнання порядку користування
земельною ділянкою, -

встановила:

У травні 2008 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із вказаним вище позовом, який
пізніше уточнила, доповнила і
мотивувала тим, що їй на праві
власності належить 4/10 частини будинку
по АДРЕСА_1. Рішенням Бучанської
селищної ради від 28 жовтня 2005 року за
вказаним будинковолодінням
встановлено норму землекористування у
вигляді земельної ділянки площею 3332 м2,
з яких 1500 м2 для будівництва та
обслуговування жилого будинку, 1832 м2
для ведення особистого селянського
господарства, а також надано дозвіл
співвласникам будинку на виготовлення
технічної документації із землеустрою
щодо подальшої приватизації земельної
ділянки: ОСОБА_3 - площею 1435 кв.м., з яких
500 кв.м. для будівництва та
обслуговування будинку, 938 кв.м. для
ведення особистого селянського
господарства, ОСОБА_2 - площею 1157 кв.м., з
яких 500 кв.м. для будівництва та
обслуговування будинку, 657 кв.м. для
ведення особистого селянського
господарства.

Посилалася, що дане рішення селищної
ради є незаконним, бо вона як власник 4/10
частин будинку згідно ст.42 ЗК України
1990 року та ст.118 ЗК України 2001 року має
право на приватизацію частини ділянки
згідно частки у праві власності в
розмірі 1332,8 кв.м., а тому дане рішення
порушує її права. Вказувала, що
оспорюване нею рішення прийняте на
підставі мирової угоди від 29 червня 2005
року, якою між нею і ОСОБА_3 встановлене
конкретне землекористування, яку вона
не підписувала, а тому угоду слід
визнати недійсною.

Вказувала, що 28 листопада 2005 року
ОСОБА_3 отримала державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
1435 кв.м. і провела відчуження цієї
ділянки на користь ОСОБА_1 на підставі
договору купівлі-продажу від 30
листопада 2005 року, який у свою чергу теж
отримав державний акт.

У зв'язку із наведеним просила визнати
протиправним і скасувати рішення
Бучанської селищної ради від 28 жовтня
2005 року; визнати недійсною мирову угоду
від 29 червня 2005 року про конкретне
користування земельною ділянкою по
АДРЕСА_1; визнати недійсним і скасувати
рішення Бучанської селищної ради від 24
листопада 2005 року щодо видачі
державного акта ОСОБА_3; визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,1435 га, виданий 28 листопада 2005 року на
ім'я ОСОБА_3; визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,1438 га, укладений 30 листопада 2005
року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1; визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,1435 га, виданий на ім'я ОСОБА_1;
визначити порядок користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_1 за
другим варіантом висновку судової
експертизи, виділивши їй у
користування ділянку площею 0,1332 га
відповідно до частки у праві власності
на будинок.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 25 червня 2013 року
позов задоволено частково. Визнано
незаконними і скасовано пункти 2 і 3
рішення Бучанської селищної ради від 28
жовтня 2005 року; рішення Бучанської
селищної ради від 24 листопада 2005 року;
визнано недійсними державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,1435 га по АДРЕСА_1, виданий 28
листопада 2005 року на ім'я ОСОБА_3;
визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,1438 га по АДРЕСА_1, укладений 30
листопада 2005 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1;
визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,1435 га по АДРЕСА_1, виданий на
ім'я ОСОБА_1; визначено порядок
користування земельною ділянкою по
АДРЕСА_1 за другим варіантом висновку
судової експертизи, з виділенням у
користування ОСОБА_2 частини ділянки
площею 0,1332 га відповідно до частки у
праві власності на будинок.

В решті позову відмовлено.

ОСОБА_6 представник відповідача ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій
просила скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 03 жовтня 2013 року апеляційну
скаргу ОСОБА_6 представника ОСОБА_1
відхилено.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 25 червня 2013 року
залишено без змін.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою
суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6
подала касаційну скаргу в якій просила
скасувати рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 25
червня 2013 року та ухвалу Апеляційного
суду Київської області від 03 жовтня 2013
року та постановити нове рішення яким,
відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову
в повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України касаційну скаргу представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_6 задоволено частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської
області від 03 жовтня 2013 року скасовано.
Справу за позовом ОСОБА_2 до Бучанської
міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_1,
ОСОБА_4, третя особа - приватний
нотаріус ОСОБА_5 про визнання
недійсними та скасування рішень
Бучанської селищної ради, визнання
недійсними мирової угоди, державного
акту на право власності на земельну
ділянку, договору купівлі-продажу
земельної ділянки та визнання порядку
користування земельною ділянкою
направлено до суду апеляційної
інстанції.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду з
ухваленням нового рішення є, зокрема,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, а також
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд
вирішує, зокрема: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються; чи є
інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності, тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
відносин.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив із того, що межі
земельної ділянки під час виготовлення
технічної документації визначені без
погодження позивачки, отже визначенням
меж, установлених оскаржуваними
рішеннями селищної ради, порушуються
її права і тому ці рішення, а також
виданий на підстав них державний акт є
недійсними. Оскільки є недійсними
первинні правовстановлюючі документи
на земельну ділянку, то підлягають
визнанню недійсними і угода
купівлі-продажу земельної ділянки та
державний акт про право приватної
власності на земельну ділянку, виданий
на ім'я ОСОБА_1

Проте висновки суду першої інстанції
не відповідають дійсним обставинам по
справі, судом неправильно застосовані
норми матеріального і процесуального
права.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_1 є
співвласниками жилого будинку АДРЕСА_1

Позивачці ОСОБА_2 належить на праві
власності 4/10 частини вказаного
будинку, що становить квартиру №
НОМЕР_1, ОСОБА_3 належала квартира №
НОМЕР_2 у цьому ж будинку.

ОСОБА_2 12 серпня 2005 року подано до
Бучанської селищної ради заяву про
виділення їй частини земельної ділянки
в АДРЕСА_1 для обслуговування частини
будинку без зазначення розмірів
земельної ділянки (т.1 а.с. 19).

26 серпня 2005 року аналогічну заяву із
зазначенням меж та розмірів земельної
ділянки в АДРЕСА_1 було подано
ОСОБА_3 (т. 1 а.с.17).

Рішенням Бучанської селищної ради від
28 жовтня 2005 року за зазначеним будинком
встановлено норму землекористування
площею 3332.00 кв.м.. з яких: 1500.00 кв.м. для
будівництва та обслуговування жилого
будинку господарських будівель та
споруд та 1832,00 кв.м. - для ведення
особистого селянського господарства.

Цим же рішенням ОСОБА_3 було надано
дозвіл на виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право приватної власності на земельну
ділянку площею 1438 кв.м, з яких: 500 кв.м
для обслуговування житлового будинку
та 938 кв.м для ведення особистого
селянського господарства.

Цим же рішенням ОСОБА_2 було надано
дозвіл на виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
прав приватної власності на земельну
ділянку площею 1157 кв.м, з яких - 500 кв.м
для будівництва та обслуговування
житлового будинку та 657 кв.м - для
ведення особистого селянського
господарства.

28 листопада 2005 року ОСОБА_3 отримано
державний акт про право приватної
власності на земельну ділянку площею
1438 кв.м, з яких: 500 кв.м для
обслуговування житлового будинку та 938
кв.м для ведення особистого
селянського господарства.

30 листопада 2005 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 укладено нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
квартири та частини земельної ділянки.

02 серпня 2006 року ОСОБА_1 видано
державний акт про право приватної
власності на земельну ділянку площею
1,438 га, яку він придбав на підставі
договору купівлі-продажу від 30
листопада 2005 року.

Державний акт про право приватної
власності на земельну ділянку
ОСОБА_2 не отримувала.

Виходячи зі змісту ст. ст. 13, 14. 41, 55
Конституції України гарантовано
державний захист майнових прав
громадян і не обмежено можливість
такого захисту прав землекористувачів.

Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За ст. 321 ЦК України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Стаття 328 ЦК України встановлює, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. За ч.2 цієї
статті право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Способи захисту прав на земельні
ділянки встановлені ст. 152 ЗК України.
За ч. 2 цієї статті, власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом, зокрема, відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 з підстав
порушення при наданні земельної
ділянки відповідачу вимог ЗК України
щодо відсутності погодження меж
земельної ділянки з нею як із суміжним
землекористувачем, суд першої
інстанції не врахував, що таке
погодження при кадастровій зйомці як
комплексу робіт, виконуваних для
визначення та відновлення меж
земельних ділянок, здійснюється з
метою вірного визначення меж земельної
ділянки, а не виявлення обмежень у
можливості її використання, в тому
числі з боку суміжних
землекористувачів, а також не звернув
увагу на те, що ОСОБА_2. і ОСОБА_3
звернулись до селищної ради із
особистими заявами відповідно до вимог
ст. 118 ЗК України про надання їм у
власність земельних ділянок, при цьому
заява ОСОБА_3 містила конкретні розміри
земельної ділянки, як і вимагає статгя
118 ЗК України (т. 1 а.с. 17).

Крім того, відповідно до ч. І ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Стаття 204 ЦК України передбачає
презумпцію правомірності угоди, якщо
її недійсність прямо не встановлена
законом або якщо вона не визнана судом
недійсною.

Відповідно до ч. І ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України,
саме на момент вчинення правочину. За
ч.З статті, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Дійшовши висновку про те, що позовні
вимоги ОСОБА_2 в частині визнання
недійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки підлягають
задоволенню, суд першої інстанції на
порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України
не звернув увагу на те. що в матеріалах
справи відсутні докази порушення актів
цивільного законодавства під час
укладання оспорюваного правочину між
ОСОБА_3, та ОСОБА_1, такі докази
позивачкою не надавались, отже судове
рішення про задоволення позову в цій
частині містяться на припущеннях, що
заборонено з огляду на положення ч.4 ст.
60 ЦПК України.

З тих же підстав підлягають скасуванню
і судове рішення в частині визнання
недійсним державного акту про право
приватної власності на земельну
ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_1, адже
матеріали справи не містять будь-яких
доказів про те, які саме порушення були
допущені при видачі оспорюваного
державного акту.

Враховуючи наведене, а також положення
ст. З ЦПК України про те. що кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду, але лише
за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, колегія суддів
вважає, що правових підстав у позивачки
для звернення до суду зі вказаним вище
позовом не було.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції необхідно скасувати і
ухвалити відповідно до вимог ст.. 309 ЦПК
України нове рішення, яким рішення суду
в частині задоволених позовних вимог
скасувати і ухвалити нове рішення про
відмову в цій частині позову.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 25 червня 2013 року
в частині задоволених позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання незаконними і
скасування пунктів 2 і 3 рішення
Бучанської селищної ради від 28 жовтня
2005 року; рішення Бучанської селищної
ради від 24 листопада 2005 року; визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку площею
0,1435 га по АДРЕСА_1, виданого 28 листопада
2005 року на ім'я ОСОБА_3; визнання
недійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,1438 га по
АДРЕСА_1, укладеного 30 листопада 2005 року
між ОСОБА_3 і ОСОБА_1; визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку площею
0,1435 га по АДРЕСА_1, виданого на ім'я
ОСОБА_1; визначення порядку
користування земельною ділянкою по
АДРЕСА_1 за другим варіантом висновку
судової експертизи, з виділенням у
користування ОСОБА_2 частини ділянки
площею 0,1332 га відповідно до частки у
праві власності на будинок скасувати,
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким ОСОБА_2 відмовити в позові до
Бучанської міської ради, ОСОБА_3,
ОСОБА_1, ОСОБА_4, третя особа - приватний
нотаріус ОСОБА_5 про визнання
недійсними та скасування рішень
Бучанської селищної ради, визнання
недійсною мирової угоди про конкретне
користування землею, визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку,
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
визнання порядку користування
земельною ділянкою.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді