УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Мазур Л.М.,
Писаної Т.О.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна
подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6
на рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 18 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 19 листопада
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2011 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що за час шлюбу подружжям
набуто у власність автомийку, яка
знаходиться по АДРЕСА_1. Оскільки
автомийка є спільним майном сторін, а
ОСОБА_7 особисто отримував дохід від її
використання, то позивач просила
визнати за кожним з подружжя по Ѕ
частини будівлі атомийки та стягнути з
відповідача на свою користь половину
отриманих ним прибутків від
використання спільного майна.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 18 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 19 листопада 2013 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить вказані
судові рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено та з матеріалів
справи вбачається, що з 27 квітня 2002 року
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі. Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 26 лютого 2008 року шлюб
розірвано.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 був
зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа 08 червня 2001 року.

26 листопада 2002 року Держдепартаментом
з нагляду за охороною праці по
Тернопільській області СПД ОСОБА_7
надано дозвіл на початок роботи
автомийки.

Рішенням сесії Тернопільської міської
ради №1101 від 27 листопада 2002
року право власності на будівлю
спірної автомийки оформлено за ОСОБА_8

У п. 29 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 1 від 21 грудня 2007 року
роз'яснено, що відповідно до положень
статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК
України майно приватного підприємства
чи фізичної особи-підприємця не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Інший із подружжя має право
тільки на частку одержаних доходів від
цієї діяльності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що майно, яке просить поділити
позивач є неподільним та не є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
оскільки є власністю фізичної особи -
підприємця, також неможливо встановити
суму чистого прибутку відповідача, як
доходу від використання набутого в
шлюбі майна, з метою вирішення питання
про його поділ між сторонами.

Проте, погодитися з таким висновком
судів попередніх інстанції повністю не
можна з наступних підстав.

Встановивши на підставі наданої
Тернопільською обласною державною
податковою інспекцією інформації, яка
міститься в матеріалах справи, що
СПД ОСОБА_7 як платник єдиного податку
від здійснення підприємницької
діяльності отримав дохід у твердій
сумі, суд дійшов висновку, що
відповідач також поніс витрати у
зв'язку з чим не можна встановити
розмір доходу, який підлягає поділу.
При цьому судом не встановлено розміру
витрат та доказів, якими наявність
витрат та їх розмір підтверджені.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судами в порушення положень статей 212,
214 ЦПК України спір щодо поділу
прибутків взагалі не вирішений,
припустивши, що відповідачем понесені
витрати у процесі підприємницької
діяльності, не вказав, якими належними
та допустимими доказами відповідач
довів їх наявність та розмір.

Таким чином, суди не перевірили факт
наявності у відповідача видатків від
використання автомийки та дійшли
передчасного висновку, що у звітах про
підприємницьку діяльність відповідача
вказані доходи містять також витрати.

Крім того, відмовляючи у задоволенні
вимог про визнання за кожним з подружжя
по Ѕ частини будівлі автомийки, суди
виходили з того, що спірне майно є
майном суб'єкта підприємницької
діяльності, у зв'язку з чим позивач має
лише право вимоги половини отриманого
доходу від його діяльності, або виплати
половини вартості внесеного у
власність підприємства майна.
Одночасно, суди встановили, що спірне
майно було побудовано за власні кошти
відповідача до одруження. Таким чином,
суди дійшли взаємовиключних висновків
та остаточно не визначились, чи спірне
майно є особистою приватною власністю,
у зв'язку з чим взагалі не підлягає
поділу між подружжям, чи спірне майно є
майном суб'єкта підприємницької
діяльності, з іншими передбаченими
наслідками.

Суди, також належним чином не
перевірили заперечення позивача щодо
фіктивності наданих відповідачем
доказів здійснення оплати будівництва
спірного майна за власні кошти до
шлюбу.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Отже, у порушення вимог статей 212-214, 315
ЦПК України суди на зазначені вище
положення закону та обставини справи
уваги не звернули, неповно з'ясували
фактичні обставини справи, що мають
значення для правильного її вирішення
та дійшли передчасного висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки допущені судами попередніх
інстанцій порушення норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, ухвалені у справі
судові рішення не можна визнати
законними й обґрунтованими, а тому вони
підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 18 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 19 листопада
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
А.О. Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко
Т.О. Писана