АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5315/2014
Головуючий в суді 1
інстанції - БатринО.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3
на рішення Печерського районного суду
м. Києва від 13 лютого 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Держави
України в особі Державної
казначейської служби України про
відшкодування моральної шкоди,

встановила:

У грудні 2013 року позивачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до
Держави України в особі Державної
казначейської служби України про
відшкодування моральної шкоди. Свої
вимоги обґрунтовували тим, що судами
Кіровоградської, Полтавської областей
та Вищим спеціалізованим судом України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ позивачам було завдано моральної
шкоди, яку кожен з позивачів оцінив у 17
000 грн. та яка проявилась у душевних
стражданнях з приводу ухвалення судами
неправосудних рішень.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 13 лютого 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну
скаргу, в якій просять скасувати
рішення суду та ухвалити нове по суті
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.
Вказували, що судова влада завдала
позивачам моральну шкоду шляхом
прийняття незаконних рішень та
порушення конституційних прав
позивачів на судовий захист.

В судове засідання апелянти та
представник відповідача не з'явились,
про час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, тому
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу в їх відсутності.

Вислухавши доповідь
судді-доповідача, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи, рішенням Комсомольського
міського суду Полтавської області від
10 грудня 2009 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» в особі філії
«Придніпровське регіональне
управління «ПАТ «Банк «Фінанси тат
Кредит» про припинення поруки та
повернення безпідставно отриманих
грошових коштів.

Ухвалою Апеляційного суду
Полтавської області від 27 серпня 2010
року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Комсомольського міського суду
Полтавської області від 10 грудня 2009
року - залишено без розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 листопада 2013
року відмовлено у відкритті
касаційного провадження у зазначеній
справі.

Рішенням Онуфріївського
районного суду Кіровоградської
області від 24 листопада 2011 року
задоволено позов ОСОБА_3 до
Онуфріївського районного споживчого
товариства Кіровоградської області
про визнання права власності на
нерухоме майно за набувальною
давністю. Однак рішенням Апеляційного
суду Кіровоградської області від 10
травня 2012 року рішення
Онуфріївського районного суду
Кіровоградської області від 24
листопада 2011 року скасовано і ухвалено
нове рішення, яким відмовлено у позові
ОСОБА_3 до Онуфріївського районного
споживчого товариства Кіровоградської
області про визнання права власності
на нерухоме майно за набувальною
давністю.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскарження дій судді, що пов'язані з
ухваленням рішення у справі або
постановленням ухвали можливе лише в
порядку, визначеному процесуальним
законом. Оскарження таких дій шляхом
подання скарги чи позовної заяви до
іншого суду першої інстанції є
неприпустимим, оскільки суперечить
принципу незалежності судів та
недопущення впливу на них,
закріпленого ст. 126 Конституції
України.

Враховуючи, що позивачами не
доведено факту неправосудності рішень
судів, оскільки вони набули законної
сили, а також відсутність в матеріалах
справи доказів заподіяння позивачам
моральної шкоди, суд першої інстанції
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних
вимог. Крім того, в ході судового
засідання не підтвердився факт
заподіяння позивачам моральної шкоди з
вини відповідачів та відсутній
будь-якій причинно-наслідковий зв'язок
між шкодою та діяннями відповідачів.

Виходячи з наявних у матеріалах справи,
досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції щодо
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону. Норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи апеляційної скарги
полягають у тому, що підставою для
відшкодування моральної шкоди
позивачі вважають ухвалення судами
рішень, що набули законної сили і не
скасовані судами апеляційної та
касаційної інстанції, та які позивачі
вважають незаконними. Правовою
підставою для відшкодування моральної
шкоди вважають ч. 6 ст. 1176 ЦК України,
посилаючись на невірне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального права.

Проте такі доводи колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки вони
не ґрунтуються на нормах матеріального
права, виходячи з наступного.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007
року «Про незалежність судової влади»,
відповідно до частини п'ятої статті 124
Конституції України судові рішення є
обов'язковими до виконання на всій
території України і тому вважаються
законними, доки вони не скасовані в
апеляційному чи касаційному порядку
або не переглянуті компетентним судом
в іншому порядку, визначеному
процесуальним законом, в межах
провадження справи, в якій вони
ухвалені.

Виключне право перевірки законності та
обґрунтованості судових рішень має
відповідний суд згідно з процесуальним
законодавством. Оскарження у будь-який
спосіб судових рішень, діяльності
судів і суддів щодо розгляду та
вирішення справи поза передбаченим
процесуальним законом порядком у
справі не допускається, і суди повинні
відмовляти у прийнятті позовів та заяв
з таким предметом.

Рішенням Європейського суду з прав
людини від 25.07.2002 року у справі
«Совтрансавто-Холдинг проти України»
визначено, що відповідно до
прецедентної практики Суду право на
справедливий судовий розгляд,
гарантований статтею 6 § 1, повинне
тлумачитися в світлі преамбули
Конвенції, яка проголошує верховенство
права як елемент спільної спадщини
держав-учасниць. Одним з основних
елементів верховенства права є принцип
правової певності, який серед іншого
передбачає, що у будь-якому спорі
рішення суду, яке вступило в законну
силу, не може бути поставлене під
сумнів («Брумареску проти Румунії», §
61).

Консультативна рада
європейських суддів у п. 57 Висновку № 11(
2008) до уваги Комітету Міністрів ради
Європи щодо якості судових рішень
зазначила, що зміст конкретних судових
рішень контролюється, насамперед, за
допомогою процедур апеляції або
перегляду рішень у національних судах
та за допомогою права на звернення до
Європейського суду з прав людини.

Пунктом 66 Рекомендації СM/Rec (2010)
12 Комітету Міністрів Ради Європи
державам-членам щодо суддів:
незалежність, ефективність та
обов'язки, ухвалена Комітетом
Міністрів Ради Європи 17.11.2010 року,
визначено, що тлумачення закону,
оцінювання фактів та доказів, які
здійснюють судді для вирішення справи,
не повинні бути приводом для цивільної
або дисциплінарної відповідальності,
за винятком випадків злочинного наміру
або грубої недбалості.

Частиною 5 ст. 1176 ЦК України
передбачено, що шкода , завдана
фізичній або юридичній особі внаслідок
постановлення судом незаконного
рішення в цивільній справі,
відшкодовується державою в повному
обсязі в разі встановлення в діях судді
( суддів), які вплинули на постановлення
незаконного рішення, складу злочину за
обвинувальним вироком суду, що набрав
законної сили.

За змістом вказаної норми, шкода
завдана фізичній або юридичній особі
внаслідок постановлення судом
незаконного рішення, відшкодовується
державою лише тоді, коли в діях судді
(суддів), які вплинули на постановлення
незаконного рішення, встановлено склад
злочину обвинувальним вироком суду, що
набрав законної сили. Скасування
незаконного рішення суду є
обов'язковою умовою відшкодування
шкоди, оскільки законність рішення не
може встановлюватись в інших
процесуальних формах, ніж ті, що
передбачені процесуальним
законодавством.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає правильним висновок суду
першої інстанції про відсутність
підстав вважати вищенаведені рішення
незаконними, оскільки не надано
доказів, передбачених ч. 5 ст. 1176 ЦК
України.

Посилання апелянтів на необхідність
застосування положень ч. 6 ст. 1176 ЦК
України про відшкодування шкоди на
загальних підставах колегія суддів
вважає необґрунтованим, оскільки
обставини, якими позивачі
обґрунтовують позовні вимоги, є
незаконність, як вони вважають, судових
рішень, тоді як ч. 6 ст. 1176 ЦК України
регулює порядок відшкодування шкоди,
завданої фізичній або юридичній особі
внаслідок іншої незаконної дії або
бездіяльності чи незаконного рішення
органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
органу досудового розслідування,
прокуратури або суду.

Статтею 23 ЦК України визначено, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної ( немайнової )
шкоди», визначено, що відповідно до
загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди,
протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини
останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Враховуючи вказані положення та
виходячи із матеріалів справи, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність в матеріалах справи
доказів на підтвердження факту
заподіяння позивачам моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги не
містять обставин, які б дали суду
апеляційної інстанції підстави для
спростування висновків суду щодо
необґрунтованості та безпідставності
заявленого позову.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про те, що суд першої
інстанції з достатньою повнотою
з'ясував обставини справи, зібраним
доказам дав належну оцінку, правильно
застосував норми матеріального права й
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення. Доводи апелянтів не
спростовують наведеного і зроблених в
рішенні суду першої інстанції
висновків, в зв'язку з чим підстави для
його скасування і задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
- відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 13 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: