Справа №
№
провадження: 2/230/173/2014
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 квітня 2014 року Єнакіївський міський
суд Донецької області у складі:
головуючого - судді Мелещенко Л.В.
при секретарі - Здебської Т.М.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Єнакієве
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лізингова компанія
"Автофінанс" про захист прав
споживачів, визнання договору
недійсним та стягнення коштів, -
25 листопада 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» про захист прав
споживачів, визнання договору
недійсним та стягнення коштів.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказує, що 18 жовтня 2013 року з метою
придбання транспортного засобу
позивач уклав з відповідачем договір
фінансового лізингу № 008882 з
відповідними додатками до нього. В день
укладення даного договору позивач
сплатив на рахунок відповідача 7 500,00
грн. При підписанні договору
відповідач запевнив позивача про те, що
автомобіль позивач отримує через три
доби. Позивач звертався до відповідача
з вимогою передати автомобіль, проте
відповідач відмовився передати
транспортний засіб, посилаючись на те,
що предмет договору передається в
користування та володіння
Лізингоодержувача після сплати ним 50 %
його вартості, що становить 37 500,00 грн., а
сплачена сума у розмірі 7 500,00 грн. є
комісією за організацію та оформлення
договору, тобто фактично є коштами
представника товариства за залучення
ним клієнта для укладення договору.
Тому позивач вважає, що відповідач ввів
його в оману щодо умов виконання
договірних зобов'язань. На думку
позивача, спірний договір суперечить
вимогам Цивільного кодексу України.
Позивачем направлена заява від 25.10.2013
року про повернення коштів у сумі 7 500,00
грн., яка залишена без відповіді. За
таких обставин позивач просить визнати
недійсним договір № 008882 фінансового
лізингу, укладений 18.10.2013 року, стягнути
з відповідача 7 500,00 грн., а також
сплачені судові витрати у сумі 229,40 грн.
У судовому засіданні позивач підтримав
заявлені позовні вимоги, в їх
обґрунтування послався на обставини,
викладені у поданій до суду позовній
заяві, просив позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не
з'явився, про час та місто слухання
справи був повідомлений належним
чином, про причини неявки суд не
повідомив. Клопотань про відкладення
розгляду справи до суду не надходило.
Проте відповідач, будучи допитаним у
Печерському районному суді міста
Києва, позов не визнав.
Позивач надав згоду на ухвалення
Згідно з ч. 1 ст. 224 Цивільного
процесуального кодексу України, у разі
неявки в судове засідання відповідача,
який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло повідомлення про
причини неявки або якщо зазначені ним
причини визнані неповажними, суд може
ухвалити заочне рішення на підставі
наявних у справі доказів, якщо позивач
не заперечує проти такого вирішення
справи.
Керуючись ст.ст. 77, 169, 224 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
вважає можливим розглянути справу на
підставі наявних у ній даних і доказів,
так як у суду є достатньо доказів про
права та взаємовідносини сторін, а
позивач не заперечує проти такого
Суд, заслухавши пояснення осіб, що
приймають участь у справі, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення на них, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, застосувавши до спірних
правовідносин відповідні норми
матеріального та процесуального права,
встановив наступні фактичні обставини
та відповідні їм правовідносини.
18 жовтня 2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Лізингова
компанія "Автофінанс" та ОСОБА_1
укладений договір фінансового лізингу
№ 008882.
Згідно п. 1.1 даного договору, предметом
лізингу є ВАЗ 2190 Гранта 1,6 МТ.
Відповідно до п. 1.3 договору
фінансового лізингу № 008882,
лізингодавець зобов'язався придбати
предмет лізингу у власність та
передати його у користування
лізингоодержувачу на строк та на
умовах, передбачених цим договором.
Пунктами 1.7-1.8 укладеного договору
передбачено, що предмет договору
передається в користування
лізингоодержувачеві протягом строку,
який становить не більше 90 робочих днів
з моменту сплати лізингоодержувачем на
рахунок лізингодавця авансового
платежу (50 % від вартості предмета
лізингу), комісії за організацію та
оформлення договору (10 % від вартості
предмету лізингу) та комісії за
передачу предмета лізингу (3 % від
вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж
(але не більше) 12 місяців з моменту
підписання даного договору платежами,
визначеними в додатку № 1 до договору.
Авансовий платіж не може бути
сплачений повністю лізингоодержувачем
до сплати комісії за організацію (а.с.
18 жовтня 2013 року позивач на виконання
договору фінансового лізингу № 008882
сплатив відповідачу кошти у сумі 7 500,00
Судом встановлено та підтверджено
позивачем, що після вказаного платежу
позивач припинив виконувати умови
укладеного договору, обраний товар у
володіння та користування позивачу
04.11.2013 року позивач надіслав
відповідачу заяву про повернення
коштів у сумі 7 500,00 грн., яка отримана
відповідачем 06.11.2013 року (а.с. 15, 17).
Ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України
визначає правочин як дію особи,
спрямовану на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
Правомірність правочину означає, що
він є юридичним фактом, який породжує
ті правові наслідки, виникнення яких
бажають сторони і які відповідають
Відповідно до частини 1 ст. 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу
України, правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
Відповідно до частини 1 ст. 806
Цивільного кодексу України, за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).
Аналогічне визначення договору
лізингу міститься і у статті 1 Закону
України «Про фінансовий лізинг».
У відповідності з положеннями ч. 2 ст. 806
Цивільного кодексу України та ст. 2
Закону України «Про фінансовий
лізинг», відносини, що виникають у
зв'язку з договором фінансового
лізингу, регулюються положеннями
Цивільного кодексу України про лізинг,
найм (оренду), купівлю-продаж, поставку
з урахуванням особливостей, що
встановлюються Законом України «Про
Ст. 6 Закону України «Про фінансовий
лізинг» встановлює, що договір лізингу
має бути укладений у письмовій формі.
Істотними умовами договору лізингу є:
предмет лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди. Строк лізингу визначається
сторонами договору лізингу відповідно
до вимог цього Закону.
Згідно частин 1, 2 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частин 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.
Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
Ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів» передбачає, що нечесна
підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає: 1) вчинення дій, що
кваліфікуються законодавством як
прояв недобросовісної конкуренції; 2)
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною. Якщо
підприємницька практика спонукає або
може спонукати споживача дати згоду на
здійснення правочину, на який в іншому
випадку він не погодився б, така
практика вводить в оману стосовно: 1)
основних характеристик продукції,
таких як: її наявність, переваги,
небезпека, склад, методи використання,
гарантійне обслуговування, метод і
дата виготовлення або надання,
поставка, кількість, специфікація,
географічне або інше походження,
очікувані результати споживання чи
результати та основні характеристики
тестів або перевірок товару; 2)
будь-яких застережень щодо прямої чи
опосередкованої підтримки виробником
продавця або продукції; 3) ціни або
способу розрахунку ціни чи наявності
знижок або інших цінових переваг; 4)
потреби у послугах, заміні складових чи
ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав
продавця або його агента, зокрема
інформації про його особу та активи,
кваліфікацію, статус, наявність
ліцензії, афілійованість та права
інтелектуальної або промислової
власності, його відзнаки та нагороди; 6)
права споживача або небезпеки, що йому
загрожує. Підприємницька практика є
такою, що вводить в оману, якщо під час
пропонування продукції споживачу не
надається або надається у нечіткий,
незрозумілий або двозначний спосіб
інформація, необхідна для здійснення
Відповідно до пункту 1 статті Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», фінансова установа
- юридична особа, яка відповідно до
закону надає одну чи декілька
фінансових послуг, а також інші послуги
(операції), пов'язані з наданням
фінансових послуг, у випадках, прямо
визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг.
Виходячи зі змісту положень Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», юридична особа,
яка надає фінансову послугу, має бути
внесена до державного реєстру
Законом України від 02 червня 2011 року
«Про внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання ринків
фінансових послуг» (введено в дію з 09
січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» та доповнено п. 11-1,
відповідно до якого до фінансових
послуг віднесено послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.
На підставі цього Закону Національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг (як уповноважений державний
орган), розпорядженням від 09 жовтня 2012
року № 1676 «Про затвердження
Ліцензійних умов провадження
діяльності з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах» затвердила
Ліцензійні умови провадження
діяльності з адміністрування
фінансових активів для придбання
Ліцензійні умови закріпили визначення,
сутність, правовий статус учасників (і
вимоги до них) такого виду фінансових
правовідносин, як придбання товарів у
Виходячи з викладеного, здійснення
відповідачем діяльності по наданню
послуг з фінансового лізингу не
потребує ліцензування.
Судом встановлено, що укладений
сторонами правочин передбачає
одержання споживачем необхідного йому
товару, визначає умови, за яких такий
товар може бути одержаний (у тому числі
закріплює відповідні права та
обов'язки сторін), а тому такий правочин
не містить ознак пірамідальної схеми.
Взаємні права та обов'язки сторін
детально визначені у підписаному
сторонами договорі фінансового
лізингу № 008882 від 18 жовтня 2013 року, в
якому позивач особисто підписав кожну
Зміст оспорюваного договору також
свідчить про те, що при підписанні
договору позивач отримав вичерпну
інформацію про умови фінансового
лізингу, у тому числі про всі без
Підписавши договір фінансового
лізингу, позивач ОСОБА_1 погодився з
усіма умовами даного договору і
прийняв на себе зобов'язання щодо його
виконання. При укладенні договору
позивачу були відомі усі умови
договору та не існувало жодних умов,
які б примусили позивача прийняти їх на
вкрай невигідних умовах.
Між сторонами було укладено договори
фінансового непрямого лізингу, тобто
відповідач, який за спірним договором є
лізингодавцем, зобов'язаний придбати в
майбутньому обраний предмет лізингу
тільки після виконання встановлених
договором умов позивачем,
лізингоодержувачем та передати його у
За таких обставин суд вважає, що
посилання позивача на нікчемність
укладеного правочину через його
невідповідність Закону України «Про
захист прав споживачів» є
Згідно п. 10.11 договору фінансового
лізингу № 008882 від 18 жовтня 2013 року у
випадку розірвання даного Договору
Лізінгоодержувачем до сплати останнім
на рахунок Лізингодавця авансового
платежу, Лізингодавець повертає
сплачені кошти за вирахуванням штрафу
за дострокове розірвання 20 % від
сплаченої суми авансових платежів. В
такому випадку комісія за організацію
даного Договору Лізингоодержувачу не
Таким чином, сплачена позивачем сума у
розмірі 7 500,00 грн. як комісія за
організацію та оформлення договору
лізингу не підлягає поверненню.
Ст. 6 Конвенції про захист прав людини
та основоположних свобод передбачено,
що кожен має право на справедливий і
публічний розгляд його справи
незалежним і безстороннім судом.
Однією з засад судочинства,
регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.
Згідно ст. 3 Цивільного процесуального
кодексу України, кожна особа має право
в порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.
Ст. 10 Цивільного процесуального
кодексу України передбачає, що сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 11 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
У відповідності до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов`язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
Виходячи із вищевикладеного, суд,
оцінивши докази, надані сторонами у
справі, їх належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, враховуючи те, що
обставини, на які посилається позивач
як на підставу для задоволення позову,
не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні, приходить до
висновку, що позовні вимоги позивача
ОСОБА_1 до відповідача Товариства з
обмеженою відповідальністю "Лізингова
компанія "Автофінанс" про захист прав
споживачів, визнання договору
недійсним та стягнення коштів не
підлягають задоволенню у повному
На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 202, 203, 215, 692, 697, 799, 806 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 1, 2, 6, 16 Закону
України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 1,
4 Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг", ст. 19 Закону України
"Про захист прав споживачів", ст.ст. 3, 4,
10, 11, 15, 57-60, 209, 212-215, 218, 222, 223, 292, 294
Цивільного процесуального кодексу
України, суд -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лізингова компанія
"Автофінанс" про захист прав
споживачів, визнання договору
недійсним та стягнення коштів
відмовити у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуто
Єнакіївським міським судом Донецької
області за письмовою заявою
відповідача протягом десяти днів з дня
отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем в апеляційному порядку.
Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
через Єнакіївський міський суд
Донецької області у десятиденний строк
з дня проголошення рішення.

Суддя Єнакіївського міського суду

Донецької області
Л.В.
Мелещенко