АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
провадження № 22ц/790/1867/14
Головуючий 1 інст. -
Справа №646/7748/13-ц
Доповідач - Шаповал Н.М.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Кіпенка І.С.,

Котелевець А.В.,

при секретарі - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 28 січня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства Комерційного
банку «ПриватБанк» про визнання
кредитного договору частково
недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому просив
визнати недійсним абз. 1 п.7.1 кредитного
договору №HAEEGK 01270003 від 16.03.2007 року,
укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ
«ПриватБанк», визнати, що ПАТ КБ
«ПриватБанк» надав позивачу кредит у
розмірі 247 450,00 грн. на придбання
квартири та 44 674,32 грн. на виплату
страхових платежів у випадку їх
несплати і зобов»язати ПАТ КБ
«ПриватБанк» приймати від позивача
платежі у гривні під 12% річних згідно
умов кредитного договору.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилався на те, що він не
отримував кредит в доларах США, а
отримав кредит у гривні, йому не
відкривався валютний рахунок банком,
ПАТ КБ «ПриватБанк» не має
індивідуальної ліцензії НБУ на
здійснення валютних операцій, умови
кредитного договору порушують його
права споживача, оскільки є
несправедливими та банком, всупереч
вимогам ст..ст. 11, 18, 21 ЗУ «Про захист
прав споживачів», а також п. 3.8 Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, затверджених
Постановою Правління Національного
банку України від 10.05.2007 року №168.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 28 січня 2014 року
позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

З таким рішенням суду не погодився
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати вказане рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції слід залишити без змін з
підстав, передбачених ст. 308 ЦПК
України.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання на момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України.
Якщо недійсність правочину не
встановлена законом, але одна із сторін
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину за ч.1
ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України є суперечність
змісту правочину нормам ЦК України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства
з огляду на те, що змістом правочину є
відповідні його виду умовам.

При вирішенні питання про недійсність
правочину підлягає з'ясуванню
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів, а
також відповідність умов договору
законодавству, яке було чинним на час
його укладення.

Так, Пленум Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в п.14 Постанови від
30 березня 2012 року роз'яснив, що при
вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052,
1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про
захист прав споживачів».

При вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними». Суди повинні
розмежовувати кредитний договір, який
є недійсним у силу закону (нікчемний),
або може бути визнаний таким у судовому
порядку (оспорюваний) з підстав,
встановлених частиною першою статті 215
ЦК, та кредитний договір, який є
неукладеним (не відбувся), що не може
бути визнаний недійсним, зокрема, у
випадку, коли сторони в належній формі
не досягли згоди щодо хоча б з однієї
його істотної умови або зміст яких
неможливо встановити, виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1
ЦК).

Судом встановлено, що 16.03.2007 року між
сторонами був укладений кредитний
договір за умовами якого банк
зобов'язується надати позичальникові
кредитні кошти шляхом видачі готівки
через касу на строк з 16. 03. 2007 р. до 15. 03.
2027 р. в розмірі 57 846, 40 доларів США на
наступні цілі: на придбання квартири за
адресою: АДРЕСА_1 в сумі 49 000, 00 доларів
США, а також у розмірі 8846, 40 доларів США
на сплату страхових платежів. ( п. 7. 1
кредитного договору)

У п. 1.1 кредитного договору передбачена
можливість надання кредитних коштів
шляхом видачі готівки через касу або
перерахування на рахунок, зазначений п.
7. 1 договору.

Сторони не заперечують, що 16. 03. 2007 року
позивач отримав кредитні кошти у касі
банку, що цілком відповідає вимогам
договору.

Зазначене також підтверджується
заявою на видачу готівки за № 2 від 16. 03.
2007 р., за якою ОСОБА_2 через касу отримав
49 000, 00 доларів США відповідно до
кредитного договору. ( а.с. 22)

У цей же день, 16. 03. 2007 року, був
укладений договір купівлі - продажу
квартири у АДРЕСА_1. ( а.с. 8 - 9)

Із нотаріально посвідченої заяви
продавця квартири ОСОБА_4 вбачається,
що гроші в сумі 219 675 грн., що
еквівалентно 43 500 доларам США, він
отримав у повному обсязі 16. 03. 2007 року
від ОСОБА_2 ( а.с. 10 )

Про те, що відповідач мав право на
здійснення операцій з валютними
цінностями, свідчить отримання ПАТ
Комерційний банк «ПриватБанк» в
Національному банку України
банківської ліцензії за № 22 від 04. 12. 2001
року, а 29. 07. 2003 року - дозвіл на
здійснення операцій з валютними
цінностями. ( а.с. 39 - 41)

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону
України « Про банки і банківську
діяльність», на підставі банківської
ліцензії банки мають право здійснювати
операції з валютними цінностями.

Згідно зі статтею 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня. Вказана стаття визначає
правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу та будь-яких
обмежень щодо можливості використання
в Україні іноземної валюти. Таких
обмежень не міститься і в статті 192 ЦК,
яка вказує, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа,
отримавши у встановленому законом
порядку (статті 19, 47 Закону України "Про
банки і банківську діяльність")
банківську ліцензію та відповідний
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, який є
генеральною ліцензією на валютні
операції, має право здійснювати
операції з надання кредитів в
іноземній валюті (пункт 2 статті 5
Декрету про валютне регулювання).

У разі виникнення спору щодо отримання
сторонами кредитного договору
індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (підпункт "г" пункту 4
статті 5 Декрету про валютне
регулювання), то суд має виходити з
того, що Національним банком України на
виконання положень статті 11 цього
Декрету, статті 44 Закону України "Про
Національний банк України" в межах
своїх повноважень прийнято Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 (зареєстроване у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно із
пунктом 1.5 цього Положення
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями).

У зв'язку із цим, надання та одержання
кредиту в іноземній валюті та сплата
процентів за цим кредитом не потребує
індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
жодною зі сторін кредитного договору.

З урахуванням викладеного, районний
суд обґрунтовано прийшов до висновку,
що надання кредиту в іноземній валюті
не суперечить чинному законодавству.

Укладаючи спірний кредитний договір в
іноземній валюті, сторони брали на
себе певні ризики на випадок зміни
валютного курсу та в момент укладення
договору не мали будь - яких законних
підстав вважати, що зміна
встановленого валютного курсу не
настане.

Виходячи зі змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК
України відповідальність за валютні
ризики лежить саме на позичальнику.

Отже, відповідач зобов'язаний
виконувати кредитний договір у
відповідності до його умов та
законодавства.

Одним із фундаментальних принципів
приватноправових відносин є принцип
свободи договору, закріплений у п. 3 ст. 3
Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що абз. 1 п. 7.1 Кредитного договору
відповідає вимогам закону і відсутні
підстав для визнання вказаного пункту
договору недійсним.

Посилання ОСОБА_2 на те, що відповідач
повинен був попередити його про
валютні ризики, як цього вимагає п. 3. 8
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, що затверджені постановою
Правління НБУ № 168 від 10. 05. 2007 р. є
безпідставними, оскільки вказана
постанова НБУ набула чинності після
укладення кредитного договору, а тому
не розповсюджується на та
правовідносини, які були укладені до
набрання нею законної сили.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Суд повно та всебічно з»ясував
обставини по справі, наданим доказам
дав належну оцінку і постановив
законне рішення .

Доводи апеляційної скарги висновки
суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 28 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді: