ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики; за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання договору позики недійсним за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Бериславського районного суду
Херсонської області від 22 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 11
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 1 березня 2009 року відповідачі
позичили у нього грошові кошти у
розмірі 120 тис. грн. на потреби сім'ї, що
підтверджується розпискою, написаною
власноручно ОСОБА_4 в присутності
ОСОБА_5 Оскільки відповідачі вирішують
питання про поділ майна подружжя та не
дійшли згоди хто віддаватиме борг, він
змушений звернутися до суду за
захистом свого порушеного права.

У жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про визнання договору позики
недійсним, посилаючись на те, що про
отримання коштів у розмірі 120 тис. грн.
їй нічого не було відомо. Вважає, що
вказаний договір було укладено між
батьком та сином без фактичної
передачі грошей, без її згоди як
дружини, що свідчить про його
недійсність.

Рішенням Бориславського районного
суду Херсонської області від 22
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Херсонської
області від 11 грудня 2013 року, у
задоволенні основного та зустрічного
позовів відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Вирішуючи спір, суди виходили із
недоведеності того, що кошти отримані
одним із подружжя за договором позики
витрачені на потреби сім'ї, а також із
того, що строк виконання зобов'язання
за договором позики відповідачем
ОСОБА_5 ще не настав.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Судами установлено, що 1 березня 2009
року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 120 тис. грн.
зі строком повернення не пізніше
квітня 2013 року, про що останній написав
власноручно розписку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Як убачається з матеріалів справи, 1
березня 2009 року ОСОБА_4 було
написано розписку про отримання ним
від позивача грошових коштів у розмірі
120 тис. грн. на потреби сім'ї.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Відповідно до ч. 3 ст. 251 ЦК України
строк та термін можуть бути визначені
актами цивільного законодавства,
правочином або рішенням суду.

Статтею 252 ЦК України передбачено, що
строк визначається роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Зі змісту розписки від 1 березня 2009
року вбачається, що строк настання
виконання зобов'язання сторонами не
обумовлений, зокрема, зазначене в
розписці формулювання «зобов'язуюсь
повернути через 4 роки, не пізніше кінця
2013 року» (мовою оригіналу), не може
відповідно до ст. 252 ЦК України
вважатися датою настання події, з якою
сторони пов'язували настання події
виконання боргу, оскільки це
формулювання не містить чіткої
вказівки на календарну дату.

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК
України, зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернута
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України суди на викладене уваги не
звернули, не встановили фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного вирішення справи, не
визначилися з правовідносинами, які
виникли між сторонами та норми права,
які підлягають застосуванню до них; не
надали оцінки тому чи не є пред'явлення
позову до суду вимогою до відповідача
про повернення боргу та дійшли
передчасного висновку про відмову в
задоволенні первісного позову.

Разом із тим, суди відмовляючи в
задоволенні зустрічного позову за його
безпідставністю, оскільки позивачем не
доведено, що спірні кошти витрачено на
потреби сім'ї, не звернули уваги на те,
що ОСОБА_5 не підписала боргове
зобов'язання, у тому числі і не надала
згоди на те, що 120 тис. грн. взяті у борг
на потреби сім'ї.

Суди, вирішуючи зустрічний позов не
визначилися з характером спірних
правовідносин, не надали оцінці (ст.212
ЦПК України) наявній у справі розписці
про отримання спірних коштів одним із
подружжя в інтересах сім'ї. Суди не
дослідили та у своєму рішенні не
обґрунтували з яких підстав не була
дотримана вимога передбачена ч. 3 ст. 65
СК України, стосовно отримання
письмової згоди ОСОБА_5 на укладення
договору позики, оскільки із тексту
розписки вбачається, що кошти
позичались на потреби сім'ї, не
з'ясували чи можливо зробити висновок
про отримання грошей на потреби сім'ї й
стягнути борг не тільки з позичальника,
а й з другого із подружжя, за умови, що
на розписці відсутній підпис одного з
подружжя й відповідач заперечує таке
отримання грошей.

Оскільки суди на вищевикладені
обставини уваги не звернули, у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
не врахували норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановили
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, згідно
ч. 2 ст. 338 ЦПК України
ухвалені по справі рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Бериславського районного
суду Херсонської області від 22 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 11 грудня
2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.Ф. Хопта

Судді:Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко

4

Справа № 6-2571св14

Головуючий у першій інстанції Миргород
В.С.

Доповідач Червинська М.Є.