АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3791/2014
Головуючий у 1 інстанції: Борденюк В.В.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Калініній Я.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката
ОСОБА_2 на рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 16 січня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Святошинської районної у м. Києві
державної адміністрації, треті особи:
Департамент будівництва та житлового
забезпечення Київської міської
державної адміністрації, Департамент
комунальної власності Київської
міської державної адміністрації,
Київська міська рада, Закрите
акціонерне товариство «Спіка», про
визнання права власності на майно за
набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

20 травня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Святошинської
районної у м. Києві державної
адміністрації, у якому просив визнати
за ним право власності на приміщення,
яким є квартира АДРЕСА_1 за набувальною
давністю. Свої вимоги обґрунтовував
тим, що на підставі клопотання
начальника ВД СБЕЗ Ленінградського РУ
ГУ МВС України в м. Києві від 15.01.1996 року
йому як співробітнику міліції було
виділено для проживання спірну
квартиру. З того часу він постійно
проживає у даній квартирі, сплачує
комунальні послуги, уклав у лютому 2007
року договір про надання послуг на
утримання будинку та прибудинкової
території та зареєстрований у
квартирі. Стверджує, що проживає у
даному приміщенні більше 15 років та має
намір приватизувати дану квартиру.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 16 січня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

03 лютого 2014 року представник ОСОБА_1 -
адвокат ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу на вказане рішення, у якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права, просила його
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову ОСОБА_1 В
обґрунтування заявлених вимог апелянт
вказала, що при ухваленні рішення суд
першої інстанції не врахував надані
позивачем докази, що підтверджують
добросовісність, відкритість,
безперервність і давність володіння
спірним приміщенням. Так, на думку
апелянта, про добросовісність
володіння свідчить те, що спірне
приміщення було отримано ОСОБА_1 для
проживання за клопотанням начальника
ВД СБЕЗ Ленінградського РУ ГУ МВС
України в м. Києві від 15 січня 1996 року.
Апелянт звертає увагу суду на те, що
володіння було відкритим, так як
уповноважені державні органи
надсилали на адресу ОСОБА_1 рахунки на
сплату комунальних платежів, протягом
тривалого часу здійснювалась
переписка з питань приватизації, тощо.
Додатково апелянт вказала, що спірним
приміщенням ОСОБА_1 володіє більше 10
років.

У судовому засіданні ОСОБА_1 і його
представник - адвокат ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримали і просили
суд її задовольнити.

Представник Святошинської районної у
м. Києві державної адміністрації за
довіреністю - Ліснюк Н.Д., керівник ЗАТ
«Спіка» Данильчук М.Я. апеляційну
скаргу просили відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Інші особи, які беруть участь у справі,
у судове засіданні не з'явилися, були
належним чином повідомлені про день,
час та місце апеляційного розгляду,
тому розгляд справи за апеляційною
скаргою на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК
України проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення осіб, які беруть участь у
справі та з'явилися у судове засідання,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що ОСОБА_1 проживає у
квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 58) та сплачує
комунальні послуги з 01.01.1998 року (а.с. 59).

Рішенням Святошинської районної в м.
Києві ради від 29.09.2009 року будинок
АДРЕСА_1 зараховано до територіальної
громади Святошинського району м.
Києва.(а.с. 79). 28 березня 2009 року дане
рішення скасоване Святошинським
районним судом міста Києва.(а.с. 80-81).

Водночас, за рішенням Київської
міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096
будинок по АДРЕСА_1 увійшов до складу
об'єктів права комунальної власності
територіальної громади м. Києва.

З довідки з місця проживання сім'ї та
реєстрації № 2395 від 09.09.2013 року
вбачається, що ОСОБА_1 постійно
проживає та зареєстрований у квартирі
АДРЕСА_1 (а.с. 66).

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції керувався ст. 344 ЦК
України та виходив з того, що відсутні
підстави для визнання за ОСОБА_1 права
власності на спірне приміщення за
набувальною давністю, оскільки
проживаючи у спірному приміщенні
житлового будинку позивач не міг не
знати про те, що даний житловий будинок
перебуває у власності територіальної
громади міста Києва, будь-яких доказів
на підтвердження наявності у нього
права користування приміщенням
АДРЕСА_1 позивач суду не надав. Також
суд першої інстанції зазначив,
позивачем не було надано належного
доказу, який би свідчив про те, що
спірне приміщення у будинку є житловим.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Набуття права власності на
земельну ділянку за набувальною
давністю регулюється законом. Право
власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність
володіння, може приєднати до часу свого
володіння увесь час, протягом якого цим
майном володіла особа, чиїм
спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Якщо особа заволоділа майном на
підставі договору з його власником,
який після закінчення строку договору
не пред'явив вимоги про його
повернення, вона набуває право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно через п'ятнадцять, а на
рухоме майно - через п'ять років з часу
спливу позовної давності. Втрата не з
своєї волі майна його володільцем не
перериває набувальної давності у разі
повернення майна протягом одного року
або пред'явлення протягом цього строку
позову про його витребування.

Право власності за набувальною
давністю на нерухоме майно,
транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що
позивач, як володілець майна, протягом
всього часу володіння ним має бути
впевнений, що на це майно не
претендують інші особи, і він отримав
це майно з підстав, достатніх для того,
щоб мати право власності на нього. У
такому випаду при вирішенні питання
щодо визнання права власності на майно
в порядку набувальної давності
необхідно виходити із того, що
задоволення таких вимог можливе лише
за умов: добросовісності заволодіння,
відкритості, безперервності,
безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може
бути набуто право власності на
нерухоме майно, яке не має власника, або
власник якого невідомий, або власник
відмовився від права власності на
належне йому нерухоме майно та майно,
що придбане добросовісним набувачем і
у витребуванні якого його власнику
було відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що
Актом приймальної комісії про
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництва об'єкта, будинку, споруди
від 17 березня 1994 року прийнято в
експлуатацію 159-ти квартирний
одинадцятиповерховий будинок АДРЕСА_1,
забудовником якого є фірма «Спіка» (а.с.
96-101).

Спірне приміщення розташоване на 11
поверсі вказаного будинку та є
нежитловим.

Постановою Святошинського районного
суду м. Києва від 28 березня 2011 року, що
набрала законної сили 14 грудня 2011 року,
встановлено, що 07 лютого 2009 року ЗАТ
«Спіка» письмово звернувся до
Святошинської районної в м. Києві ради
з проханням надати згоду на передачу
житлового будинку АДРЕСА_1 до
комунальної власності територіальної
громади м. Києва та Святошинського р-ну.

У вказаному зверненні зазначено, що
нежитлові приміщення учбових класів,
які розміщенні на технічному поверсі
спірного житлового будинку, а саме: №№
161-168 загальною площею 538,4 кв.м. та
приміщення бойлерної ГВП в підвалі 4
під'їзду вказаного будинку загальною
площею 77,54 кв.м. залишаються у власності
ЗАТ «Спіка».

Рішенням Святошинської районної в м.
Києві ради від 29.09.2009 р. житловий
будинок АДРЕСА_1 зараховано до
комунальної власності територіальної
громади Святошинського району м. Києва.
Зазначене рішення було скасовано
постановою Святошинського районного
суду м. Києва від 28 березня 2011 року, яка
набрала законної сили 14 грудня 2011 року.

Рішенням Київської міської ради від 02
грудня 2010 року будинок АДРЕСА_1
зараховано до об'єктів комунальної
власності територіальної громади м.
Києва (а.с. 142-145).

На даний час Господарським судом м.
Києва розглядається позовна заява ЗАТ
«Спіка» до Київської міської ради про
визнання права власності на приміщення
АДРЕСА_1; право власності на вказане
приміщення як на окремий об'єкт права
власності не зареєстровано.

В обґрунтування своїх доводів про
добросовісність володіння ОСОБА_1
зазначив, що спірне приміщення було
виділено йому на підставі клопотання
начальника ВД СБЕЗ Ленінградського РУ
ГУ МВС України в м. Києві від 15.01.1996 року.
Зі змісту вказаного клопотання
вбачається, що ставилося питання про
надання тимчасового житла у зв'язку з
відсутністю місць у гуртожитку МВС. З
огляду на викладене, ОСОБА_1 не міг не
знати, що спірне приміщення надається
йому лише для тимчасового проживання,
та відповідно не міг бути впевнений, що
він отримав це майно з підстав,
достатніх для того, щоб мати право
власності на нього. Крім того, будь-яких
доказів на підтвердження того, що
вказане клопотання було задоволено, і
що саме на його підставі ОСОБА_1 було
надано спірне приміщення матеріали
справи не містять.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що ОСОБА_1 не
може вважатися добросовісним
володільцем та користувачем спірного
приміщення, оскільки позивачем у
судових засіданнях не надано доказів
щодо правових підстав на його зайняття
і користування ним. Отже, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що відсутні підстави для визнання за
ОСОБА_1 права власності на спірне
приміщення в порядку ст. 344 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- адвоката ОСОБА_2 слід відхилити, а
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 16 січня 2014 року - залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- адвоката ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 16 січня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом 20 днів з дня набрання нею
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді