Ухвала

іменем україни

12 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Касьяна О.П.,
Кафідової О.В.,

Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - Шістнадцята
Київська державна нотаріальна контора,
про визнання права власності на майно в
порядку спадкування, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 15 серпня
2013 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 26 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом про визнання права
власності на майно в порядку
спадкування, а саме: просила визнати за
нею в порядку спадкування після смерті
батька ОСОБА_5 право власності на
квартиру АДРЕСА_1 та частину
банківського кладу у ПАТ «Банк
«Київська Русь» на рахунку НОМЕР_2 в
сумі 18 465 грн 69 коп., визнати за ОСОБА_4
право власності в порядку спадкування
після смерті чоловіка ОСОБА_5 на жилий
будинок АДРЕСА_3 та земельну ділянку, на
якій розташований жилий будинок
розміром 0,67 га, визнати за ОСОБА_4 право
власності на автомобіль Рено, 2011
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1 та частину банківського вкладу
у ПАТ «Банк «Київська Русь» на рахунку
НОМЕР_2 в сумі 15 000 грн та на
рахунку НОМЕР_3 в сумі 3 180 грн 28 коп.

В обґрунтування позову зазначила, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько та чоловік
відповідача - ОСОБА_5, який за життя
продав квартиру АДРЕСА_2, яка була його
особистою приватною власністю, а на
кошти, отримані від продажу, у 2002 році
придбав квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, за кошти, отримані ОСОБА_5 від
продажу квартири, останній придбав
жилий будинок АДРЕСА_3, автомобіль Рено,
2011 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_1, а решту коштів поклав на
рахунки у банк.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 15 серпня 2013 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду м. Києва від 26 листопада 2013 року,
позов задоволено частково.

У порядку спадкування після смерті
ОСОБА_5 визнано за ОСОБА_3 право
власності на квартиру АДРЕСА_1 та
частину банківського вкладу у ПАТ
«Банк «Київська Русь» в сумі 18 465 грн 69
коп.

У порядку спадкування після смерті
ОСОБА_5 визнано за ОСОБА_4 право
власності на жилий будинок АДРЕСА_3;
автомобіль Рено, 2011 року випуску,
державний номер НОМЕР_1; на частину
банківського вкладу у ПАТ «Банк
«Київська Русь» на рахунку НОМЕР_2 в
сумі 15 000 грн та на рахунку
НОМЕР_3 в сумі 3 180 грн 28 коп.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник, мотивуючи
свою вимогу порушенням судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 15 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 26 листопада 2013 року, ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги та
заперечення на неї, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 14 серпня 1999 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було
зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача та чоловік
відповідача - ОСОБА_5 помер.

За заповітом від 23 травня 2002 року
ОСОБА_5 все своє майно заповідав
позивачу ОСОБА_3, в тому числі спірну
квартиру, що знаходиться по АДРЕСА_1.

27 грудня 2001 року ОСОБА_5 продав належну
йому приватизовану квартиру АДРЕСА_2, а
за кошти, отримані від продажу, 26 лютого
2002 року придбав однокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, де проживав та був один
зареєстрований по день смерті.

Відповідно до договору купівлі -
продажу від 21 травня 2008 року ОСОБА_5
придбав житловий будинок АДРЕСА_3.

З висновку спеціаліста
науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
УМВС України в Черкаській області від
21 серпня 2012 року вбачається, що
власником автомобіля Рено, державний
номерний знак НОМЕР_1, є ОСОБА_4

Крім того, із довідок
ПАТ «Банк «Київська Русь» вбачається,
що ОСОБА_5 мав у банку відкриті рахунки.

Сторони звернулися до Шістнадцятої
Київської державної нотаріальної
контори із заявами про прийняття
спадщини, позивач - 22 червня 2012 року, а
відповідач - 26 липня 2012 року.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й суд апеляційної
інстанції, частково задовольняючи
позовні вимоги виходив з того, що за час
шлюбу подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було
придбано майно, яке належало їм на
праві спільної сумісної власності, а
саме: жилий будинок АДРЕСА_3; автомобіль
Рено, 2011 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1; банківські
вклади, розміщені у ПАТ «Банк «Київська
Русь» на рахунках НОМЕР_2 в сумі 33 465 грн
69 коп. та НОМЕР_3 в сумі 3 180 грн 28 коп., а
тому частка позивача ОСОБА_3 у кожній
одиниці вказаного майна та у кожному
рахунку в порядку спадкування
становить ј частину, а решта становить
частку відповідача ОСОБА_4

Крім того, враховуючи, що квартира
АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_5 за кошти,
які належали йому особисто, тобто була
його особистою приватною власністю, то
частка позивача ОСОБА_3 в даному майні в
порядку спадкування складає Ѕ частину,
а решта складає частку відповідача
ОСОБА_4

Судами при ухваленні оскаржуваних
рішень враховано заповіт померлого та
встановлено, що майнові права
відповідача не порушено, оскільки її
розмір частки у спадщині перевищує
розмір її ідеальної частини у цій
спадщині, який передбачений законом.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у
спадщині кожного із спадкоємців за
законом є рівними. Спадкоємці за усною
угодою між собою, якщо це стосується
рухомого майна, можуть змінити розмір
частки у спадщині когось із них.
Спадкоємці за письмовою угодою між
собою, посвідченою нотаріусом, якщо це
стосується нерухомого майна або
транспортних засобів, можуть змінити
розмір частки у спадщині когось із них.

Відповідно до ст. 1278 ЦК України частки
кожного спадкоємця у спадщині є
рівними, якщо спадкодавець у заповіті
сам не розподілив спадщину між ними.
Кожен із спадкоємців має право на виділ
його частки в натурі.

Однак при вирішенні позову, суди не
врахували, що, виходячи із змісту ст. ст.
1296-1298 ЦК України, питання про право на
спадкове майно вирішується судом у
разі невизнання такого права чи
відмови нотаріуса у видачі свідоцтва
про право власності на спадщину.

Згідно із ч. 2 п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня
2008 року № 7 «Про судову практику у
справах про спадкування» свідоцтво про
право на спадщину видається за
письмовою заявою спадкоємців, які
прийняли спадщину в порядку,
установленому цивільним
законодавством.

Однак суди у порушення вимог ст. ст.
212-214, 304 ЦПК України не встановили факту
відмови нотаріуса у видачі свідоцтва
про право на спадщину або посвідчення
письмової угоди спадкоємців про зміну
розміру частки у спадщині.

Крім того, визнаючи за ОСОБА_3 право
власності на квартиру АДРЕСА_1, суди
не врахували, що за заповітом ОСОБА_5 на
ОСОБА_3 покладено обов'язок надати
ОСОБА_4 право довічного проживання та
користування вказаною квартирою.

Враховуючи, що суди на зазначене не
звернули уваги, не встановили фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 15 серпня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 26
листопада 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А.
Макарчук

Судді:

О.П. Касьян

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

А.В. Маляренко