22-ц/772/1145/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Борисюк І. Е.Категорія:
27Доповідач: Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області у складі:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

При секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 25 лютого 2014 року у
цивільній справі за позовом кредитної
спілки «Істок» до ОСОБА_2 та Закритого
акціонерного товариства
науково-виробничої фірми «Елекомс» про
відшкодування боргу та зустрічним
позовом ОСОБА_2 до Закритого
акціонерного товариства
науково-виробничої фірми «Елекомс» та
кредитної спілки «Істок» про визнання
кредитного договору в частині
недійсним, -

в с т а н о в и л а:

В березні 2009 року Кредитна спілка
«Істок» (надалі КС «Істок») звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_2, ЗАТ
науково-виробничої фірми «Елекомс» про
відшкодування боргу. Позовні вимоги
обґрунтовувала тим, що 27.11.2007 року між
КС «Істок» та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір № ДКВ-1326, за умовами
якого кредитна спілка видала
позичальнику кредит в сумі 20 000, 00 грн.
строком до 27.11.2009 року із сплатою 21,5 %
річних. Відповідач зобов'язався
повернути наданий йому кредит і
сплатити відсотки та платежі за
кредитом у встановлений даним
договором строк і виконати свої
обов'язки за даним договором в повному
обсязі. З метою забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним
договором № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року між
КС «Істок» та ЗАТ НВФ «Елекомс» було
укладено договір поруки № 57 від 27.11.2007
року. Відповідачем умови кредитного
договору належним чином не
виконуються, внаслідок чого станом на
05.03.2009 року заборгованість за кредитом
склала 23 264, 73 гривень, з яких: 10 893, 42
гривень - борг по сумі кредиту та 12 371, 31
гривень - борг по сплаті відсотків за
користування кредитом.

Вищевикладене стало підставою для
звернення до суду позивача із вимогою
про стягнення в солідарному порядку з
відповідачів на користь позивача
заборгованості, яка з урахуванням
останньої заяви про збільшення
позовних вимог становить 47 190, 63 грн., з
яких: борг по тілу кредиту - 10 893, 42
гривень та борг по відсотках за
користування кредитом - 36 297, 21 гривень.

В свою чергу ОСОБА_2 подав зустрічний
позов , в якому просив визнати
кредитний договір № ДКВ-1326 від 27.11.2007
року удаваним в частині позичальника
ОСОБА_2 і визнати справжнім
позичальником по даному кредитному
договору ЗАТ НВФ «Елекомс».

Зустрічний позов представник позивача
обґрунтував тим, що оспорюваний
кредитний договір був вчинений
сторонами для приховування іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Справжнім позичальником по кредитному
договору є ЗАТ НВФ «Елекомс», про що
зазначено у вироку Замостянського
районного суду м. Вінниці, яким
встановлено, що директори ЗАТ НВФ
«Елекомс» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з метою
отримання кредитних коштів, які
використовували на розвиток
підприємства, видавали неправдиві
довідки про доходи позичальників,
якими були працівники фірми, в тому
числі і ОСОБА_2, чим нанесли збитки КС
«Істок».

Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 29.10.2013 року
вимоги за позовом КС «Істок» до ОСОБА_2
та ЗАТ Науково-виробнича фірма
«Елекомс» про відшкодування боргу та
зустрічний позов ОСОБА_2 до ЗАТ
Науково-виробнича фірма «Елекомс» та
КС «Істок» про визнання кредитного
договору в частині удаваним об'єднано в
одне провадження.

До початку розгляду справи по суті
ОСОБА_2 змінив предмет спору і просив
суд визнати недійсним кредитний
договір № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року в
частині позичальника . Дані вимоги
обґрунтував тим, що ОСОБА_2 ніяких
коштів не отримував. Відповідно до
вироку Замостянського районного суду
м. Вінниці від 06.07.2011 року ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 визнано винними у тому, що вони з
метою отримання коштів по кредитних
договорах, позичальниками в яких
фігурували працівники ЗАТ НВФ
«Елекомс», видавали неправдиві довідки
про доходи працівників, ввели в оману
працівників для отримання ними
кредиту. Тому, на підставі ст.ст. 230, 231
ЦК України кредитний договір № ДКВ-1326
від 27.11.2007 року є недійсним.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 25 лютого 2014 року
позов КС «Істок» до ОСОБА_2 та ЗАТ
науково-виробничої фірми «Елекомс»
задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ЗАТ
науково-виробничої фірми «Елекомс» на
користь КС «Істок» заборгованість по
кредитному договору № ДКВ-1326 від 27
листопада 2007 року в розмірі 23 698, 59 грн.,
з яких: заборгованість по тілу кредиту -
10 893, 42 грн.; заборгованість по відсотках
за користування кредитом - 12 805, 17 грн.

В задоволенні решти позовних вимог КС
«Істок» відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ЗАТ
науково-виробничої фірми «Елекомс» на
користь КС «Істок» судові витрати, а
саме: судовий збір в сумі 236, 99
грн. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в сумі 15, 06 грн. Судовий
збір в сумі 26, 88 грн. повернуто КС
«Істок», а судовий збір в сумі 234, 92 грн.
та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в сумі 14,
94 гривень залишено за КС «Істок».

В задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_2 до ЗАТ науково-виробничої
фірми «Елекомс» та КС «Істок» про
визнання кредитного договору № ДКВ-1326
від 27 листопада 2007 року в частині
недійсним відмовлено.

Судові витрати по зустрічному позову
залишено за ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення, про
відмову у задоволенні позову обом
сторонам, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, дійшла висновку , що
скаргу слід відхилити, виходячи з
наступного.

Судом по справі встановлено, що 27.11.2007
року між кредитною спілкою «Істок» та
ОСОБА_2 було укладено кредитний договір
№ ДКВ-1326, згідно якого кредитор надає
позичальнику грошові кошти в сумі 20 000,
00 грн. до 27.11.2009 року із сплатою 21,5 %
річних, а позичальник зобов'язується
повернути наданий кредит і сплатити
відсотки та платежі за кредитом у
встановлений даним договором строк і
виконати свої обов'язки за даним
договором в повному обсязі (а.с. 13).

Згідно меморіального ордера № 1125 від
27.11.2007 року ОСОБА_2 отримано кредит
згідно кредитного договору № ДКВ-1326
від 27.11.2007 року в сумі 20 000, 00 гривень.
(а.с. 14)

Відповідно до п. 2.7.2. кредитного
договору № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року
нарахування кредитною спілкою
відсотків за кредитом здійснюється на
початкову суму кредиту щомісячно, до
дня повного погашення кредиту, крім
випадку прийняття іншого рішення
відповідними органами управління
кредитора.

Пунктом 2.7.5. вище зазначеного
кредитного договору визначено графік
повернення кредиту і сплати
відсотків.ї

Згідно п. 3.1. кредитного договору
погашення кредиту та сплата відсотків
здійснюється в порядку, розмірі та у
дати, що визначені графіком, що
наведено в п. 2.7. даного договору.

27 листопада 2007 року між КС «Істок»,
ОСОБА_2 та ЗАТ Науково-виробнича фірма
«Елекомс» було укладено договір поруки
№ 57, згідно якого поручитель на
добровільних засадах взяв на себе
зобов'язання перед кредитором
відповідати по зобов'язаннях ОСОБА_2,
які виникають з умов кредитного
договору № ДКВ-1326 від 27.11.2007 року. (а.с. 25)

Згідно п. 3.1. договору поруки № 57 від
27.11.2007 року сторони цього договору
встановили, що у випадку невиконання
або неналежного виконання
позичальником взятих на себе
зобов'язань по кредитному договору,
поручитель і позичальник несуть
солідарну відповідальність перед
кредитором на всю суму заборгованості,
встановлену на момент подання позовної
вимоги, у відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 192
ЦК України.

Взяті на себе зобов'язання за кредитним
договором ОСОБА_2 виконував неналежним
чином, внаслідок чого виникла
заборгованість.

На адресу ОСОБА_2 та ЗАТ НВФ «Елекомс»
кредитною спілкою «Істок»
неодноразово направлялись вимоги про
необхідність погашення
заборгованості, що підтверджується
письмовими вимогами та поштовими
повідомленнями про їх вручення. (а.с.
26-28). Однак, вимоги кредитної спілки
були залишені відповідачами по
первісному позову без належного
реагування.

Відповідно до додаткових пояснень від
11 лютого 2014 року до позову, поданого 25
вересня 2013 року (а.с. 156-158), КС «Істок»
просила стягнути з ОСОБА_2 та ЗАТ НВФ
«Елекомс» з урахуванням сплачених
коштів і проведених донарахувань
заборгованість в розмірі 36 312,13 грн. , з
яких : основна сума боргу - 10 893, 42 грн.,
відсотки за користування кредитом - 23
255, 41 грн. (4 606, 37 грн. - відсотки за
користування кредитом за період з 01
липня 2008 року по 27 листопада 2009 року + 18
649, 04 грн. відсотки за користування
кредитом з 22 квітня 2009 року по 22
серпня 2013 року), 1 907, 76 грн. - відсотки,
нараховані відповідно до п.п. 3.4 та 5.1.2
договору при простроченні платежу,
збільшені в 4 рази, 257, 54 - судові витрати.

Як на підставу визнання недійсним
кредитного договору № ДКВ-1326 від 27.11.2007
року в частині ОСОБА_2 позивач по
зустрічному позову посилався на
положення ст.ст. 230, 231 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

На вищезазначене звернув увагу
Верховний Суд України в п. 20 Постанови
Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними».

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

Насильницькі дії можуть вчинятись як
стороною правочину, так і іншою особою
- як щодо іншої сторони правочину, так і
щодо членів її сім'ї, родичів тощо або
їх майна. Факт насильства не
обов'язково має бути встановлений
вироком суду, постановленим у
кримінальній справі, на що також
звернув увагу Верховний Суд України в
п. 21 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Вироком Замостянського районного суду
м. Вінниці від 06.07.2011 року у
кримінальній справі № 1-130/2011 про
обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у
вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.
364 та ч. 2 ст. 366 КК України, який набув
законної сили, ОСОБА_4 визнано винним у
вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.
364 КК України, та злочину, передбаченого
ч. 2 ст. 366 КК України, ОСОБА_3 визнано
винним у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України та
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК
України.

Вищезазначеним вироком суду було
встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
працюючи в ЗАТ «Елекомс», діючи умисно
і зловживаючи своїм службовим
становищем впродовж 2007-2008 року склали
та видали на ім'я працівників
товариства, зокрема ОСОБА_2, неправдиві
довідки про заробітну плату, в які
внесли завідомо неправдиві відомості
стосовно розміру заробітної плати
працівників товариства, збільшивши
розмір їх доходу. Після цього вказані
завідомо неправдиві довідки були
надані головою правління ЗАТ НВФ
«Елекомс» ОСОБА_4 для отримання
кредитів у відділенні № 4 КС «Істок» на
загальну суму 390 000, 00 гривень. В
проміжок часу з січня 2009 року по
березень 2010 року строки повернення
одержаних кредитів вийшли, а
заборгованість за кредитами не
погашена, в результаті чого КС «Істок»
було завдано матеріальних збитків. В
судовому засіданні ОСОБА_4 та ОСОБА_3
визнали себе винними у вчиненні даних
злочинів повністю.

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у
кримінальному провадженні, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.2.4. кредитного договору №
ДКВ-1326 від 27.11.2007 року позичальник
гарантує, що при укладенні даного
договору він є повністю дієздатним,
волевиявлення позичальника є вільним і
відповідає його внутрішній волі, він не
перебуває під впливом тяжкої для нього
обставини та документи, що подав
позичальник для отримання кредиту є
достовірними та відображають реальний
стан позичальника та його родини на
момент подачі документів.

Пунктом 7.2. кредитного договору
визначено, що підписуючи цей договір
позичальник не перебуває під впливом
помилки, обману, насилля, загрози,
зловмисної угоди.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа
здійснює свої цивільні права вільно, на
власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Застосування ст. 230 ЦК України може
мати місце тоді, коли одна сторона
правочину ввела в оману іншу сторону
щодо обставин які впливають на
вчинення правочину і наявність умислу
в діях цієї особи.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що ОСОБА_2 під час укладення договору
кредиту свідомо були подані документи,
необхідні для його укладення, він був
ознайомлений з їх змістом, а також йому
було відомо про невідповідність
зазначених в довідці про заробітну
плату відомостей фактичним даним, а
тому відсутні обставини, які
підтверджують введення ОСОБА_2 в оману
щодо правочину. Умислу ж в діях КС
«Істок» судом не встановлено. А обман
щодо мотивів правочину не має
істотного значення.

Також судом обґрунтовано відмовлено у
задоволенні зустрічного позову з
підстав, встановлених у ч. 1 ст. 231 ЦК
України , оскільки суду не доведено
вчинення насильницьких дій щодо ОСОБА_2

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
на те, що даний кредитний договір є
недійсним, оскільки кредитні кошти ним
насправді не отримувались і він не
сплачував кредит, як на підставу для
визнання правочину недійсним, також не
приймаються колегією суддів до уваги,
оскільки відповідно до п. 7.3 кредитного
договору даний договір набуває
чинності з моменту його підписання
сторонами при умові наявності відтиску
круглої печатки і діє до повного
погашення позичальником кредитної
заборгованості ( нарахованих відсотків
та суми кредиту).

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфу 1
цієї глави («Позика»), якщо інше не
встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.

Згідно з абз. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Неукладення і недійсність договору
тягнуть за собою різні правові
наслідки.

Згідно роз'яснень, наданих в п. 8
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року
№9 не може бути визнаний недійсним
правочин, який не вчинено.

Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним. Наслідки
недійсності правочину не
застосовуються до правочину, який не
вчинено.

Виходячи з чого, вимоги ОСОБА_2 про
визнання правочину недійсним з
підстав, що він є неукладеним не є
належним способом захисту порушеного
права.

Обставин щодо визнання правочину
недійсним ОСОБА_2 наведено не було.

При цьому, кошти за кредитним договором
від 27.11.2007 року з відома і волевиявлення
ОСОБА_2 були використані ЗАТ НВФ
«Елекомс», що встановлено вироком суду.
Дані обставини стосуються виконання
договору, а не його укладення. Договір є
укладеним, оскільки кошти були надані
позичальнику, що підтверджується
видатковим касовим ордером №1125 від
27.11.2007 року (а.с. 14).

ОСОБА_2, за власним волевиявленням,
діючи на власний розсуд, не перебуваючи
під впливом обману чи насильства,
уклав кредитний договір, згідно якого
взяв на себе зобов'язання по
поверненню кредиту та нарахованих
відсотків. При цьому мотиви правочину
не мають вирішального значення для
визнання даного правочину дійсним.

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про відмову у задоволенні зустрічного
позову з підстав його безпідставності
та необґрунтованості.

ОСОБА_2 було повернуто тіло кредиту в
сумі 9 106, 58 грн., що підтверджується
прибутковими касовими ордерами від
04.12.2007 року, від 31.01.2008 року, від 03.03.2008
року, від 28.03.2008 року, від 29.04.2008 року, від
13.06.2008 року, від 31.10.2008 року та не
заперечується сторонами у справі (а.с.
16-22) Таким чином заборгованість по тілу
кредиту становить 10 893, 42 грн. ( 20 000, 00
грн. (сума кредиту) - 9 106, 58 грн. (сума
повернутого тіла кредиту).

Відповідачем-позивачем було сплачено
КС «Істок» відсотки за користування
кредитом в сумі 11 863, 88 гривень, що
підтверджується прибутковими касовими
ордерами від 04.12.2007 року, від 31.01.2008 року,
від 03.03.2008 року, від 28.03.2008 року, від
29.04.2008 року, від 13.06.2008 року, від 31.10.2008
року та довідкою № 228, виданою КС
«Істок» 22.08.2013 року. (а.с. 16-22, 99).

Згідно графіку повернення кредиту та
сплати відсотків за період з 27.11.2007 року
по 27.11.2009 року ОСОБА_2 повинен був
сплатити кредитору відсотки за
користування кредитом в розмірі 8 611, 79
грн.

Оскільки ОСОБА_2 неналежним чином
виконував зобов'язання за кредитним
договором та положення п. 2.7.2. цього
договору, за період з 28.11.2009 року по
22.08.2013 року (дата проведення КС «Істок»
розрахунку заборгованості
позичальника на час збільшення
позовних вимог) позичальник мав би
сплатити відсотки за користування
кредитом в розмірі 16 057, 26 гривень (20 000, 00
гривень х 21,5 %/365 днів х 1363 дні = 16 057, 26
грн.).

Однак, з письмового пояснення
розрахунку заборгованості та усного
пояснення в судовому засіданні,
наданого кредитною спілкою,
встановлено, що позивачем по
первісному позову нараховано
заборгованість по відсотках за період
з 27.11.2007 року по 27.11.2009 року в сумі 4606,37
гривень і в сумі 18 649, 04 гривень за
період з 22.04.2009 року по 22.08.2013 року, тобто
за період з 22.04.2009 року по 27.11.2009 року
відсотки за користування кредитом
нараховані двічі.

Окрім того, позивачем по первісному
позову нараховано ОСОБА_2 на підставі п.
3.4. кредитного договору відсотки за
користування кредитом, збільшені в
чотири рази.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

КС «Істок» не надано суду належного
розрахунку нарахування збільшених
відсотків, в якому зазначено період
нарахування, відсоткова ставка, сума,
на яку здійснено нарахування тощо. З
таблиці, наведеною в письмових
поясненнях щодо розрахунку
заборгованості вбачається нарахування
збільшених відсотків за період з 28.02.2008
року по 03.03.2008 року в сумі 141, 37 гривень
та за період з 28.05.2008 року по 31.10.2008 року
в сумі 1 000, 00 гривень, в той час як
кредитна спілка зазначає про стягнення
1 907, 76 гривень. При цьому, рішення про
збільшення відсоткової ставки в чотири
рази згідно протоколу засідання
спостережної ради КС «Істок» прийнято
лише 24.10.2008 року, (а.с. 167)

Виходячи з чого, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
підстави для нарахування за
вищезазначений період збільшеної
відсоткової ставки в чотири рази,
відсутні. Окрім того, в заяві про
збільшення позовних вимог від 25.09.2013
року позивач зазначив, що кредитна
спілка нарахувала відсотки без
збільшення відсоткової ставки.

Враховуючи наведене, заборгованість
ОСОБА_2 по відсотках за користування
кредитом становить 12 805, 17 грн. = (24 669, 05
грн. (сума нарахованих відсотків за
користування кредитом за період з
01.07.2008 року по 22.08.2013 року) - 11 863, 88 грн.
(сума сплачених відсотків).

Щодо стягнення індексу інфляції та
трьох відсотків річних, то судом першої
інстанції обґрунтовано не взято до
уваги поданий позивачем-відповідачем
розрахунок, оскільки зазначені вимоги
позивачем в позовних вимогах не
ставилися та до загальної суми
заборгованості не враховувалися, а
лише в поясненнях до заяви про
збільшення позовних вимог від 25.09.2013
року та від 11.02.2014 року наведено
відповідні розрахунки.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 530 ЦК України, зобов'язання
підлягає виконанню у строк
встановлений договором.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна умов договору
не допускається.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК
України, за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Оскільки ОСОБА_2 та поручителем ЗАТ НВФ
«Елекомс» було порушено зобов'язання
за кредитним договором, права
кредитора підлягають захисту шляхом
стягнення з відповідачів солідарно
суми заборгованості за договором.

Суд першої інстанції повно та всебічно
дослідивши обставини справи, надавши
належну оцінку наявним у справі
доказам, дійшов обґрунтованого
висновку про часткове задоволення
позовних вимог КС «Істок».

Керуючись, ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 25 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/
І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/
І.М. Стадник

/підпис/
Ю.Б. Войтко

З оригіналом вірно: