Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Матвєйшина О.Б.
Справа № 428/3597/13-ц
Провадження № 22ц/782/835/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Матвєйшиної О.Б..

суддів: Малієнко Н.В., Єрмакова Ю.В.,

при секретарі: Борзило О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Сєвєродонецького міського суду
Луганської області від 07 лютого 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3, Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
АСКО-Донбас Півничний», третя особа
ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
відповідачів ОСОБА_3 та ПАТ «Страхова
компанія АСКО - Донбас Північний», в
якому після уточнення послався, що 01
грудня 2012 року відповідач, керуючи
автомобілем ВАЗ 2106 д/н НОМЕР_1, який
належить іншій особі, порушив правила
дорожнього руху, внаслідок чого скоїв
зіткнення з автомобілем Fiat Regatа, д/н
НОМЕР_2 належним позивачеві, у зв'язку з
чим цей автомобіль отримав механічні
пошкодження, а сам позивач переніс
моральні страждання через
психотравмуючу ситуацію, внаслідок
чого є зміни у його емоційному стані,
індивідуально-психологічних проявах,
які перешкоджають активному
соціальному функціонуванню, як
особистості, і виникли внаслідок
впливу обставин ДТП, уражені провідні
потреби у спокої, комфорті, повазі,
співчутті, підтримці, відчутті
гідності, мається потреба у відчутті
соціальної та правової захищеності, у
зв'язку з чим він лікувався, на що
витратив 539,87 гр. Тому позивач просив:

стягнути з ПАТ «Страхова компанія АСКО
- Донбас Північний» на його користь
матеріальну шкоду завдану здоров'ю у
розмірі 539,87 гр.,

стягнути з ОСОБА_3 на його користь
моральну шкоду, як різницю між сумою
відшкодування, визначеною судом і
сумою, яка має бути відшкодована
страховиком, тобто у розмірі 20000 гр.,

стягнути з ПАТ «Страхова компанія АСКО
- Донбас Північний» на його користь
моральну шкоду у розмірі ліміту
відповідальності страховика, не більше
ніж 5% ліміту, тобто у розмірі 5000 гр. ,

стягнути з ОСОБА_3 на його користь
франшизу у розмірі 500 гр.,

стягнути солідарно з відповідачів на
його користь усі понесені судові
витрати, у тому числі за надання
правової допомоги 4000 гр., за проведення
судово-психологічної експертизи 7360
гр., а також всі інші понесені ним
витрати у справі.

Рішенням Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 07 лютого
2014 року позовні вимоги позивача
задоволено частково.

Суд стягнув з відповідача ОСОБА_3 на
користь позивача ОСОБА_2 моральну
шкоду у сумі 3441 гр. та судові витрати у
сумі 1076,27 гр.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач з
рішенням суду не згоден, вважає його
таким, що не відповідає вимогам закону
та обставинам справи, оскільки суд в
достатній мірі не врахував наявність
моральної шкоди, яку мають
відшкодувати обидва відповідачі,
неправильно визначив розмір моральної
шкоди, не врахував, що він через ДТП
змушений був придбавати ліки для
подолання стресового стану, що сума
франшизи не відшкодована страховою
компанією, просить скасувати рішення
та задовольнити його вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, яки
прийняли участь у розгляді справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, та
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення,
колегія суддів приходить до
наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що у даному
випадку вказані вимоги закону судом
першої інстанції у повному обсязі не
дотримано.

Частково задовольняючи позовні вимоги
позивача, суд виходив з того, що, не
зважаючи на те, що цивільно-правова
відповідальність власника
транспортного засобу, яким керував
відповідач ОСОБА_3 під час ДТП,
застрахована, підстав для покладення
обов'язку по відшкодуванню
відповідачем ПАТ «Страхова компанія
АСКО - Донбас Північний» позивачеві
витрат на лікування та моральної шкоди,
не вбачається, оскільки відсутні
обставини, які для цього необхідні, а
саме: у позивача відсутні тілесні
ушкодження, які б були завдані під час
ДТП, що необхідно для покладення
відповідальності на страховика,
дійшовши висновку, що у цьому випадку
моральну шкоду має відшкодовувати
відповідач ОСОБА_3, як безпосередній
заподіювач, оскільки у момент ДТП саме
він порушив правила дорожнього руху,
що призвело до зазначеного ДТП,
стягнувши з нього вказану у рішенні
суму, також суд виходив з того, що
підстав для стягнення на користь
позивача з відповідача ОСОБА_3
невиплаченої страховиком суми
франшизи, не вбачається, оскільки у
даному випадку позивач не є власником
пошкодженого автомобіля, а за
відшкодуванням майнової шкоди,
завданої пошкодженням автомобіля, у
вигляді страхової виплати до
страховика звернувся власник цього
автомобіля, якому і проведено таке
відшкодування за його заявою.

Такі висновки суду є правильними.

Згідно зі ст.. 386 ЦК України власник,
права якого порушені, має право на
відшкодування завданої йому майнової
та моральної шкоди.

Враховуючи, що відповідно до статей 386,
395, 396 ЦК положення щодо захисту права
власності поширюються також на осіб,
які хоч і не є власниками, але володіють
майном на праві господарського
відання, оперативного управління або
на іншій підставі, передбаченій
законом чи договором (речове право),
такі особи також мають право вимагати
відшкодування шкоди, завданої цьому
майну.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає зокрема: 1)
у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК
України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Згідно роз'яснень, викладених
в абз. 2 п. 5, п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (зі змінами та
доповненнями), відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: - наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
визначається судом залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових витрат (їх тривалість,
можливість відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.
При визначенні розміру моральної шкоди
суд має виходити із засад розумності,

Згідно ст. 1187 ЦК України
джерелом підвищеної небезпеки є
діяльність, пов'язана з використанням,
зберіганням або утриманням
транспортних засобів, механізмів та
обладнання, використанням, зберіганням
хімічних, радіоактивних, вибухо - і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб.

Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, відповідає за завдану шкоду,
якщо вона не доведе, що шкоди було
завдано внаслідок непереборної сили
або умислу потерпілого.

Отже, обов'язок відшкодувати завдану
шкоду виникає у її завдавача за умови,
що дії останнього були неправомірними,
між ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи, а коли це було наслідком дії
джерела підвищеної небезпеки, -
незалежно від наявності вини.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України
особа, яка застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатньої
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Згідно зі ст.. 3 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
внаслідок

дорожньо-транспортної пригоди та
захисту майнових інтересів
страхувальників.

Приписами ст.. 9 цього Закону України
встановлено, що страхова сума - це
грошова сума, у межах якої страховик
зобов'язаний здійснити виплату
страхового відшкодування відповідно
до умов договору страхування. Страхові
виплати за договорами обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності обмежуються
страховими сумами, які діяли на дату
укладення договору та зазначені в
договорі страхування.

Відповідно до ст.. 12 вказаного
Закону України розмір франшизи при
відшкодуванні шкоди, заподіяної
майну потерпілих, встановлюється
при укладанні договору
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності і
не може перевищувати 2 відсотки від
страхової суми, в межах якого
відшкодовується збиток, заподіяний
майну потерпілих. Страхове
відшкодування завжди зменшується на
суму франшизи, розрахованої за
правилами цього підпункту.

Відповідно до статті 21
зазначеного Закону України на
території України забороняється
експлуатація транспортного засобу без
поліса обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього
Закону України, зобов'язані
застрахувати ризик своєї цивільної
відповідальності, яка може настати
внаслідок завдання шкоди життю,
здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів.

Згідно зі ст.. 22 цього Закону
України у разі настання страхового
випадку страховик у межах страхових
сум, зазначених у страховому полісі,
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду,
заподіяну внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 23 вказаного Закону
України встановлено, що шкодою,
заподіяною життю та здоров'ю
потерпілого внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, є:

шкода, пов'язана з лікуванням
потерпілого;

шкода, пов'язана з тимчасовою
втратою працездатності потерпілим;

шкода, пов'язана із стійкою втратою
працездатності

потерпілим;

моральна шкода, що полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
потерпілий - фізична особа зазнав у
зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я;

шкода, пов'язана із смертю
потерпілого.

Згідно зі ст.. 24 зазначеного
Закону України у зв'язку з лікуванням
потерпілого відшкодовуються
обґрунтовані витрати, пов'язані з
доставкою, розміщенням, утриманням,
діагностикою, лікуванням,
протезуванням та реабілітацією
потерпілого у відповідному закладі
охорони здоров'я, медичним
піклуванням, лікуванням у домашніх
умовах та придбанням лікарських
засобів.

Зазначені в цьому пункті
витрати та необхідність їх
здійснення мають бути підтверджені
документально відповідним закладом
охорони здоров'я.

Підставою для відшкодування моральної
шкоди у зазначених випадках є ст. 26-1
вказаного Закону України.

Відповідно до зазначеної статті
страховиком відшкодовується
потерпілому (фізичній особі), який
зазнав ушкодження здоров'я під час
дорожньо-транспортної пригоди,
моральна шкода у розмірі п'яти
відсотків страхової виплати за шкоду,
заподіяну здоров'ю.

Відповідно до ст. 36 цього Закону
України страхувальником або особою,
відповідальною за завдані збитки, має
бути компенсована сума франшизи,
якщо вона була передбачена договором
страхування.

Судом першої інстанції досліджені
надані сторонами докази, їм дано
відповідну оцінку у їх сукупності, та
на їх підставі встановлено фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору.

Судом встановлено, що 01 грудня 2012 року
відповідач ОСОБА_3, керуючи автомобілем
ВАЗ 2106 д/н НОМЕР_1, який належить іншій
особі ОСОБА_4, порушив правила
дорожнього руху, внаслідок чого скоїв
зіткнення з автомобілем Fiat Regatа, д/н
НОМЕР_2, яким керував позивач, та який
належить іншій особі ОСОБА_5, у зв'язку
з чим цей автомобіль отримав
механічні пошкодження, при цьому
позивач ніяких тілесних ушкоджень, з
приводу яких би знаходився на
лікуванні, не отримав. Оскільки
цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_4 - володільця джерела
підвищеної небезпеки - автомобіля, яким
керував відповідач ОСОБА_3, була
застрахована у відповідача ПАТ
«Страхова компанія АСКО - Донбас
Північний», цим відповідачем ОСОБА_5 -
власнику пошкодженого автомобіля Fiat
Regatа, д/н НОМЕР_2, яким керував позивач в
момент ДТП, було виплачено узгоджена
сума страхового відшкодування, за
винятком франшизи, у розмірі 1500 гр..

Таким чином, суд правильно дійшов
висновку, що оскільки позивач, хоча і
володів пошкодженим автомобілем Fiat
Regatа, д/н НОМЕР_2, у момент ДТП на
законних підставах,тобто мав на нього
речове право, а отже мав право вимагати
відшкодування шкоди, завданої цьому
майно, однак у зв'язку з тим, що таким
правом на відшкодування шкоди,
завданої пошкодженням цього
автомобіля Fiat Regatа, д/н НОМЕР_2,
скористався власник його ОСОБА_5,
якому відповідачем ПАТ « Страхова
компанія АСКО - Донбас Північний»,
виплачено страхове відшкодування,
тому суд дійшов правильного висновку,
що позивач не набув права вимагати
стягнення суми франшизи на свою
користь з відповідача ОСОБА_3

Судом також встановлено, що позивач
через цю дорожньо-транспортну подію,
яка для нього стала психотравмуючою
ситуацією, переніс моральні
страждання, що позначилося на його
емоційному стані, однак оскільки
каліцтва або іншого пошкодження
здоров'я позивачеві в момент ДПТ
завдано не було, тому суд правильно
дійшов висновку щодо необхідності
відшкодування йому моральної шкоди
тільки відповідачем ОСОБА_3

Також судом встановлено, що позивач
дійсно після ДТП придбавав ліки, однак
доказів наявності причинного зв'язку
між їх придбанням та
дорожньо-транспортною пригодою, суду
не надано, сам позивач не заперечував,
що після ДТП за медичною допомогою не
звертався і ніякого курсу лікування
йому лікарем не призначалося, отже суд
дійшов правильного висновку щодо
відсутності підстав для покладення на
будь-кого з відповідачів обов'язку по
відшкодуванню витрат на лікування.

Доводи апелянта про те, що внаслідок
моральних страждань перенесених через
ДПТ він змушений був приймати ліки, на
що витрачав свої кошти у сумі 539,87 гр.,
на увагу не заслуговують, оскільки з
наданих позивачем копій товарних
чеків на придбання певних ліків не
вбачається, що ці ліки були
рекомендовані позивачеві для
приймання саме у зв'язку з ДТП.

Доводи апелянта про те, що він у 2010 році
знаходився на лікуванні з приводу
підвищеної чутливості до нервового
напругу, а вказане ДТП вплинуло на його
стан здоров'я, у зв'язку з чим він
змушений був приймати ліки, на увагу не
заслуговують, оскільки ніяких доказів
погіршення стану здоров'я та його
причинного зв'язку з ДТП ним суду не
надано.

Доводи апелянта про те, що судом
безспірно встановлено вину
відповідача ОСОБА_3 у скоєнні
вказаного ДПТ, однак моральна шкода у
відповідному розмірі не стягнута, на
увагу не заслуговують, оскільки судом
при вирішенні питання про розмір
моральної шкоди, яка підлягає
стягненню на користь позивача
враховано вимоги закону з цього
приводу, обставини справи, та принцип
розумності, справедливості та
виваженості.

Доводи апелянта про те, що суд
безпідставно відповідно до
законодавства про страхування не
стягнув на його користь зі страховика
моральну шкоду у межах передбаченого
розміру відповідальності, на увагу не
заслуговують, оскільки судом не
встановлено обставин для покладення на
страховика відповідальності за
завдану в результаті ДТП моральну
шкоду.

Доводи апелянта про те, що суд
безпідставно не стягнув на його
користь суму франшизи, на увагу не
заслуговують, оскільки суд правильно
дійшов висновку, що таке право у даному
випадку має власник пошкодженого
автомобіля, яким позивач не є, та якому
за його заявою відшкодовано страхове
відшкодування страховиком.

Інші доводи апелянта стосовно суті
спору зводяться до суб'єктивного
тлумачення обставин справи та вимог
діючого законодавства.

Таким чином, доводи апелянта на
спростовують висновків суду по суті
спору та не є підставою для зміни чи
скасування рішення суду. .

Разом з тим, що стосується доводів
позивача стосовно рішення суду в
частині відмови у відшкодуванні витрат
на правову допомогу, то в цій частині
вони заслуговують на увагу.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України зазначено,
що стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні якої позивачеві
відмовлено.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Частиною 3 цієї статті наведено
вичерпний перелік витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, а саме до них
належать: 1) витрати на правову
допомогу; 2) витрати сторін та їх
представників, що пов'язані з явкою до
суду; 3) витрати, пов'язані із залученням
свідків, спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз; 4)
витрати, пов'язані з проведенням огляду
доказів за місцем їх знаходження та
вчиненням інших дій, необхідних для
розгляду справи; 5) витрати на
публікацію.

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.

Згідно зазначеної норми склад та
розмір витрат, пов'язаних з оплатою
правової допомоги, входять до предмету
доказування по справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних з наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки).
Недопустимими є документи, які не
відповідають встановленим вимогам. До
складу витрат включаються лише
фактично сплачені стороною витрати.

На підтвердження понесених витрат на
правову допомогу позивачем надано до
суду договір про надання правової
допомоги, укладений між ним та
адвокатом, розрахунок щодо вартості
надання правової допомоги на суму 4000
грн., складений адвокатом , квитанцію
про сплату адвокату 4000 гр. за надання
правової допомоги, довіреністю на
представництво інтересів у судовому
засіданні, крім того, з матеріалів
справи вбачається, що адвокат приймав
участь у справі у якості представника
позивача.

Тому судова колегія вважає, що суд
помилково дійшов висновку про
відсутність взагалі підстав для
відшкодування позивачеві витрат на
правову допомогу.

Однак розмір витрат на правову
допомогу, які мають бути відшкодовані
позивачеві, на думку судової колегії,
позивачем визначений не в межах,
передбачених Законом України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах», та є
завищеним.

Статтею 1 Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах»
встановлено, що розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, а в адміністративних справах
- суб'єктом владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Судова колегія вважає, що, виходячи з
обсягу виконаної правової роботи,
складності справи, участі адвоката у
справі у якості представника сторони,
оплата якої не передбачена діючим
законодавством, а також з урахуванням
того, що позовні вимоги позивача
задоволено частково, то відшкодуванню
підлягають витрати на правову допомогу
частково, виходячи з наступного.

Всього позивачем було заявлено вимоги
на суму 26039,87 гр., судом вимоги
задоволено у сумі 3441 гр, що складає
приблизно 13% від заявленої суми, для
надання правової допомоги позивачеві
враховуючи складність справи
необхідно не більше 4 годин, мінімальна
заробітна плата, яка береться до уваги
при розрахунку складає 1147 гр., отже до
відшкодування витрат на правову
допомогу позивачеві підлягає 240 гр. (1147
гр.х40%х4 год.х13%).

Тому в цій частині рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам
закону.

У відповідності зі ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду;

Як встановлено ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Отже, судова колегія вважає, що
рішення суду першої інстанції підлягає
зміні у зазначеній частині.

В іншій частині рішення суду
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Колегія суддів, керуючись ст.ст.
303,307,312,313,314,316 ЦПК України,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького
міського суду Луганської області від 07
лютого 2014 року - по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія АСКО-Донбас Півничний», третя
особа ОСОБА_4 про стягнення
матеріальної та моральної шкоди -
змінити, скасувавши в частині відмови в
задоволені позовних вимог щодо
стягнення витрат на надання правової
допомоги, та в цій частині ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
ОСОБА_2 щодо стягнення витрат на
надання правової допомоги
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
витрати на надання правової допомоги в
розмірі 240 грн.

В інший частині рішення суду залишити
без змін.

Це рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після
його проголошення.

Головуючий :

Судді: