АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

29 травня 2014 року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого -
Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І.,
Чобіток А.О.

при секретарі -
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві цивільну
справу за позовами:

- ОСОБА_1 до ОСОБА_8, третя особа:
ОСОБА_2 про припинення правовідношення
за договором іпотеки,

- ОСОБА_8 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті
особи: приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання договорів недійсними;

- ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_3,
треті особи: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання договорів
недійсними,

за апеляційними скаргами
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та
представника ОСОБА_8 - ОСОБА_7 на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 10.02.2014 р.,

В С Т А Н О В И Л А:

позивач ОСОБА_1 у жовтні 2012 року
звернулася до суду з позовом, в якому
просила в рахунок погашення
заборгованості в сумі 4 862 764 грн. за
Договором позики, укладеним між нею та
ОСОБА_8 14.03.2012 р., звернути стягнення на
предмет іпотеки - АДРЕСА_1 та визнати за
нею право власності на вказану
квартиру, посилаючись на те, що
відповідач не виконав своїх
зобов'язань за вказаним Договором, на
забезпечення виконання якого він
передав в іпотеку належну йому
квартиру.

В листопаді 2012 р. відповідач ОСОБА_8
звернувся до суду із зустрічним
позовом, в якому просив визнати
недійсними договір позики, договір
іпотеки та договір про задоволення
вимог іпотекодержателя, укладених між
ним та ОСОБА_1 14.03.2012 р., посилаючись на
те, що при укладенні вказаних договорів
він не мав можливості прочитати зміст
цих договорів, оскільки не володіє
українською мовою, не знав, що передає
в іпотеку належну йому квартиру, пеня
за договором позики перевищує основне
зобов'язання в 10 разів, ОСОБА_1
відмовлялась тричі прийняти від нього
повернення суми боргу, при посвідченні
договорів іпотеки та про задоволення
вимог іпотекодержателя приватний
нотаріус ОСОБА_4 не встановила його
особу та не роз'яснила йому його прав
та обов'язків.

Третя особа по справі - ОСОБА_2 в
листопаді 2012 р. звернулась до суду з
позовом, в якому просила визнати
недійсними з моменту укладення
договори позики, іпотеки та про
задоволення вимог іпотекодержателя
від 14.03.2012 р., посилаючись на те, що вона
є дружиною ОСОБА_8, який без її згоди
уклав вказані правочини, а отримані в
позику гроші не були використані в
інтересах сім'ї.

В ході розгляду справи в січні 2013 р.
третя особа - ОСОБА_2 збільшила свої
позовні вимоги та просила також
визнати недійсним договір
купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а також
витребувати з чужого незаконного
володіння на її користь вказану
квартиру, посилаючись на те, що сторони
договору діяли недобросовісно.

В лютому 2013 р. ОСОБА_8 також збільшив
свої позовні вимоги та просив визнати
недійсним договір купівлі-продажу кв.
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, посилаючись на те, що сторони
договору діяли недобросовісно.

В лютому 2013 р. позивач ОСОБА_1 змінила
предмет позову та просила припинити
правовідношення за Договором іпотеки,
укладеним . між нею та ОСОБА_8,
посилаючись на те, що 22.11.2012 р. вона
набула право власності на вказану
квартиру, а тому припинилось право
власності ОСОБА_8.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 10.02.2014 року в задоволенні
позовів було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким її позов задовольнити в повному
обсязі, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Представник ОСОБА_8 - ОСОБА_7 також подав
апеляційну скаргу на вказане рішення, в
якій просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити по
справі нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_2, посилаючись на
порушення норм матеріального і
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді
Немировської О.В., пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія дійшла висновку, що апеляційні
скарги підлягають частковому
задоволенню з таких підстав.

При зверненні до суду позивач ОСОБА_1
посилалася на те, що між нею та ОСОБА_8
14.03.2012 р. було укладено Договір позики,
згідно якого вона передала йому в борг
гроші в сумі 312 000 грн. строком до 14.05.2012
р. В п. 6 Договору на забезпечення його
виконання було передбачено укладення
Договору іпотеки щодо належної ОСОБА_8
кв. АДРЕСА_1. Тому ОСОБА_1, просила
визнати за нею право власності на
вказану квартиру та в порядку
звернення стягнення на квартиру
припинити право власності за ОСОБА_8. В
ході розгляду справи - 13 лютого 2013 р.,
після проведення державної реєстрації
права власності на вказану квартиру за
нею 30 жовтня 2012 р., ОСОБА_1 змінила
предмет позову та просила визнати
правовідношення за договором іпотеки
припиненим.

ОСОБА_8 в своїй позовній заяві від 22
листопада 2012 р. просив визнати
недійсними договір позики, договір
іпотеки, договір про задоволення вимог
іпотекодержателя, посилаючись на те, що
нотаріус при укладенні вказаних
договорів не перевірила належним чином
його особу, умови вказаних договорів не
відповідають вимогам закону, не
ґрунтуються на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості, він не міг
ознайомитись з текстом договорів через
відсутність перекладача, а також
помилявся щодо обставин, які мають
істотне значення.

ОСОБА_2 в своєму позові від 23 листопада
2012 р. просила визнати недійсними
договір позики, договір іпотеки,
договір про задоволення вимог іпотеко
держателя, посилаючись на те, що ОСОБА_8
уклав вказані договори без її відома та
згоди, відносно майна, яке є спільним
сумісним майном подружжя - кв. АДРЕСА_1.

В січні 2013 р. ОСОБА_2 подала заяву про
збільшення своїх позовних вимог та
просила також визнати недійсним
договір купівлі-продажу вказаної
квартири, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 27 грудня 2012 р., посвідчений
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_5,
посилаючись на те, що вказана квартира
незаконно перейшла у власність ОСОБА_1.
і вона не мала права її відчужувати на
користь ОСОБА_3

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 10.02.2014 року в задоволенні
позовів було відмовлено.

Представники ОСОБА_2 та ОСОБА_8
оскаржили вказане рішення та просили
постановити нове рішення про
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та
визнати недійсним договір позики від
14.03.2012 р., договір іпотеки від 14.03.2012 р.,
договір про задоволення вимог
іпотекодержателя від 14.03.2012 р., договір
купівлі-продажу від 27.12.2012 р. та
витребувати на її користь кв. АДРЕСА_1.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції в частині вирішення позовів
ОСОБА_1 та ОСОБА_8 судом апеляційної
інстанції не перевіряється.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що підстав для визнання
недійсним договору позики немає,
оскільки договір позики ОСОБА_8 укладав
в особистих інтересах, відтак позичені
кошти не стали спільною сумісною
власністю подружжя і оспорювати
вказаний договір в зв'язку з тим, що він
був укладений без її згоди, вона не
може.

Також суд першої інстанції дійшов
висновку, що квартира АДРЕСА_1 є
особистою власністю ОСОБА_8 і він мав
право передавати її в іпотеку та
укладати з ОСОБА_1 договір про
задоволення вимог іпотекодержаиеля.

Однак повністю погодитись з висновком
суду першої інстанції в частині
вирішення позову ОСОБА_2 не можна,
оскільки він зроблений з порушенням
норм матеріального права.

Суд першої інстанції правильно
визначив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_8 є
іноземцями, громадянами Ісламської
Республіки Іран і послався в рішенні на
положення Закону України «Про
міжнародне приватне право», який
регулює приватноправові відносини, що
виникають з їх участю.

Разом з тим, вирішуючи питання
виникнення права власності на
квартиру, яка є предметом іпотеки, суд
першої інстанції припустився помилки
та вважав, що таке право має
визначатись правом держави,
громадянами якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_8 -
Ісламської республіки Іран, згідно
якого відсутнє поняття спільної
сумісної власності подружжя і майно
належить тому з подружжя, на чиє ім'я
воно зареєстроване.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про
міжнародне приватне право» право
власності та інші речові права,
відомості про які підлягають внесенню
до державних реєстрів, визначаються
правом держави, у якій це майно
зареєстровано.

В даному випадку, квартира АДРЕСА_1 була
придбана ОСОБА_8 21 серпня 2008 р. в період
шлюбу з ОСОБА_2, а тому відповідно до ст.
60 СК України є спільним сумісним
майном подружжя, як майно, набуте
подружжям за час шлюбу, хоча
зареєстроване за ОСОБА_8 (ас/76 т. 3).

В ст. 65 СК України закріплено, що при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Згоди на
передання вказаної квартири в іпотеку
ОСОБА_2 не давала, а тому має право
вимагати визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована сторона
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_8 та
ОСОБА_2 є громадянами Ісламської
Республіки Іран (а/с 61, 74 т. 1) . Шлюб між
ними було зареєстровано 29.02.1990 р. (а/с34 т.
1, а/с73 т. 2).

Зазначення в договорі купівлі-продажу
кв. АДРЕСА_1, який був укладений 21.08.2008 р.
між ОСОБА_15 та ОСОБА_8 про те, що не
перебуває у шлюбних відносинах і
квартиру набуває в особисту власність
і в договорі іпотеки, укладеному 14.03.2012
р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_8, що він не
перебуває у зареєстрованому шлюбі та у
фактичних сімейних відносинах,
квартира є його особистою приватною
власністю не змінює правовий режим та
може бути підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Доводи, викладені апелянтами в
апеляційних скаргах щодо вирішення
вимог про визнання недійсним договору
позики з інших підстав, були предметом
перевірки суду першої інстанції та
отримали належну правову оцінку.

Слід зазначити, що апелянти в
апеляційних скаргах вказують також
інші доводи, на які посилався ОСОБА_8 в
своїй позовній заяві. Зокрема,
посилання апелянтів на те, що ОСОБА_8
володіє тільки перською мовою, а
російської та української мови не
розуміє, спростовується наявними в
справі матеріалами. Так, при укладенні
договору купівлі-продажу 21.08.2008 р. з
ОСОБА_15 послугами перекладача ОСОБА_8
не користувався. У витягу з Договору
про надання правової допомоги від
21.11.2012 р. (а/с31 т. 1), який складений
українською мовою, стоїть його підпис
та українською мовою зазначено
прізвище та ім'я.

В своїй позовній заяві (а/с 51 т.1) ОСОБА_8
визнавав, що підписував Договір позики,
Договір іпотеки та Договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
14.03.2012 р. Зазначені в Договорах дані про
його особу відповідають дійсності та
були достатніми для посвідчення
нотаріусом.

В зв'язку з цим доводи апелянта про те,
що приватним нотаріусом не було
встановлено належним чином особу
ОСОБА_8, оскільки в Договорі іпотеки та
в Договорі про задоволення вимог
іпотекодержателя зазначено дані про
його особу лише з Тимчасової посвідки
на постійне проживання, є
безпідставними.

Також в своїй позовній заяві ОСОБА_8
визнав, що до нотаріуса 14.03.2012 р. прибув
з метою підписання Договору іпотеки на
забезпечення виконання Договору
позики, який нотаріусом не
посвідчувався, оскільки мав потребу в
отриманні грошових коштів.

Заява ОСОБА_1 про звернення стягнення
на предмет іпотеки була подана
приватному нотаріусу ОСОБА_4 14.08.2012 р.
(а/с11 т. 1). Підпис ОСОБА_1 в цій заяві
було посвідчено нотаріусом та
зареєстровано в реєстрі за №3621. Того ж
дня вказана заява була направлена
ОСОБА_8 і зареєстрована в реєстрі за
№3622 (а/с12 т.). Ставити під сумнів підпис
ОСОБА_1 в цій заяві підстав немає,
оскільки вона визнала, що підпис
належить їй.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції слід скасувати в частині
вирішення позову ОСОБА_2 та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
вимоги про визнання недійсними
договору іпотеки, договору про
задоволення вимог іпотекодержателя та
договору купівлі-продажу і витребувати
у ОСОБА_3 кв. АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2,
а в задоволенні вимоги про визнання
недійсним договору позики - відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційні скарги представника ОСОБА_2
- ОСОБА_6 та представника ОСОБА_8 - ОСОБА_7
задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду
м.Києва від 10.02.2014 року скасувати в
частині вирішення позову ОСОБА_2 та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким заявлений позов задовольнити
частково.

Визнати недійсним Договір іпотеки,
укладений 14.03.2012 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_8,
посвідчений приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_4.

Визнати недійсним Договір про
задоволення вимог іпотекодержателя,
укладений 14.03.2012 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_8,
посвідчений приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_4.

Визнати недійсним Договір
купівлі-продажу, укладений 27.12.2012 р. між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_5 .

Витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
кв. АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

В іншій частині рішення Печерського
районного суду м. Києва від 10.02.2014 р. -
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4821/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Ісаєвська О.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Немировська О.В.