УХВАЛА

іменем україни

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Ізмаїльської міської
ради Одеської області до ОСОБА_3 про
знесення самочинно зведених споруд; за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи:
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, відділ
державного комітету України із
земельних ресурсів у м. Ізмаїлі
Одеської області, про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, поновлення меж земельної
ділянки; за зустрічним позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_8, Ізмаїльської міської ради
Одеської області, треті особи: ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, про встановлення межі
землекористування за касаційною
скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного
суду Одеської області від 4 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2007 року Ізмаїльська міська
рада Одеської області звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3 про знесення
самочинно збудованих споруд. Свої
вимоги позивач мотивував тим, що 1
березня 2007 року було встановлено факт
самочинного будівництва за адресою:
АДРЕСА_1, - навісів розмірами 3,0х5,9м;
3,0х6,0м; 4,5х1,5м; 4,5х2,8м;

1,5х3,0м; сараю розміром 2,0х1,9 м та
самочинно переобладнаної кухні з
навісу літ. «а-3» і факт самочинного
облаштування вигребу. Відповідачу
було надано строк до 2 квітня 2007 року
для демонтажу навісів, туалету і
сараїв, що розташовані по межі з
ділянкою АДРЕСА_2, однак порушення до
теперішнього часу не усунуто.

ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою
АДРЕСА_2 шляхом зобов'язання ОСОБА_3
знести огорожу № 7, навіси розмірами
3,0х6,0; 3,24х1,66м; 4,5х2,8м;1,5х3,0; вигріб (зливну
яму) за № 3; зобов'язати затомпувати
дворову вбиральню літ. «Б»; просила
поновити межі земельної ділянки по
АДРЕСА_2, виходячи із розрахунку 1074,5
кв.м згідно висновку експерта від 8
лютого 2013 року з відповідними
лінійними розмірами; також просила
поновити межу земельної ділянки по
АДРЕСА_1 із розрахунку 828,25 кв.м згідно з
висновком експерта від 8 лютого 2013 року,
з відповідними лінійними розмірами;
зобов'язати ОСОБА_3 поновити межу
земельної ділянки по АДРЕСА_3, згідно з
державним актом на право власності на
земельну ділянку від 11 вересня 2009 року
у розмірі 0,0493 га.

ОСОБА_3 звернулась до суду із
зустрічним позовом про встановлення
межі між земельними ділянками № №
АДРЕСА_1, АДРЕСА_3, АДРЕСА_2 у
відповідності з варіантом № 2,
запропонованим експертом у висновку
додаткової будівельно-технічної
експертизи від 18 жовтня 2012
року; просила виділити їй у
користування, як власнику
домоволодіння АДРЕСА_1 земельну
ділянку площею 963,25 кв.м Посилається на
те, що вона розібрала навіси, вбиральню,
сараї, які були розташовані на межі з
будівлею по АДРЕСА_2, перенесла дерева,
які росли на ненормативній відстані
від будівлі, жодних інших перешкод нею
ОСОБА_8 не створювалось, і що вказані
межі земельних ділянок та порядок
землекористування склався з давніх
років.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 28
травня 2013 року позов Ізмаїльської
міської ради Одеської області
задоволено частково. Зобов'язано
ОСОБА_3 знести самочинно встановлені на
земельній ділянці АДРЕСА_1 навіс
розмірами 1,5х3,0 м, навіс розмірами 4,5х2,8
м, навіс літ. «Е» розмірами 3,0х6 м,
дворову вбиральню літ. «Б». У
задоволенні іншої частини позову
відмовлено. Позов ОСОБА_8 задоволено.
Зобов'язано ОСОБА_3 знести огорожу 7
згідно додатку № 2 висновку експерта
від 18 листопада 2011 року; споруду
№ І - навіс розмірами 1,5х3,0 м, № ІІ -
навіс розмірами 4,5х2,8 м, № ІІІ - навіс
розмірами 3,24х1,66 м, літ. «Е» розмірами
3,0х6 м, зливну яму № 3 на земельній
ділянці АДРЕСА_1 за висновком експерта
від 18 листопада 2011 року.

Зобов'язано ОСОБА_3 затампувати
дворовий туалет літ. «Б» у додатку №
14,4 висновку експерта від 18 листопада 2011
року. Зобов'язано ОСОБА_3 поновити межу
земельної ділянки АДРЕСА_2 із
розрахунку 1074,25 кв. м за висновком
експертом від 8 лютого 2013
року та зобов'язано ОСОБА_3 поновити
межу земельної ділянки АДРЕСА_2 із
розрахунку 828,25 кв. м, окрім цього,
поновити межу земельної ділянки
АДРЕСА_2 в межах, визначених державним
актом на право власності на земельну
ділянку від 11 вересня 2009 року у розмірі
0,0493 га. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного Одеської
області від 4 грудня 2013 року рішення
місцевого суду в частині задоволення
позову Ізмаїльської міської ради
Одеської області скасовано та ухвалено
в цій частині нове рішення про відмову
в задоволенні позову. У решті рішення
суду першої інстанції залишено без
змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позову
Ізмаїльської міської ради і ОСОБА_8 та
про відмову в позові ОСОБА_3, виходив із
того, що на земельній ділянці
відповідача є самочинно зведені
споруди, які підлягають знесенню, та з
того, що матеріалами технічної
інвентаризації встановлено розміри
земельних ділянок сторін, та при
визначенні меж спірних земельних
ділянок слід керуватися висновком
експерта від 8 лютого 2013 року.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині позову
Ізмаїльської міської ради та ОСОБА_8,
виходив із того, що місцевий суд
розглянув позов щодо меж, який не
відноситься до компетенції суду;
відповідач виконала припис інспекції
ДАБК та розібрала тимчасові споруди
зазначені в приписі; ОСОБА_8 не довела
факту порушення її прав
як сусіднього землекористувача через
зведення тимчасових споруд та
влаштування вигребу, оскільки між
сторонами існує спір щодо межі
земельної ділянки, а тому неможливо
зробити висновки щодо дотримання
відстані розташування тимчасових
споруд та вигребу до межі позивача.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_8 є
власником Ѕ частини будинку з
надвірними спорудами під АДРЕСА_2; за
змістом договору будинок
розташовано на земельній ділянці
площею

800 кв.м, що була надана попереднім
власникам будинку за рішенням
виконкому Ізмаїльської міської ради
від 18 березня 1963 року. Інша 12 частина
вказаного будинку належить ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 У фактичному
користуванні співвласників будинку
АДРЕСА_2 знаходиться земельна ділянка
площею 909 кв.м. Будинок з
господарськими спорудами по АДРЕСА_1
належав ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1
і спадкоємцем якого є ОСОБА_3 Згідно з
рішенням виконкому Ізмальської
міської ради від 13 серпня 1955 року за
вказаною адресою зареєстровано за
землекористувачем земельну ділянку
площею 910 кв.м, у тимчасове користування
залишено надлишки площею 407 кв.м. У
фактичному користуванні за вказаною
адресою знаходиться земельна ділянка
площею 993,5 кв.м. Водночас за
рішенням Ізмаїльської міської ради від
24 січня 2005 року частина
земельної ділянки, якою користувався
ОСОБА_9 було передано ОСОБА_3 для
будівництва і обслуговування будинку,
згідно з державним актом на право
власності на земельну ділянку від 11
вересня 2009 року у розмірі 0,0493
га. У фактичному користуванні за
вказаною адресою знаходиться земельна
ділянка площею 468 кв.м.

Таким чином, як убачається з матеріалів
справи надання сторонам земельних
ділянок було проведено у відповідності
до вимог, передбачених ст. 116 ЗК
України, згідно з якою сторони
зобов'язані користуватись у порядку та
розмірах передбачених ст. 120 ЗК України.

Листом виконавчого комітету від 4
листопада 2005 року визначено, що з
урахуванням розмірів фасадної сторони
земельних ділянок встановлене
порушення межі землекористування за
адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 107 Земельного
кодексу України основою для
відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації.

У разі неможливості виявлення дійсних
меж їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки неможливо встановити, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки.

У випадках, коли в такий спосіб
визначення меж не узгоджується з
виявленими обставинами, зокрема з
встановленими розмірами земельних
ділянок, то межі визначаються з
урахуванням цих обставин.

По справі було проведено експертизи, а
саме, від 28 червня 2007 року, 18
листопада 2011 року та 8 лютого 2013 року,
висновками яких підтверджено, що
фактично у користуванні сторін
перебувають земельні ділянки площею,
які не відповідає розмірам належних їй
на праві власності земельних ділянок.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю.

Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: а) визнання прав; б) відновлення
стану земельної ділянки, який
існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; в) визнання угоди
недійсною; г) визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; ґ) відшкодування
заподіяних збитків; д) застосування
інших, передбачених законом, способів.

Враховуючи вказане, безпідставними є
висновок апеляційного суду про те, що
заявлені вимоги про відновлення меж
земельних ділянок не входить до
компетенції суду, в зв'язку з чим в
задоволенні позову слід відмовити,
оскільки були заявлені вимоги про
усунення перешкод в користуванні
земельними ділянками, які судом
фактично не були вирішені, тобто спір
по суті не був розглянутий. Апеляційний
суд не врахував, що позов пред'явлений
не про встановлення меж
землекористування, що дійсно не є
компетенцією суду, а про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою шляхом відновлення межі між
сумісними земельними ділянками.

Крім того, звертаючись до суду з
позовом, ОСОБА_8 заявляла вимоги про
усунення перешкод у користуванні
належною їй земельною ділянкою
посилаючись на те, що ОСОБА_3, яка є
суміжним з нею землекористувачем,
облаштувала самочинні будови, які
перешкоджають користуватися належною
їй земельною ділянкою.

З матеріалів справи вбачається, що
приписом Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
від 3 березня 2007 року встановлені
порушення з боку будівлі АДРЕСА_1 щодо
самочинного спорудження навісів і
сараю, за що постановою від 2 березня 2007
року накладено штраф, з наданням строку
на усунення порушення у строк до 2
квітня 2007 року.

Актом обстеження від 2 квітня 2007 року
встановлене невиконання власником
будівлі АДРЕСА_1 м. Ізмаїла Одеської
області припису від 3 березня 2007 року
про демонтаж навісів, вбиральні і
сараю, що розташовані на межі з
будівлею АДРЕСА_2

За висновком від 18 листопада 2011 року
(а.с. 179, т. 2) на час дослідження із
самочинних будівель наявні лише: навіс
розміром 1,5х3,0; навіс розміром 4,5х2,8;
навіс розміром 4,5х1,5; навіс розміром 3,0х6
м, вигріб. Інші об'єкти: сарай розміром
2,0х1,9м, навіс розміром 3х5,9 на час
дослідження демонтовані.

Апеляційний суд, не встановивши
фактичні правовідносини з приводу
користування сусідніми земельними
ділянками між сторонами дійшов
передчасного висновку про те, що
позивачем не доведено вимог про те, що
спірними самочинними будовами
порушене її право на користування
належною їй земельною ділянкою.

Отже, апеляційний суд не з'ясував всі
обставини справи, не дослідив всі
докази та не дав їм оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 4 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта Судді:Б.І. Гулько
А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А. Черненко