Суддя: Зайченко С. В.
Справа № 253/6185/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

22 квітня 2014 року Центрально-Міський
районний суд м. Горлівки Донецької
області в складі:

Головуючого - судді
Зайченко С.В.,

при секретарі Бабець
О.В.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Горлівка Донецької
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, третя особа
Публічне акціонерне товариство
«Комерційний банк «Надра» про визнання
угоди удаваною, визнання права
власності на спільно набуте майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання
договору дарування удаваним
правочином та визнання права
власності, мотивуючи свої вимоги
наступним: що 17 грудня 1977 року між
ОСОБА_3 та нею було зареєстровано шлюб.
Під час спільного проживання 11.10.192002
року вона та її чоловік спільно
придбали житловий будинок НОМЕР_1,
розташований АДРЕСА_1 з надвірними
побудовами та спорудами, на земельній
ділянці площею 1241кв.м. Починаючи з дати
придбання та до цього часу вона
зареєстрована та фактично проживає за
вказаною адресою. У грудні 2010р. вона
дізналася про те, що фактично ми не
купили спільно власний житловий
будинок, а відповідачка ОСОБА_7
подарувала вказаний будинок моєму
чоловікові. Державна реєстрація права
власності даної угоди також була
проведена КП "Горлівське міське бюро
технічної інвентаризації" як договір
дарування та власником придбаного нами
за спільні кошти будинку вчинена на
ім'я ОСОБА_3, співвідповідача по справі.
Позивач вважає, що насправді між
сторонами було укладено договір
купівлі продажу, у зв'язку з чим спірна
квартира є спільною сумісною
власністю. Просила суд визнати
удаваним договір дарування житлового
будинку від 11 жовтня 2002р., укладений між
ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Горлівського
міського нотаріального округу
Забродою В.Ф. 11 жовтня 2002р. та
зареєстрований в реєстрі за №5773.
Визнати за нею право спільної сумісної
власності на житловий будинок номер
НОМЕР_1 з надвірними побудовами та
спорудами, розташований АДРЕСА_1.
Визнати за нею та ОСОБА_3 право спільної
сумісної власності на житловий будинок
номер НОМЕР_1 з надвірними побудовами
та спорудами, розташований АДРЕСА_1.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, надав заяву, в
якій просить справу розглядати у його
відсутність, вказавши, що позов
підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_7 у судове засідання
не з'явилася, заперечень проти позову
не надала; про час та місце судового
розгляду повідомлялася в порядку ч.9 ст.
74 ЦПК України через засоби масової
інформації та справу розглянуто за їх
відсутність.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання
не з'явився, надавши заяву, в якій
вказав, що проти задоволення позову не
заперечує, позовні вимоги визнає в
повному обсязі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - ПАТ КБ "Надра"
надала заяву про розгляд справи без її
участі, проти позову заперечувала з
підстав наявності договору про
іпотеку, укладеного між банком та
відповідачем ОСОБА_3 від 7 вересня 2007р.
№652610/МБ-И/07-64.

Суд, дослідивши письмові докази у їх
сукупності, прийшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 17
грудня 1977 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
було зареєстровано шлюб, що
підтверджується копією свідоцтва про
шлюб.

На підставі договору дарування
житлового будинку від 11.10.192002 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Забродою В.Ф. за реєстровим №5773, ОСОБА_3
є власником житловогобудинкуАДРЕСА_1
з надвірними спорудами на
земельній ділянці площею 1241 м2.

З приводу посилання позивача щодо
визнання правочину удаваним з тих
підстав, що договір дарування був
укладений з метою приховання іншої
угоди, а саме договору купівлі - продажу
спірного будинку, суд виходить з
наступного.

Судом встановлено, що договір
дарування житлового будинку від 11.10.2002
року було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_7
в простій письмовій формі, нотаріально
посвідчено та з додержанням вимог
ст.ст. 243-244 ЦК УРСР в редакції 1963 року.
Під час укладання договору дарування
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України,
цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ч.2 ст. 58 ЦК УРСР в
редакції 1963 року, якщо угода укладена з
метою приховати іншу угоди (удавана
угода), то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі.

Позивач ОСОБА_2.просила в позові
визнати цей договір удаваним та
визнати цю угоду договором
купівлі-продажу на підставі статті 235
ЦК України, відповідно до положень якої
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
При цьому за удаваним правочином
обидві сторони свідомо, з певною метою,
документально оформлюють правочин, але
насправді між ними встановлюються інші
правовідносини.

Відповідач ОСОБА_3, визнавши позов, не
оспорював факт продажу спірного
будинку ОСОБА_7 та отримання нею грошей
за покупку цього будинку.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»№ 9 від 06.11.2009
року роз'яснено, що за удаваним
правочином сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК
України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним.

Тобто, якщо буде встановлено, що
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили. А тому
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним лише у тому разі, коли
буде встановлено, що правочин, який
сторони насправді вчинили, не
відповідає загальним вимогам,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Удаваним є правочин, що вчинюється з
метою приховання іншого правочину,
який сторони насправді вчинили. Тому
при укладенні удаваного правочину до
відносин його учасників
застосовуються правила щодо правочину,
який сторони мали на увазі (який
сторони приховали). Суб'єкт, який
вимагає визнання правочину недійсним
як укладеного з метою приховати інший
правочин, повинен довести, що правочин
укладений з такою метою.

Таким чином, доведений факт того, що
сторони правочину свідомо, з певною
метою оформили саме договір дарування
замість договору купівлі-продажу.

За таких обставин, посилання позивача
ОСОБА_2 про те, що договір дарування
житлового будинку від 11.10.2002 року слід
вважати удаваним правочином та
відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 слід
регулювати нормами договору
купівлі-продажу є обґрунтованими.

Оскільки спірні правовідносини щодо
визнання права спільної сумісної
власності на будинок виникли між
сторонами після введення в дію Закону
України «Про власність», на них
поширюються положення цього Закону,
Цивільного Кодексу 1963 року, Кодексу про
шлюб та сім'ю України.

Статтею 112 ЦК України в редакції 1963
року, майно може належати двом або
декілька особам. У відповідності з
роз'ясненнями, які містяться у п.5
постанови Пленуму Верховного Суду
України №20 від 22 грудня 1995 року «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»,
розглядаючи позови, пов'язані зі
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є майно, нажите
подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону
України «Про власність» та ст.22 КпШС
України).

Згідно ч. 1 ст. 22 КпШС України, що діяв на
момент виникнення правовідносин -
придбання квартири, майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Тобто спірне житлове приміщення (на
житловий будинок номер НОМЕР_1 з
надвірними побудовами та спорудами,
розташований АДРЕСА_1) придбане
сторонами у період знаходження у
зареєстрованому шлюбі і не отримана
відповідачем у дар або в порядку
спадкування, тому є спільною сумісною
власністю сторін.

Слід зазначити, що позивачем не
попущений строк позовної давності на
звернення до суду з вимогою до
відповідачів, виходячи з тієї
обставини, що позивачу стало відомо про
порушення її права з грудня 2010 року.

Щодо заперечень третьої особи суд
виходить з наступного.

Відповідно до ст.2 КпШС України цей
Кодекс встановлює порядок і умови
одруження, регулює особисті і майнові
відносини, які виникають в сім'ї між
подружжям, між батьками і дітьми, між
іншими членами сім'ї, відносини, які
виникають у зв'язку з усиновленням,
опікою та піклуванням, прийняттям
дітей на виховання, порядок і умови
припинення шлюбу, порядок реєстрації
актів громадянського стану.

Підставою позову є виникнення спору
щодо майнових прав подружжя, які
виникли станом на час укладення
спірного договору дарування. Як
вбачається з доданих третьою особою
доказів, договір іпотеки був укладений
відповідачем ОСОБА_3 та третьою особою 7
вересня 2007р., тобто після укладання
спірного договору дарування.

Законом України "Про іпотеку", який,
відповідно до ч.1 Розділу 6 "Прикінцеві
положення", набрав чинності з 1 січня 2004
року, тобто вже після укладення
спірного договору, не передбачено
обмеження права співвласника
нерухомого майна у можливості захисту
порушеного права. Цивільним
законодавством у розумінні ст.ст. 16, 386,
391 ЦК України, також не встановлено
обмеження особи, яка вважає, що її право
є порушеним, звернутися до суду за його
захистом. Подальші взаємовідносини
третьої особи та відповідача з приводу
наявності іпотеки підлягають
вирішенню з урахуванням права позивача
на нерухоме майно на праві спільної
сумісної власності подружжя.

За таких обставин суд дійшов висновку
що позов підлягає задоволенню в
повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 209-213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_7, третя особа Публічне
акціонерне товариство «Комерційний
банк «Надра» про визнання угоди
удаваною, визнання права власності на
спільно набуте майно - задовольнити.

Визнати удаваним договір дарування
житлового будинку від 11.10.2002
року,укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Горлівського міського нотаріального
округу Забродою В.Ф. 11.10.2002 року та
зареєстрований в реєстрі за № 5773.

Визнати за ОСОБА_2 право спільної
сумісної власності на житловий будинок
номер НОМЕР_1 з надвірними побудовами
та спорудами, розташований АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право спільної
сумісної власності на житловий будинок
номер НОМЕР_1 з надвірними побудовами
та спорудами, розташований АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
С. В. Зайченко