РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12 березня 2014 року Харцизький міський
суд Донецької області в складі:

головуючого судді - Демидової В.К.,

при секретарі - Поливяної І.О.,

представників - адвоката ОСОБА_7,
адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Перша
Харцизька державна нотаріальна
контора про визнання недійсним
договору дарування житлового будинку
та земельної ділянки, визнання права
власності на житловий будинок та
земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ :

Позивачка звернулася до суду з
вказаним позовом, зазначаючи, що
відповідач по справі є її рідним
онуком, тобто він син її доньки- ОСОБА_13.
Донька уїхала за межи України, а онука
виховувала вона, він постійно мешкав з
нею і був зареєстрований з нею у її
будинку, який належав їй на праві
власності, розташований в АДРЕСА_1.
Приблизно в вересні 2012 року приїхала
донька і умовила її переписати свій
будинок на відповідача з тією метою,щоб
він доглядав за нею до смерті,надавав
їй постійну матеріальну допомогу до
смерті, зберігав за нею житло,купував
їй продукти,ліки, тощо. Вона погодилася
на це,так як потребує постійної
сторонньої допомоги, вона дуже хворіє,
сама не може ходити, у неї хворі ноги,
ходити самостійно вона не
може,пересувається тільки по хаті за
допомогою ходунків, тобто не може сама
себе обслуговувати. Донька сама
збирала документи для того, щоб
переписати будинок,а потім повезла її в
нотаріальну контору і вона підписала
документи, згідно яких передала
будинок і земельну ділянку
відповідачу. Який саме договір вона
підписувала, вона не знає, але коли
підписувала договір, то вважала що
такий, щоб онук доглядав її до смерті,
надав їй матеріальну допомогу, а також
не забирав у неї будинок до її смерті,
тобто вона вважала,що підписала
договір довічного утримання. Після
того, як будинок був переписаний
відповідачу, він спочатку дійсно
надавав їй допомогу, купував їй
продукти і ліки,возив на своєму
автомобілі, але потім став відноситися
до неї дуже погано. Спочатку він зі
своєю дружиною фактично вигнав її з
будинку, вона мешкала на веранді, потім
вона умовила його щоб він дозволив їй
мешкати у спальні, а в даний час він
виганяє її мешкати в сарай. Він
перестав купувати продукти,ліки, не
включає опалення, вона мерзне, сама не
може ходити в магазин, купувати собі
їжу. Відповідач їй сказав,що вона
подарувала йому будинок,тому будинок
його, а він нічого не повинний їй робити
за це,і вона ніхто в його будинку. Сама
вона дізналася,що підписала договір
дарування,а не договір довічного
утримання, як вона вважала, зі слів
відповідача, саме він їй про це сказав.
У неї не має ніяких документів на
будинок, усе знаходиться у відповідача
і він їй нічого не дає. Згідно ст..229 ЦК
України якщо особа, яка здійснила
угоду,помилялася відносно обставин,які
мали істотне значення, то така угода
може бути визнана судом недійсною. В
даному випадку вона дійсно помилялася
відносно істотних обставин угоди, так
як вважала,що підписала договір
довічного утримання, згідно якого у неї
не було б права вимагати від
відповідача утримання,а у нього були б
обов'язки утримувати її до смерті. Саме
така була її воля при підписанні
договору. Просить визнати недійсним
договір дарування жилого будинку і
земельної ділянки, розташованих в
АДРЕСА_1, який був укладений між нею та
відповідачем в вересні 2012 року. Також
просить визнати за нею право власності
на вказаний житловий будинок та
земельну ділянку.

В судовому засіданні позивачка
ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги та
вточнила, що 6 вересня 2012 року був
оформлений договір дарування
житлового будинку та земельної
ділянки, розташованих в АДРЕСА_1,
посвідчений державним нотаріусом
Першої Харцизької державної
нотаріальної контори ОСОБА_14 і
зареєстрований в реєстрі за №1-848, тобто
вточнила, що номер будинку не «
АДРЕСА_1», як це було вказано в позовній
заяві, а « АДРЕСА_1», і просить визнати
недійсним саме цей договір дарування, а
також визнати за нею право власності на
цей будинок та земельну ділянку. Крім
того пояснила, що вона виростила онука
с дитинства. У неї був будинок, вона
його сама будувала, та була прописана
сама. В 2012 році вона прописала
відповідача в будинку, тому що донька
продала свою квартиру. Він мешкав з нею,
відносини були гарні. Вона думала, що
онук її буде доглядати і вирішила йому
переписати будинок. ОСОБА_4 повіз її в
нотаріальну контору де нотаріус
ОСОБА_14 так як вона її знала та
довіряла. Нотаріус коли вони приїхали в
контору стала кричати на неї та казала,
що якщо вона перепише будинок на онука,
то він може вигнати її з будинку, але
вона сказала, що онуку довіряє. Договір
вона не читала, а просто підписала.
Потім нотаріус сказала, що треба ще
зробити ще і заповіт на будинок вона
погодилася і підписала ще і заповіт.
Вона думала, що онук її буде доглядати
до смерті. Десь півроку все було гарно.
В ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її син і після його
смерті відносини між нею і онуком
погіршилися, а коли він одружився
зовсім стали поганими. Він переселив її
в веранду, знущається з неї. Обіцяв
доглядати, купувати продукти та ліки,
але цього не робить. Вона потребує
допомоги, так як сама не ходить. Коли
підписувала договір їй було 75 років, в
неї освіта 8 класів і вона погано
розуміє закони. Просить задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Представник позивача адвокат
ОСОБА_7 позовні вимоги позивачки
підтримала в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому
засіданні позов не визнав та пояснив,
що в будинку с бабусею проживав з
дитинства і коли він ще навчався в
інституті вона казала, що треба
переписати будинок на нього, тому що
він з нею проживав. Документи для
оформлення будинку він збирав сам тому
що їй було тяжко ходити. Коли оформляли
договір дарування позивачка його
прочитала, а потім підписала. Після
підпису договору дарування бабка
склала заповіт на будинок на його ім'я.
Він допомагав їй купував ліки,
викликав швидку допомогу, купував
продукти так як вона хвора і потребує
допомоги. Сварки між ними почалися
після того як він одружився. Бабці не
подобалась його дружина і вона її
виганяла із будинку. Він не бажає
повертати їй будинок, бо там вже зробив
ремонт.

Представник відповідача адвокат
ОСОБА_2 також не визнала позовні вимоги
і підтримала пояснення відповідача.

Третя особа нотаріус Першої
Харцизької нотаріальної контори -
ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила,
що вона посвідчувала договір
дарування. Всі документи були в порядку
до підписання договору вона
роз'яснювала що таке договір дарування
та його наслідки, а також про спадщину
та заповіт. Роз'яснювала, що згідно
договору дарування онук не
зобов'язаний утримувати позивачку та
доглядати за нею. Вона вже не пам'ятає
читала позивачка сама договір, чи вона
їй читала, але вона думає, що та все
розуміла.

Суд знаходить позов
обґрунтованим та таким, що підлягає
задоволенню.

Суд встановив, що 06 вересня 2012
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено
договір дарування, відповідно до якого
позивач подарував, а відповідач
прийняв в дар житловий будинок з
надвірними будівлями до нього та
приватизовану земельну ділянку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на
земельній ділянці 0.0606 га.

Згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Такими вимогами є: по-перше, зміст
правочину не може суперечити
цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; по-друге, особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Тобто, Цивільний Кодекс України
визначає договір дарування як
односторонній. Це характеризує договір
дарування, як договір, який не допускає
будь-яких зустрічних вигід і
направлений виключно на надання
майнової вигоди лише одній стороні.
Права набуває лише обдарований у
вигляді повноважень власника відносно
прийнятого майна. При цьому Цивільний
Кодекс України містить в собі
положення, згідно яких, якщо на
обдаровуваного покладається обов'язок
виконувати будь-які дії майнового чи
немайнового характеру, то такий
договір не є договором дарування.

Таким чином законодавець встановлює,
що любе зустрічне майнове надання
стороною, яка набуває майно у
власність, свідчить про відсутність
дарування. Договір дарування,
укладений з порушенням вимог закону
про безоплатність передання другій
стороні майна у власність, являється
недійсним.

Окрім того, згідно до ч. 1 ст. 722 ЦК
України, право власності обдарованого
на дарунок виникає з моменту його
прийняття.

Прийняття обдарованим документів, які
посвідчують право власності на річ,
інших документів, які посвідчують
належність дарувальникові предмета
договору, або символів речі (ключів,
макетів тощо) є прийняттям дарунка ч. 4
ст. 722 ЦК України).

Згідно копії домової книги позивачка
ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4
зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на норми ст. 229 ЦК України,
відповідно до ч.1 якої якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Виходячи з норм цивільного
законодавства правочин - правомірна,
тобто не заборонена законом, вольова
дія суб'єкта цивільних правовідносин,
що спрямована на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правомірність є
конститутивною ознакою правочину як
юридичного факту. Презумпція
правомірності правочину закріплена у
ст. 204 ЦК та може бути спростована
насамперед нормою закону, яка містить
відповідну заборону. Недійсність
правочину виникає через те, що дія
схожа на правочин, але за своєю суттю не
відповідає його характеристикам.
Недійсність правочину зумовлюється
наявністю дефектів його елементів,
зокрема, дефекти волі - невідповідність
волі та волевиявлення.

Постанова Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» зазначає, що обставини,
щодо яких помилилася сторона
правочину, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Як зазначає позивачка у своєму позові
та безпосередньо в судовому засіданні,
вона вважала, що укладала договір, за
яким відповідач буде за нею
здійснювати догляд. При цьому, після
укладання спірного договору
відповідач виконував домовленість, а
саме: надавав позивачці допомогу,
купував їй ліки, продукти харчування,
возив її на своєму автомобілі, але
потім став погано до неї ставитися.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні
пояснив, що позивачка його матір, а
відповідач рідний племінник.
Відношення з матір'ю добрі, однак іноді
між ними відбувались сварки. Він
проживав з матір'ю з 1983 року, після чого
одружився та пішов з будинку. Після
цього вони з матір'ю не спілкувалися. В
серпні 2013 року він був на заробітках. На
прохання матері він приїхав додому
помирився з матір'ю та матір йому
розповіла, що переоформила будинок на
племінника, що вони пересварилися і
вона не бажає щоб онук жив в будинку.
Зараз він купує продукти матері.
Спочатку між матір'ю та племінником
було усе добре. Після того, як матір
переписала будинок на відповідача, він
перестав їй допомагати, виганяв її з
будинку. Матір йому розповідала, що
переписала будинок на відповідача, щоб
він доглядав її. Документи на
переоформлення будинку вона не
збирала, їх збирав ОСОБА_4. Відповідач
два рази привозив її до нотаріуса, вона
у нотаріуса підписувала документи,
однак що вона підписувала вона не
бачила. За станом здоров'я матір хвора,
погано пересувається за допомогою
ходунів.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні
пояснила, що позивачка колишня її
сваха, відношення у них хороші. Вона
відвідувала позивачку у її будинку.
ОСОБА_3 скаржилася їй, що переоформила
будинок на онука, щоб він доглядав її,
що договір вона не читала, що вона
виховувала онука і хотіла, щоб будинок
був йому. Також свідок пояснила, що
позивачка віддавала свою пенсію
відповідачу, він нормально до неї
ставився, тому вона віддала документи
на будинок онуку для переоформлення на
нього, щоб він її доглядав. Однак потім
він став ображати позивачку, не пускав
її у будинок, відключав у будинку
опалення. За станом здоров'я ОСОБА_3
дуже хвора, пересувається за допомогою
ходунів, страждає підвищенням тиску.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні
пояснив, що він друг відповідача, часто
бував у нього в будинку і чув особисто
від позивачки, що вона подарила будинок
відповідачу. До весілля відповідача
стосунки між відповідачем та позивачем
були гарні, у них був спільний бюджет,
він повністю допомагав бабусі, а після
весілля, позивачка незлюбила дружину
відповідача, стала її обзивати,
виганяти з будинку, посварилася з
відповідачем. Бабуся грамотна,
адекватна, мала поняття що таке договір
дарування. Раніш харчувалися вони
разом, спільний холодильник, дружина
відповідача готує на всю сім'ю. Бабуся
як жила в своїй кімнаті так і живе, а
відповідач з дружиною та дитиною в
іншій кімнаті. Бабусю з будинку ніхто
не виганяв, відповідач доглядав її.
Відповідач робив в будинку ремонт,
поміняв двері, вікна і позивачка не
заперечувала проти ремонту.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні
пояснила, що вона працює інженером БТІ
м. Харцизька. 10 липня 2012 року вона
робила інвентаризацію спірного
будинку для оформлення договору
дарування. Заяву на проведення
інвентаризації писав відповідач, а
позивачка його підписувала. Вона
роз'яснювала позивачці, що вона дарує
будинок онуку, позивачка була з цим
згодна.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засідання
пояснила, що вона теща відповідача.
Діти проживають у спірному будинку з
бабкою. Познайомилася вона з
позивачкою на сватовстві. Позивачка
казала, що зробила онуку дарственну на
будинок, що нехай діти живуть, що онук
хазяїн, що оформлювали дарственну у
ОСОБА_14. В будинку був зроблений ремонт.
Після весілля позивачка заборонила
свідку ходити до дочки в будинок. Вони
разом харчувалися, позивачка няньчила
доньку відповідача. Потім бабуся
відділилася в харчуванні.

Так, із пояснень позивачки, свідків
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що між
позивачкою та відповідачем за весь
період після укладання договору жодним
чином не було мови щодо існування
договору дарування, бо позивачка
подібного не говорила.

Як було встановлено в судовому
засіданні волевиявлення позивачки
ОСОБА_8 не відповідало її внутрішній
волі, вона не бажала укладати договір
дарування свого житлового будинку та
земельної ділянки, при підписанні
угоди вважала, що підписує договір
довічного утримання, тобто помилялася
, щодо обставин,які мають істотне
значення.

Помилка позивачки складалася в
тому, вона при підписанні угоди бажала,
щоб відповідач доглядав її до смерті,
надавав допомогу, покупав продукти,
ліки, допомагав у побутовому
хазяйстві, так як вона хвора, сама, без
сторонньої допомоги не може ходити, не
може себе обслуговувати, не може
купувати продукті, ліки і вести
нормальний спосіб життя. Тобто для
відповідачки істотними обставинами
є те, що при укладенні договору вона
бажала сторонньої допомоги та
утримання і саме на цих умовах бажала
укласти договір.

Встановлені в судовому засіданні
фактичні обставині, які підтверджені
поясненнями позивача, допитаними
свідками та матеріалами справи,
безспірно свідчать про те, що
відповідач виконував обов'язок по
утриманню позивачки, надаючи їй
допомогу саме внаслідок укладеного
договору. Тобто зазначені фактичні
обставини повністю підтверджують
доводи позивачки про те, що вона мала
намір укласти саме договір довічного
утримання, згідно якого вона і вважала,
що належний їй будинок перейде у
власність відповідача після її смерті,
оскільки і сам відповідач до певного
часу діяв в рамках виконання такого
договору. Доводи позивачки на
обґрунтування своєї позиції
засвідчено також фактом того, що
остання після укладення спірного
договору мешкала у вказаному будинку,
відповідач надавав їй необхідний
догляд та допомогу, що надавало їй
упевненість в тому, що нею укладено
саме договір довічного утримання, а не
договір дарування під якоюсь умовою.

В зв'язку із цим суд враховує, що при
укладанні спірного договору позивачка
мала похилий вік, оскільки вона
ІНФОРМАЦІЯ_2, поганий стан здоров`я,
іншого житла не має, те, що всі в
сукупності встановлені в судовому
засіданні обставини свідчать про
відсутність намірів останньої укласти
саме договір дарування, який не
відповідає її дійсному волевиявленню.
Тобто, що вона помилилася щодо
юридичної природи правочину, вважаючи
його договором довічного утримання.

Враховуючи, що відповідно до спірного
договору відповідачем виконувалися
певні дії майнового та немайнового
характеру на користь позивачки, то
такий договір не може вважатися
договором дарування, а відповідно
підлягає визнанню недійсним.

Згідно ст.. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Згідно ст.. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Згідно ст.. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо
воно оскаржується або не визнається
іншою особою, а також у випадку втрати
ним документу, який засвідчує його
право власності.

Згідно ст.. 152 Земельного кодексу
України захист прав громадян на землю
здійснюється шляхом визнання права
власності.

Згідно ст. 377 ЦК України до особи,
яка набула право власності на житловий
будинок (крім багатоквартирного),
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача).

На підставі викладеного суд
вважає необхідним задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_3 визнати договір
дарування недійсним та визнати за
позивачкою право власності на житловий
будинок та земельну ділянку, які
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Керуючись ст. ст. 202-204, 229, 316, 328, 377,
392, 717 ЦК України, ст.. 152 Земельного
кодексу України, ст.. 10, 11, 60, 174, 212, 213, 215
ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя
особа - Перша Харцизька державна
нотаріальна контора про визнання
недійсним договору дарування
житлового будинку та земельної
ділянки, визнання права власності на
житловий будинок та земельну ділянку
задовольнити.

Визнати недійсним договір
дарування житлового будинку та
земельної ділянки, розташованих за
адресою: АДРЕСА_1, посвідчений 06 вересня
2012 року державним нотаріусом Першої
Харцизької державної нотаріальної
контори, зареєстрований в реєстрі за №
1-848.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
право власності на житловий будинок,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 56,70 кв.м., жилою площею
28,30 кв.м., зазначений на плані під літ. А,
літню кухню під літ. Б, В, гараж під літ.
Г, уборну під літ. Е, колодязь № 1,
огорожу № 2-3, та земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0606 га в межах
від А до Б - будинковолодіння АДРЕСА_2,
від Б до В - будинковолодіння АДРЕСА_3,
від В до Г - будинковолодіння АДРЕСА_4,
від Г до - землі міської ради.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
через Харцизький міський суд протягом
10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: