Справа №489/5752/13-ц 14.04.2014 14.04.2014 14.04.2014
Провадження №22-ц/784/1148/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження 22ц/784/1148/14
Категорія 42 Головуючий у
1-й інстанції: Кокорєв В.В.
Доповідач апеляційного суду:
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючої: Кутової Т.З.,

суддів: Буренкової К.О., Крамаренко Т.В.,

при секретарі судового засідання:
Богатирьовій В.А.

за участі: позивачки ОСОБА_2, її
представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 27 лютого 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про
усунення перешкод у користуванні
житловим будинком та земельною
ділянкою, вселення в будинок,
стягнення моральної шкоди та судових
витрат,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася з
позовом до ОСОБА_6 про усунення
перешкод у користуванні житловим
будинком та земельною ділянкою,
вселення в житловий будинок, стягнення
моральної шкоди та судових витрат.

ОСОБА_2 мотивувала свої вимоги тим, що
є власником житлового будинку АДРЕСА_1,
а власником 68/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_2 належить на праві
власності відповідачці.

Але вона не може користуватись та
розпоряджатись належною їй частиною
будинку через те, що відповідачка
чинить перешкоди у вільному доступі на
територію домоволодіння, встановивши
замок на хвіртку, що знаходиться на
вході у подвір'я домоволодіння, яке є
спільним, і відмовляється надати ключ
від замка на хвіртці. Крім цього,
відповідачка без її згоди у спільному
дворі будинку утримує собак без
ланцюгів, чим створює їй та її сім'ї
небезпеку та перешкоджає вільному
доступу до її (позивачки) частини
будинку.

ОСОБА_2 також вказувала, що внаслідок
таких неправомірних дій відповідачки
їй спричинена моральна шкода,
компенсацію якої вона визначила у 10000
грн., і яку просила стягнути із
відповідачки.

Виходячи з наведеного, позивачка
просила суд усунути перешкоди у
користуванні належним їй на праві
власності житловим будинком АДРЕСА_1,
зобов'язавши відповідачку не чинити їй
перешкоди у здійсненні права
власності, вселити її з членами сім'ї в
житловий будинок АДРЕСА_1, заборонити
відповідачці утримувати собак на
території цього домоволодіння та
стягнути з відповідачки на її користь
10000 грн. у відшкодування моральної
шкоди, а також 2444 грн. судових витрат.

В подальшому позивачка збільшила
позовні вимоги та просила зобов'язати
ОСОБА_6 не чинити їй перешкоди у
здійсненні права користування
земельною ділянкою, порядок
користування якою між попередніми
власниками визначено рішенням
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 16 лютого 1984 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 27 лютого 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено частково.

Постановлено:

- вселити ОСОБА_2 в житловий будинок
АДРЕСА_1;

- зобов'язати ОСОБА_6 не чинити
перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні нею
права власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 та в користуванні земельною
ділянкою загального користування
відповідно до рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва
від 16 лютого 1984 року шляхом надання
вільного доступу до її будинку та
частини земельної ділянки;

- заборонити ОСОБА_6 утримувати собак на
території домоволодіння АДРЕСА_1 та
земельній ділянці, яка перебуває в
загальному користуванні, без надання
письмової згоди ОСОБА_2

Стягнуто з відповідачки на користь
позивачки 200 грн. у відшкодування
моральної шкоди та 2344 грн. 10 коп.
судових витрат.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким в позові
ОСОБА_2 відмовити. Відповідачка
посилається на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи та недоведеність обставин щодо
порушення нею прав позивачки.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що на
підставі нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу від 21 грудня
2011 року ОСОБА_2 купила 32/100 частини
житлового будинку з відповідною
частиною прилеглих до нього
господарських та побутових будівель і
споруд, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2. Згідно рішення виконавчого
комітету Миколаївської міської ради
від 21 грудня 2011 року за № 2383 належній
позивачці частині житлового будинку
присвоєно нову адресу: АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного рішення
виконкомом 12 травня 2012 року ОСОБА_2
видано свідоцтво про право власності
на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 18 червня 1993 року право
власності на 68/100 житлового будинку
АДРЕСА_2 визнано за ОСОБА_7 і ОСОБА_8, які
померли відповідно 20 грудня 2003 року та
25 серпня 2004 року. Із наявних у справі
копій заяв ОСОБА_6 до Другої
Миколаївської державної нотаріальної
контори видно, що вона у встановлений
законом строк прийняла спадщину, але
свідоцтво про право на спадщину не
отримувала. Тому суд першої інстанції
правильно вважав, що відповідачка є
фактичним власником 68/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_2.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 16 лютого 1984 року
визначено порядок користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_2 між
попередніми власниками цього будинку
ОСОБА_9 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 Згідно цього
рішення суду, яке є обов'язковим для
сторін у даному спорі, частина двору
вказаного будинку площею 22 кв. м є
ділянкою загального користування.

Із наявних у справі копій постанов
Ленінського РВ ММУ УМВС України в
Миколаївській області від 16 січня 2012
року та від 19 березня 2012 року про
відмову в порушенні кримінальних
справ, висновку цього ж відділу міліції
від 15 червня 2013 року видно, що
відповідачка не передала позивачці
ключ від хвіртки, яка розташована на
вході у житловий будинок АДРЕСА_2, і
після звернення позивачки до органів
внутрішніх справ продовжувала чинити
останній перешкоди в користуванні
належною їй частиною будинку та
земельною ділянкою загального
користування.

Крім цього, відповідно до п.2.5 Правил
утримання домашніх собак та котів в м.
Миколаєві, затверджених рішенням
міської ради від 03 вересня 2009 року за №
36/8, фізичні та юридичні особи, які
утримують домашніх тварин, зобов'язані
виконувати вимоги нормативно-правових
актів у цій сфері, санітарно -
гігієнічних і ветеринарних норм та
Правил, а також не допускати порушень
прав і законних інтересів інших
фізичних і юридичних осіб та не
створювати загрози безпеці людей.

Пунктом 2.6 вказаних Правил
встановлено, що у квартирах, дворах, де
проживає кілька сімей, допускається
утримання домашніх тварин лише за
письмовою згодою всіх мешканців
квартири або двору. При цьому не
дозволяється утримувати їх в місцях
загального користування (коридори,
сходові площадки, горища, підвали тощо).

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_6 без письмової згоди позивачки
утримує собак на території
домоволодіння АДРЕСА_2, у тому числі і
на земельній ділянці загального
користування, яка за рішенням суду
виділена сторонам для проходу та
проїзду до належної кожному частини
житлового будинку та частини
земельної ділянки, виділеної в
індивідуальне користування.

Відповідно до ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК України,
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування чи розпорядження
своїм майном.

Встановивши наведені обставини, суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про
доведеність обставин, які свідчать про
те, що ОСОБА_6 чинить позивачці
перешкоди у вільному доступі до
належної останній частини вказаного
житлового будинку та з порушенням
згаданих Правил утримує собак на
території цього домоволодіння.

Тому, виходячи із положень ст. ст. 386, 391
ЦК України, суд першої інстанції
правильно зобов'язав відповідачку не
чинити позивачці перешкоди у
здійсненні нею права власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 та в
користуванні земельною ділянкою і
подвір'ям загального користування
шляхом надання останній вільного
доступу до вказаної частини будинку та
земельної ділянки, а також вірно
заборонив ОСОБА_6 утримувати собак на
території житлового будинку АДРЕСА_1 та
на земельній ділянці загального
користування без письмової згоди
ОСОБА_2

Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Частиною третьою цієї статті
передбачено, що моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майно
або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також із урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розмірі
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними діями
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Враховуючи наведене, суд правильно
вважав, що такими неправомірними діями
відповідачки позивачці спричинена
моральна шкода, розмір якої із
урахуванням глибини страждань та
переживань останньої, а також вини
відповідачки вірно визначив у 200 грн.

Доводи ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про
недоведеність ОСОБА_2 обставин, які
свідчать про спричинення їй моральної
шкоди безпідставні, оскільки
спростовуються матеріалами справи,
яким суд відповідно до ст. 212 ЦПК
України дав належну правову оцінку.

Не заслуговують на увагу доводи
відповідачки і про те, що суд
безпідставно стягнув із неї на користь
позивачки витрати на правову допомогу,
так як ОСОБА_4 надавала їй правову
допомогу як представник, а не особа яка
має право на надання такої допомоги.
Між тим, ОСОБА_4 представляла інтереси
ОСОБА_2 як адвокат, про свідчить витяг
із договору про надання юридичної
допомоги від 14 червня 2013 року, копія
свідоцтва про право на заняття
адвокатською діяльністю НОМЕР_1 від 04
лютого 2012 року та ордери серії НОМЕР_2 і
серії НОМЕР_3 відповідно від 16 травня 2013
року та від 02 квітня 2014 року про
надання правової допомоги.

Разом з тим обґрунтованими є доводи
апеляційної скарги стосовно
помилковості висновків суду про
наявність підстав для вселення ОСОБА_2
у належну їй частину житлового будинку.

Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Із матеріалів справи видно, що із
матеріалів справи вбачається, що на
підставі нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу від 21 грудня
2011 року ОСОБА_2 є власником 32/100 частки
житлового будинку з відповідною
часткою прилеглих до нього
господарських та побутових будівель і
споруд, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2. Рішенням виконкому
Миколаївської міської ради від 21
грудня 2011 року за № 2383 вказаній частині
будинку присвоєно нову адресу:
АДРЕСА_1. Матеріали справи також
свідчать про те, що належна позивачці
частина будинку має окремий вхід і цю
частину будинку відповідачка не
займає.

У матеріалах справи відсутні докази,
які свідчили б про те, що ОСОБА_6
перешкоджає позивачці користуватись
належною останній частиною житлового
будинку.

Вирішуючи спір в цій частині, суд
першої інстанції не з'ясував у повному
обсязі обставини щодо порушення
відповідачкою житлових прав позивачки.
У зв'язку з чим висновки суду в цій
частині не відповідають фактичним
обставинам справи, що у відповідності
до вимог п.п. 1,3 ч.1 ст. 309 ЦПК України
оскаржуване рішення в цій частині слід
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
в задоволенні вимог ОСОБА_2 про
вселення в будинок слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
рішення суду в частині розподілу
судових витрат відповідно до п. 4 ч. 1 ст.
309 ЦПК України теж слід змінити,
стягнувши пропорційно задоволеним
вимогам на користь ОСОБА_2 із ОСОБА_6 1500
грн. витрат по оплаті правової допомоги
та 197 грн. 10 коп. витрат по оплаті
судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи ( 229,40 грн. + 114, 70 грн. = 344,1
грн. : 4 (кількість вимог) = 86 грн.; 243, 60
грн.: 4 = 61 грн.; 344,1 грн. - 86 грн. - 61 грн. = 197
грн.10 коп.).

В іншій частині оскаржуване рішення
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 27 лютого 2014 року в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про вселення в
житловий будинок АДРЕСА_1 скасувати і в
цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6
про вселення в житловий будинок
АДРЕСА_1 відмовити.

Це ж рішення в частині стягнення
судового збору та витрат на оплату
юридичної допомоги змінити, стягнувши
з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 197 (сто
дев'яносто сім) грн. 10 коп. витрат по
сплаті судового збору та 1500 (одна
тисяча п'ятсот) грн. витрат на оплату
юридичної допомоги.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуюча:
Судді: