Справа № 148/254/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2014 року
Тульчинський районний суд

Вінницької області

В складі головуючого судді
Ковганича С.В.

при секретарі
Мрочко Т.О.

з участю позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
Москалюка М.Ф.

представника третьої особи
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Тульчина
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
Дранської сільської ради, третя особа
без самостійних вимог ОСОБА_5, про
визнання недійсним рішення від 13.10.2013
року 29 сесії 6 скликання Дранської
сільської ради Тульчинського району
про відмову в наданні права на
приватизацію земельної ділянки площею
0,05 га ОСОБА_4 та його скасування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з
позовом до Дранської сільської ради,
третя особа без самостійних вимог
ОСОБА_5, про визнання недійсним рішення
від 13.10.2013 року 29 сесії 6 скликання
Дранської сільської ради
Тульчинського району про відмову в
наданні права на приватизацію
земельної ділянки площею 0,05 га ОСОБА_4
та його скасування, мотивуючи свої
вимоги тим, що рішенням 29 сесії 6
скликання Дранської сільської ради
йому було відмовлено в наданні дозволу
на приватизацію земельної ділянки 0,05
га, яка межує з його по АДРЕСА_1.

Вважає, що рішення сесії сільської ради
є незаконним так, як:

- його сім'я, а після прийняття спадщини,
він особисто, користується вказаною
земельною ділянкою на протязі довгого
періоду;

- батько ОСОБА_5 купивши садибу у ОСОБА_6
у 1985 році для знесення будівель і
споруд, які були розташовані на
вказаній земельній ділянці, втратив
право користування земельною ділянкою,
так як земельна ділянка перейшла у
власність Дранської сільської ради, і в
користування ОСОБА_5 не виділялась;

- в сільській раді відсутні будь-які
документи про статус даної земельної
ділянки;

- порушення Дранською сільською радою
вимог ст. 160 ЗК України, а також інші
обставини викладенні ним в позовній
заяві свідчать про порушення чинного
законодавства при прийнятті
відповідного рішення сільською радою.

По цій причині, позивач вимушений
звернутись з позовом до суду, та
просить визнати незаконним рішення
сільської ради про відмову в наданні
права на приватизацію земельної
ділянки і скасувати його.

В судовому засіданні позивач, позов
підтримав в повному обсязі,
посилаючись на обставини викладенні в
позовній заяві.

Представники відповідача, сільський
голова Дранської сільської ради, позов
не визнав, пояснивши суду, що сесія
сільської ради при прийнятті рішення
керувалася виключно чинним
законодавством України, зокрема ЗК
України та Законом України «Про
місцеве самоврядування в Україні».
Рішення було прийнято більшою
кількістю голосів. В самій позовній
заяві будь-яких конкретних порушень
чи-то незаконних дій зі сторони
сільської ради, позивачем не наведено.

Представник третьої особи без
самостійних вимог, ОСОБА_3, який діє на
підставі угоди, позовні вимоги не
визнав, вказавши, що вимоги є
безпідставними, не ґрунтуються на
вимогах чинного законодавства, і не
містять посилань на правові норми, які,
на його думку, порушила сільська рада
при прийнятті рішення.

Опитаний в судовому засіданні, за
клопотання позивача свідок ОСОБА_7,
суду пояснив, що йому невідомо кому
належить дана земельна ділянка, яка
межує з домогосподарствами ОСОБА_5 і
ОСОБА_4, але вони обоє користувались
даною земельною ділянкою. Крім того,
він являється депутатом Дранської
сільської ради, і був присутній на
сесії при вирішенні даного питання.
більшістю голосів депутатів, які були
присутні на сесії ОСОБА_4 було
відмовлено в наданні дозволу на
приватизацію цієї земельної ділянки.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що вказаною
земельною ділянкою, як йому відомо,
користується ОСОБА_4, але за яких умов
він не знає.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, опитавши свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
встановив:

13.10.2013 року 29 сесією 6 скликання
Дранської сільської ради
Тульчинського району, ОСОБА_4 було
відмовлено у праві на приватизацію
земельної ділянки, яка межує з його
садибою і розташована в АДРЕСА_1.
Підставою для відмови являється спір
щодо даної земельної ділянки між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с. 10).

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 23.12.1985 року, укладеного між ОСОБА_6 і
ОСОБА_9, посвідченого Дранською
сільською радою народних депутатів,
останній купив будинок, який
розташований в с. Одая. (а.с. 58), що
відповідало вимогам ст. 44 ЦК УРСР,
чинної на час укладання угоди.

Сторонами в судовому засіданні визнано
факт купівлі продажу, а також, що
вказаний будинок був розташований на
спірній земельній ділянці, тому
відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України,
вказана обставина додатковому
доказування не підлягає.

Згідно ст. 19 ч.2 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 12 ЗК України визначено
повноваження сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст,
до яких належать, зокрема,
розпорядження землями територіальних
громад, підготовка висновків щодо
вилучення (викупу) та надання земельних
ділянок відповідно до цього Кодексу,
інформування населення щодо вилучення
(викупу), надання земельних ділянок та
інші.

Пунктом 12 розд. Х «Перехідні положення»
ЗК України визначено, що до
розмежування земель державної та
комунальної власності, повноваження
щодо розпорядження землями в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради, а за межами населених пунктів -
відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
до виключної компетенції сільських,
селищних, міських рад віднесено
вирішення відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин.

Оцінюючи представленні сторонами
докази, зокрема щодо укладеного
договору купівлі-продажу від 1985 року,
суд враховує роз'яснення постанови
Пленуму Верховного Суду України від 16
квітня 2004 № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ», в п. 18 якої зазначено, що при
переході права власності на будівлі та
споруди за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з
положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК
до набувача від відчужувача переходить
належне йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачено в договорі
відчуження.

Крім того, ст. 121 ЗК України передбачено
норми безоплатної передачі земельних
ділянок громадянам. Так, п. «г» ч.1
вказаної статті визначено для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка) у селах - не
більше 0,25 га.

Як вбачається із рішення 15 сесії 6
скликання від 9.04.2012 року, позивачу -
ОСОБА_4, передано у власність земельну
ділянку, яка перебуває в його
користуванні, загальною площею 0,96 га, в
т.ч. для будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель 0,25 га, для ведення особистого
селянського господарства 0,71 га. (а.с. 8).

Відповідно до вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК
України визначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, кріс випадків
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57
ЦПК).

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь в справі,
що відображено в ст. 11 ЦПК України.

За вказаних обставин, суд прийшов до
висновку про відсутність порушення
вимог ЗК України, Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» зі
сторони Дранської сільської ради при
прийнятті рішення за заявою ОСОБА_4 при
вирішенні питання про надання у
власність земельної ділянки, а відтак
відмови в позові, в зв'язку з його
безпідставністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати присуджуються стороні, на
користь якої ухвалено рішення.
Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_4
слід відмовити, тому вимога про
стягнення на його користь судових
витрат задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.
19 Конституції України, ст. 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», ст. 12, 121 ЗК України, ст. ст. 4, 8,
10, 15, 18, 57-60, 64, 81, 88, 159, 209, 212, 213-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_4 до Дранської сільської
ради, третя особа без самостійних вимог
ОСОБА_5, про визнання недійсним рішення
від 13.10.2013 року 29 сесії 6 скликання
Дранської сільської ради
Тульчинського району про відмову в
наданні права на приватизацію
земельної ділянки площею 0,05 га ОСОБА_4
та його скасування - відмовити.

Судові витрати залишити за сторонами.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано до Вінницького
апеляційного суду через Тульчинський
районний суд протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Повний текст судового рішення
виготовлено 25.04.2014 року.

Суддя