Справа № 377/44/14 Головуючий у І
інстанції Теремецька Н.Ф.Провадження №
22-ц/780/2886/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

29 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Славутицького
міського суду Київської області від 06
березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна
подружжя та стягнення грошової
компенсації від вартості відчуженого
автомобіля, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року позивач
звернулася до суду з позовом та просила
визнати об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 автомобіль марки ВАЗ 2107 д. н. з.
НОМЕР_4, 1987 року випуску, бежевого
кольору, номер кузова НОМЕР_3, номер
двигуна НОМЕР_2, стягнути з відповідача
на свою користь грошову компенсацію в
розмірі 1/2 частини вартості
відчуженого автомобіля в сумі 8 792 грн. 50
коп.

Позовні вимоги обгрунтована тим, що з 01
лютого 1992 року по 22 серпня 2013 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у
зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано на підставі рішення суду. У
листопаді 1998 року позивач та
відповідач придбали автомобіль. Проте,
16 серпня 2013 року ОСОБА_1 без згоди
позивача здійснив відчуження
зазначеного транспортного засобу
іншій особі. ОСОБА_2 просила стягнути з
відповідача на її користь грошову
компенсацію, виходячи із вартості
аналогічного транспортного засобу
згідно даних Інтернет сайту.

Рішенням Славутицького міського суду
Київської області від 06 березня 2014 року
позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано, що автомобіль марки ВАЗ 2107
державний номерний знак НОМЕР_4, 1987 року
випуску, бежевого кольору, номер кузова
НОМЕР_3, номер двигуна НОМЕР_2 був
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
грошову компенсацію в розмірі 1/2
вартості проданого відповідачем
автомобіля марки ВАЗ 2107 державний
номерний знак НОМЕР_4, 1987 року випуску,
бежевого кольору, номер кузова НОМЕР_3,
номер двигуна НОМЕР_2 в сумі 6 465 гривень
60 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 понесені судові витрати по
оплаті судового збору в сумі 243 грн. 60
коп. та витрати на правову допомогу в
сумі 1 000 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати рішення суду першої
інстанції через неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову. В
обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що при зверненні до
суду позивач пропустила строк позовної
давності. Відповідач за згодою
позивача за власні кошти відремонтував
автомобіль та в подальшому його
відчужив. Якщо ОСОБА_2 вважає, що
автомобіль було відчужено без її згоди,
вона має право звернутися з позовом про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним. Присудження грошової
компенсації можливе лише за умови
згоди другого з подружжя, однак, ОСОБА_1
такої згоди не надавав. Представник
позивача всупереч вимог закону, усно
зменшив позовні вимоги. Суд першої
інстанції не звернув увагу, що
відповідач використав власні кошти на
ремонт автомобіля у розмірі фактичної
його вартості.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що 01 лютого 1992 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було
зареєстровано шлюб.

У листопаді 1998 року за договором
купівлі-продажу сторони придбали
автомобіль марки ВАЗ 2107 державний
номерний знак НОМЕР_4, 1987 року випуску,
бежевого кольору, номер кузова НОМЕР_3,
номер двигуна НОМЕР_2.

16 серпня 2013 року ОСОБА_1 продав спірний
автомобіль ОСОБА_3 за 12 931,20 грн., що
підтверджено довідкою-рахунок серії
ААВ № 318165 (а.с.53).

Рішенням Славутицького міського суду
Київської області від 22 серпня 2013
року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
розірвано.

Ринкова вартість спірного автомобіля
на день продажу в сумі 12 931 грн. 20 коп.
підтверджена Актом № ВАІ-315 визначення
вартості дорожніх транспортних
засобів від 16 серпня 2013 року.

З довідки УДАІ УМВС України в
Чернігівській області вбачається, що 16
серпня 2013 року ОСОБА_1 зняв з обліку
належний йому автомобіль марки ВАЗ 2107
державний номерний знак НОМЕР_4, 1987 року
випуску, бежевого кольору, номер кузова
НОМЕР_3, номер двигуна НОМЕР_2 та цього ж
дня зазначений транспортний засіб
зареєстровано за ОСОБА_3, адреса
реєстрації: АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що відсутні
докази надання згоди позивача на
продаж автомобіля та встановлено, що
ОСОБА_2 не отримала половини коштів від
продажу автомобіля, який був об'єктом
спільної сумісної власності подружжя.

Однак, колегія суддів не може
погодитися з висновками суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 69 СК України
дружина та чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними.

Згідно п. п. 23-25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При визначенні майна, яке
підлягає поділу, необхідно вирішити
питання, коли саме сторонами
припинений шлюб; обсяг спільного майна,
нажитого за час ведення спільного
господарства; джерел його придбання,
наявності боргів подружжя за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї.

Визнаючи автомобіль таким, що був
спільною сумісною власністю подружжя
та стягуючи грошову компенсацію у
розмірі 1/2 вартості проданого
відповідачем автомобіля, суд першої
інстанції не звернув увагу на те, що
поділу підлягає майно, яке є в
наявності у подружжя на час розгляду
справи. Під час перебування у шлюбі
ОСОБА_1 відчужив автомобіль ОСОБА_3 У
позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що не
давала згоду на продаж транспортного
засобу, однак з позовом про визнання
договору купівлі-продажу недійсним з
зазначених підстав не зверталася, на що
обґрунтовано посилається в
апеляційній скарзі відповідач.

Згідно вимог ст. 71 СК України
неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними. Присудження
одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності
на майно, зокрема на житловий
будинок, квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою,
крім випадків, передбачених
Цивільним кодексом України.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
грошову компенсацію у розмірі 6 465 грн. 60
коп. суд першої інстанції не взяв до
уваги той факт, що відповідач не
надавав згоди на стягнення такої
компенсації та не вносив на депозитний
рахунок відповідну суму.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про
задоволення позову, висновки суду не6
відповідають фактичним обставинам
справи через порушення норм
матеріального права, а тому рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено. Якщо суд апеляційної або
касаційної інстанції, не передаючи
справи на новий розгляд, змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Славутицького міського суду
Київської області від 06 березня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та
стягнення грошової компенсації від
вартості відчуженого автомобіля
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, проживаючої на
АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1,
проживаючого на АДРЕСА_2 судовий збір у
розмірі 121 грн. 80 коп. (сто двадцять одна
грн. 80 коп.).

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Фінагєєв В.О.

Судді:
Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.