У Х В А Л А

Іменем України

16 квітня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Панька В.Ф.

суддів - Ігнатюка Б.Ю. Куштана Б.П.

при секретарі - Саварина Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, який представляє ОСОБА_3 на
рішення Виноградівського районного
суду від 20 січня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и л а :

Зазначеним рішенням відмовлено в
задоволенні позовних вимог.

Позивач та представник відповідача
оскаржили це рішення в апеляційному
порядку, порушили питання про його
скасування. Позивач просив ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги, а представник
відповідача просив рішення суду першої
інстанції змінити в частині стягнення
судових витрат.

Апеляційні скарги мотивовані
невідповідністю висновків суду
обставинам справи.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його
представник свою скаргу з наведених
підстав підтримали. Вважали, що для
підстави для задоволення скарги
відповідача відсутні.

ОСОБА_3 в судове засідання не явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, про
причини неявки не повідомив, а тому суд
розглянув справу у його відсутності,
відповідно до ч. 2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника позивача та дослідивши
матеріали справи колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не подано доказів,
які б підтверджували підстави, за яких
договір дарування жилого будинку від
16.12.2004 року, зареєстрований в реєстрі за
№3464 може бути визнаний недійсним, чи є
нікчемним. Щодо стягнення витрат на
правову допомогу, то таке не може мати
місце, оскільки відповідач не надав
заяву про допуск особи, яка має право на
надання такої допомоги.

З таким висновком суду першої
інстанції можна погодитись на підставі
наступного.

В своїй апеляційній скарзі
позивач посилається на те, що всі
договори дарування були здійсненні на
протязі двох днів; крім того вказує, що
договір дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
здійснено за довіреністю на ОСОБА_6 -
майбутнього власника і це повинно було
викликати сумнів в суду; стверджує, що
будинком його діда володіє особа, яка
такого права не має, що підтверджується
інвентарною справою.

Однак, вказані доводи не можуть
бути прийняті до уваги, на підставі
наступного.

З матеріалів справи вбачається,
що згідно списку громадян, за якими
визнано право власності в селах
Виноградівського району (складений
згідно записів в погосподарських
книгах сільських Рад народних
депутатів) від 1996 року за №220, власником
(головою) колгоспного двору в АДРЕСА_1 в
цілому є ОСОБА_7 (а.с.87).

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 28.05.1996 року, ОСОБА_8
була спадкоємницею вищевказаного
будинку за померлою ОСОБА_7 (а.с.85-86).

Спадкоємцем ОСОБА_8 був її чоловік
ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом
про право на спадщину за законом від
29.11.2004 року (а.с.89).

Згідно договору дарування від 14.12.2004
року ОСОБА_5, прийняв в дар від ОСОБА_4,
жилий будинок, що знаходиться в
АДРЕСА_1. Договір посвідчено державним
нотаріусом Виноградівської державної
нотаріальної контори, зареєстровано в
реєстрі за №3388 (а.с.35).

Як вбачається з договору дарування
жилого будинку від 16.12.2014 року, ОСОБА_3,
прийняв в дар від ОСОБА_5, жилий будинок,
що знаходиться в АДРЕСА_1. Договір
посвідчено державним нотаріусом
Виноградівської державної
нотаріальної контори, зареєстровано в
реєстрі за №3464 (а.с. 34).

Згідно довідки виконавчого комітету
Чепівської сільської ради №930 від
16.10.2013 року, житловий будинок з
надвірними спорудами в АДРЕСА_1 до 1986
року рахувався за ОСОБА_9, який помер в
1986 році. З 1987 по 1995 року рахувався за
ОСОБА_10, яка там проживала до дня
смерті. З травня 1996 року по 2001 рік
рахувався за ОСОБА_8, відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, з 2001 року по грудень 2004 року
рахувався за ОСОБА_5, з 2005 року по даний
період рахується за ОСОБА_3 (а.с.52).

Посилання апелянта на те, що всі
договори дарування були укладені
протягом двох днів не може бути
прийнято до уваги на підставі
наступного.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК
України вимога про визнання правочину
недійсним може бути заявлена як однією
із сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину.

Статтею 216 ЦК України передбачено
загальні наслідки недійсності
правочину - недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю, а
згідно зі статтею 236 ЦК України
правочин є недійсним з моменту його
вчинення та не породжує тих юридичних
наслідків, задля яких укладався, у тому
числі не породжує переходу права
власності до набувача.

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
відповідно до статті 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини - якщо
їх недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 тощо),
та оспорювані - якщо їх недійсність
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує їх дійсність на
підставах, встановлених законом
(частина друга статті 222, частина друга
статті 223, частина перша статті 225 ЦК
тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

ОСОБА_1 належними та допустимими
доказами не доведено та не
обґрунтовано свої вимоги про визнання
договору дарування недійсним всупереч
вимогам вищенаведених статтей.

Крім цього, апелянт не довів та не подав
суду доказів на підтвердження того, що
спірний договір дарування є нікчемним,
тому суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про відмову в
задоволенні даного позову.

Інших доводів апеляційна скаргаОСОБА_1
не містить.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_2 вказує, що судом
першої інстанції не обґрунтовано, чому
не підлягають стягненню з позивача
витрат на надання правової допомоги.

Однак, зазначений довід не приймається
до уваги, оскільки відповідно до ч.2 ст.56
ЦПК України особа, зазначена в частині
першій цієї статті, має право:
знайомитися з матеріалами справи,
робити з них витяги, знімати копії
долучених до справи документів, бути
присутнім у судовому засіданні. Особа,
яка має право на надання правової
допомоги, допускається ухвалою суду за
заявою особи, яка бере участь у справі.

На підставі вищевказаного, колегія
суддів погоджується з висновокм суду
першої інстанції про те, що в даному
випадку стягнення витрат на надання
правової допомоги не може мати місце.

Враховуючи наведене, колегія
суддів констатує, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, правильно застосував
матеріальний закон, дотримався
процедури розгляду справи та вирішив
спір у відповідності з чинним
законодавством.

Рішення суду є законним та
обгрунтованим, підстав для його зміни
чи скасування немає.

Керуючись ст.ст.307, 308,314 ЦПК України,
судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
який представляє ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Виноградівського районного
суду від 20 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду протягом
двадцяти днів з дня проголошення
шляхом подачі скарги безпосередньо до
цього суду.

Головуючий:

Судді