Справа № 422/268/14-ц
Провадження по справі № 2/422/98/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" лютого 2014 року Перевальський
районний суд Луганської області

в складі: головуючого-судді:
Булгакової Г.В.

при секретарі:
Реутової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста
Перевальська, Луганської області

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Перевальському
районі Луганської області про
відшкодування моральної шкоди,
внаслідок отримання травми на
виробництві,-

В С Т А Н О В И
В :

Позивач звернувся до суду з цим
позовом, посилаючись на те, що він
працюючи 11 березня 1998 року на шахті
«Ніканор-Нова» проходчиком, в 00 годин 30
хвилин з ним стався нещасний випадок,
внаслідок якого він отримав трудове
каліцтво. Висновком МСЕК йому було
встановлено ступінь втрати
працездатності з 24 квітня 2001 року - 45 %
за трудовим каліцтвом - вперше
безстроково і встановлена 3 група
інвалідності.

Працюючи на роботі з підземними
умовами праці, на його організм
впливали шкідливі та небезпечні умови
праці, вугільний пил, вібрація та тяжка
праця, які привели до того, що він
отримав трудове каліцтво. Через те, що
внаслідок нещасного випадку,
позивачеві було травмовано око, він
втратив можливість продовжувати
працювати та отримувати гідну
заробітну плату. А 24.01.2013 року
травмоване око взагалі видалено,
внаслідок погіршення стану здоров'я.

Внаслідок отримання трудового
каліцтва позивач не має можливості
продовжувати роботу за станом здоров'я,
протягом всього часу позивач відчуває
моральні страждання та отримує
психологічну травму оскільки його
працездатність суттєво обмежена, що
прямо вплинуло на життєві плани та
трудові перспективи, а тому позивач
просить суд стягнути з відповідача на
його користь 70000 грн. 00 коп. в рахунок
компенсації моральної шкоди, понесеної
внаслідок травми на виробництві.

Представник позивача в судовому
засіданні заявлені позовні вимоги
підтримав та наполягав на їх
задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні заявлені позовні вимоги не
визнала, надала суду заперечення проти
позову, яке долучене до матеріалів
справи, та пояснила суду, що позивачу
було призначено одноразову допомогу та
суми щомісячної страхової виплати у
зв'язку з трудовим каліцтвом та втратою
працездатності. У наданій довідці МСЕК
наявність факту спричинення моральної
шкоди позивачу не встановлено. Крім
того, до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання» внесено зміни Законом
України від 23 лютого 2007 року, яким
виключено ч. 3 ст. 34 Закону. На підставі
цього просить суд в задоволенні позову
відмовити повністю.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, прийшов до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_1 є
обґрунтованими та такими, що
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

На підставі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Трудовою книжкою позивача
підтверджується, що він в період часу з
1996 року по 12.09.2001 рік працював на ДП
шахта «Ніканор-Нова» м. Зоринська
Перевальського району Луганської
області /а.с.5/. Вказані обставини не
оспорювалися представником
відповідача, а тому не підлягають
доведенню в судовому порядку.

Актом № 49 від 12.07.1999 року про нещасний
випадок підтверджується, що на
підприємстві шахта «Ніканор-Нова»
11.03.1998 року о 00 годин 30 хвилин з
позивачем стався нещасний випадок - під
час буріння шпурів у вибої
вентиляційного квершлагу № 2
відшарувшимся шматком породи покрівлі
був збитий з ніг, після удару по спині,
при падінні позивач вдарився лівою
стороною голови о грунт. Внаслідок
обвалу та нещасного випадку позивач
отримав травму - субтотальне
травматичне відшарування сітківки
лівого ока /а.с.10-11/.

Відповідно до довіки МСЕК №110054 від 24
квітня 2001 року ОСОБА_1 встановлено
ступінь втрати професійної
працездатності в розмірі 45 %, у зв'язку з
трудовим каліцтвом /а.с.9/. Дані
обставини представником відповідача в
судовому засіданні не оспорювалися.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що
шкода, заподіяна працівникам каліцтвом
або іншим ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням трудових
обов'язків, відшкодовується у
встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 9 Закону України
«Про охорону праці» відшкодування
шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження його здоров'я,
здійснюється Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Згідно роз'яснень, що містяться в
пунктах 1, 1-2, 1-4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року № 6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» (з послідуючими
змінами), відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
його здоров'я від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, провадиться згідно із
законодавством про страхування від
нещасного випадку. Це законодавство
складається з Основ законодавства
України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, Закону
України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», Закону від 14 жовтня 1992
року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» (у
редакції Закону від 21 листопада 2002 року
№ 229-IV), КЗпП України, а також
законодавчих та інших
нормативно-правових актів у тій їх
частині, що не суперечить Закону №1105
-XIV.

Спори про відшкодування шкоди повинні
вирішуватися за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Отже, трудове каліцтво, що сталося з
позивачем, відповідно до ст. 13 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» - є
страховим випадком з настанням якого
відповідно до п. "е" ч. 1 ст.21 Закону /в
редакції на час виникнення спірних
правовідносин/ зобов'язує Фонд
відшкодувати грошову суму за моральну
шкоду, за наявності факту заподіяння
такої шкоди потерпілому (на час
встановлення МСЕК стійкої втрати
професійної працездатності).

Приписами статті 153 Кодексу законів
про працю України та статті 13 Закону
України «Про охорону праці» визначено,
що роботодавець зобов'язаний створити
на робочому місці в кожному
структурному підрозділі умови праці
відповідно до нормативно-правових
актів, а також забезпечити додержання
вимог законодавства щодо прав
працівників у галузі охорони праці.

Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» /в редакції на час
виникнення спірних правовідносин/
встановлено, що у разі настання
страхового випадку Фонд зобов'язаний у
встановленому законодавством порядку,
згідно ст. 21 Закону, надати соціальні
послуги і провести виплати,
передбачені цією нормою права, зокрема,
своєчасно та в повному розмірі
відшкодувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я, виплачуючи йому: е)
грошову суму за моральну шкоду за
наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому.

Відшкодування моральної (немайнової)
шкоди застрахованим особам незалежно
від відшкодування майнової втрати
відповідно до статті 1 «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» /в редакції на час
виникнення спірних правовідносин/ було
одним із засобів захисту особистих
немайнових прав працівника. Обов'язок
по відшкодуванню моральної шкоди
застрахованим особам, як це було
передбачено підпунктом 1 частини
першої статті 21, частиною
третьою статті 28 «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» /в редакції на час
виникнення спірних правовідносин/ ,
покладався на установи Фонду.

Частиною третьою статті 34 цього Закону
передбачено, що моральна (немайнова)
шкода, заподіяна умовами виробництва,
яка не спричинила втрати потерпілим
професійної працездатності,
відшкодовується Фондом соціального
страхування від нещасних випадків за
заявою потерпілого з викладом
характеру заподіяної моральної
(немайнової) шкоди та за поданням
відповідного висновку медичних
органів. Відшкодування здійснюється у
вигляді одноразової страхової виплати
незалежно від інших видів страхових
виплат. Сума страхової виплати за
моральну (немайнову) шкоду
визначається в судовому порядку.

Рішенням від 27 січня 2004 року №1-рп/2004
(пункт 4.1) Конституційний Суд України
роз'яснив про обов'язок відшкодування
Фондом моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної умовами виробництва, в
інших випадках, коли здійснення права
застрахованих на відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має
забезпечуватися Фондом на підставі
статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої
статі 28 цього Закону.

Положеннями пункту 1, абзацу третього
пункту 5, пункту 9, абзацу 3 пункту 10,
пункту 11 розділу І Закону України від 23
лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін
до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», скасовано право
застрахованих громадян, що потерпіли
на виробництві від нещасного випадку
або професійного захворювання, на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду, яке вони мали відповідно
до приписів первинної редакції Закону.

Рішенням Конституційного Суду України
від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 визнано,
що зазначеними законодавчими змінами
право цієї категорії громадян на
відшкодування моральної шкоди не
порушено, оскільки статтею 1167
Цивільного кодексу України та
статтею 237-1 Кодексу законів про працю
України їм надано право
відшкодовувати моральну шкоду за
рахунок власника або уповноваженого
ним органу (роботодавця).

Враховуючи той факт, що травма
позивача, яка призвела до стійкої
втрати працівником професійної
працездатності, встановлена
медико-соціальною експертною комісією
24 квітня 2001 року, суд визнає, що у
позивача право на відшкодування
моральної шкоди унаслідок страхового
випадку виникло в період дії Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
положеннями якого були врегульовані
умови і порядок її відшкодування.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної сили,
крім випадків, коли він пом'якшує або
скасовує цивільну відповідальність.
Якщо цивільні відносини виникли раніше
і регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Таким чином, суд визнає наявність у
позивача права вимагати відшкодування
моральної шкоди, заподіяної внаслідок
отриманого трудового каліцтва, що
призвело до втрати працездатності, з
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Перевальському
районі Луганської області.

Доводи представника відповідача щодо
можливості стягнення суми
відшкодування моральної шкоди на
користь позивача за рахунок власника,
який не створив безпечні умови праці,
не ґрунтуються на нормах
законодавства, оскільки згідно частині
4 статті 2 ЦПК України закон, який
встановлює нові обов'язки, скасовує чи
звужує права, належні учасникам
цивільного процесу, чи обмежує їх
використання, не має зворотної сили.

За таких обставин твердження
представника відповідача про те, що
Закон України № 717-V від 23 лютого 2007 року
скасував і попередню
відповідальність Фонду з
відшкодування моральної шкоди
застрахованій особі, визнаються
неспроможними, оскільки зі змісту
вищенаведених положень закону
випливає, що акти цивільного
законодавства не застосовуються
стосовно прав і обов'язків, які виникли
до набрання ним чинності.

Визначення моральної шкоди міститься у
положеннях статті 23 ЦК України, у якій
зазначено, що моральна шкода полягає,
зокрема: 1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з противоправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів. Моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном, або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначені розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Обґрунтовуючи вимоги про наявність
факту спричинення та розміру моральної
шкоди, позивач зазначив, що в
результаті отриманного трудового
каліцтва, стан його здоров'я дуже
погіршився та він частково втратив
професійну працездатність, в нього
змінився ритм життя, він почав дуже
переживати за стан свого здоров'я, у
зв'язку з отриманою травмою він взагалі
втратив око, знаходиться під наглядом
лікарів, проходить систематичні курси
стаціонарного і амбулаторного
лікування у медичних закладах.
Унаслідок цього порушені його звичайні
соціальні зв'язки, він знаходиться у
постійній нервовій напруженості, що
негативно впливає на його
психологічний стан. Компенсація
моральної шкоди оцінюється позивачем у
розмірі 70000 грн.

Позивачем надані суду медичні
документи, які підтверджують факт його
лікування на стаціонарному лікуванні у
відділені мікрохірургії ока ЛОКБ з
23.01.2013 по 25.01.13 рр., де було проведено
операцію з видалення ока /а.с.12/.

Посилання представника відповідача на
відсутність об'єктивних доказів
спричинення моральної шкоди, у зв'язку
з ненаданням позивачем з цих обставин
висновку медико-експертної комісії, не
заслуговують на увагу суду, оскільки
позивачу внаслідок травми на
виробництві спричинена стійка втрата
професійної працездатності. Крім того,
Конституцією та законами України право
на відшкодування моральної шкоди є
важливою гарантією захисту прав і
свобод громадян. Необхідність надання
довідки МСЕК про наявність моральної
шкоди, згідно положень частини 3 статті
34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», передбачалась у
випадку заподіяння шкоди умовами
виробництва, яка не спричинила стійкої
втрати потерпілим працездатності.

Відповідно до Положення про
медико-соціальну експертизу,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 03 грудня 2009 року
№ 1317, питання визначення спричинення
моральної шкоди працівникам при
отримання трудового каліцтва не
входить до прав і обов'язків комісії
(пункт 11).

Крім того, у пункті 4.1 Рішення
Конституційного Суду України від 27
січня 2004 року № 1-рп/2004 вказано, що
ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеню
втрати професійної працездатності
спричиняють йому моральні і фізичні
страждання.

Приймаючи до уваги встановлені при
розгляді справи безспірні обставини:
факт отримання позивачем трудового
каліцтва, яке призвело до стійкої
втрати професійної працездатності 45 %,
суд визнає, що трудове каліцтво дійсно
зумовило порушення нормальних
життєвих зв'язків позивача, негативно
відбилося на його фізичному та
психічному стані, призвело до
оперативного втручання, що призвело до
втрати ока, змусили змінити спосіб
життя, і таким чином, позивачу завдана
моральна шкода.

Визнаючи розмір компенсації, що
підлягає стягненню на користь позивача
у відшкодування моральної шкоди, суд
приймає до уваги конкретні обставини
каліцтва, ступінь його тяжкості,
процент втрати працездатності,
характер, глибину, ступінь та
тривалість пов'язаних з цим моральних
страждань, ступінь вимушеного
порушення нормального укладу його
життя та необхідність докладання для
його організації додаткових зусиль,
виходячи із суті позовних вимог, засад
розумності і справедливості,
встановлює суму відшкодування у
розмірі 8000 грн. 00 коп., а в задоволенні
решти позовних вимог необхідно
відмовити.

Твердження представника відповідача
про отримання позивачем у повному
обсязі страхового відшкодування за
ушкодження здоров'я та соціальних
виплат, як на підставу відмови у
відшкодуванні моральної шкоди,
визнаються судом необґрунтованими,
тому суд їх відхиляє.

Зі змісту ч. 4 ст. 23 ЦК України
вбачається, що моральна шкода
відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування.

Оскільки відповідно до Закону України
«Про судовий збір» сторони звільнені
від сплати судового збору, суд
відносить його на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 213 - 215, 218 ЦПК
України, суд, -

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Перевальському
районі Луганської області про
відшкодування моральної шкоди,
внаслідок отримання травми на
виробництві задовольнити частково.

Стягнути з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Перевальському
районі Луганської області на користь
ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 8000 грн.
00 коп. /вісім тисяч грн.. 00 коп./

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити за необґрунтованістю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Луганської області через
Перевальський районний суд Луганської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення, а якщо особи, які
брали участь у справі, не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення - з дня
отримання копії цього рішення.

Головуючий-суддя:
Г.В. Булгакова