Справа № 2/226/517/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2014 року
м.Димитров

Димитровський міський суд Донецької
області у складі:

головуючого - судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Мітюхіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м.Димитров Донецької
області справу за позовом ОСОБА_1 до
державного підприємства
«Красноармійськвугілля» про стягнення
одноразової допомоги при звільненні у
зв'язку з виходом на пенсію, середнього
заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до відповідача державного
підприємства «Красноармійськвугілля»
(далі за текстом ДП
«Краноармійськвугілля») про стягнення
одноразової допомоги при звільненні у
зв'язку з виходом на пенсію, середнього
заробітку за час затримки розрахунку, в
обгрунтування якого вказав, що з
відповідачем по справі він знаходився
у трудових відносинах з 1965 року. 10.05.2000
року він звільнився з шахти
«Центральна», відокремленого
підрозділу відповідача, за власним
бажанням у зв'язку з переходом на
пенсію за віком. У порушення ст.116 КЗпП
України його не було письмово
повідомлено про виплату нарахованих
йому сум при звільненні, тому він не міг
знати про наявність чи відсутність
нарахування йому одноразової допомоги
при звільненні у зв'язку з виходом на
пенсію, яка передбачена п.12.15 Галузевої
(тарифної) угоди між Держвуглепромом і
галузевими вугільними профспілками
від 12.02.1992 року. 23.01.2014 року він
звернувся до відповідача, на що 10.02.2014
року останнім було повідомлено про те,
що йому не нараховувалась та не
сплачувалась вихідна допомога при
звільненні у зв'язку із виходом на
пенсію. Відповідно до п.12.15 Галузевої
угоди працівнику, що має право на
пенсію за віком чи по інвалідності, при
першому його звільненні з підприємства
сплачується одноразова допомога,
розмір якої залежить від стажу роботи в
галузі і середнього заробітку, а саме:
при наявності стажу роботи 20 і більше
років сплачується допомога у розмірі
трьохмісячного середнього заробітку.
При звільненні з шахти 10.05.2000 року його
стаж на підприємстві складав понад 20
років, тому він мав право на виплату
одноразової допомоги в розмірі трьох
середньомісячних заробітних плат, що
складає 810,78 грн., виходячи із його
середньомісячної заробітної плати у
270,26 грн. Так як він був звільнений 10.05.2000
року, а повний розрахунок
підприємством не був проведений, тому
загальна затримка розрахунку при
звільненні на час подання позовної
заяви становить з 11.05.2000 року по 28.02.2014
року - 5042 календарних днів. Середній
заробіток за цей час затримки складе
64890,54 грн., виходячи із його
середньоденного заробітку у 12,87 грн.
Крім того, незаконними діями
відповідача йому було завдано моральну
шкоду, яка полягає у душевних
стражданнях у зв'язку з порушенням його
законного права на вчасне отримання
зароблених ним грошей та матеріальних
труднощах на протязі тривалого часу.
Він став замкнутий, малотовариський,
порушився його звичайний життєвий
устрій, він втратив який або інтерес до
життя. Для забезпечення нормального
життєвого рівня йому доводилося брати
у борг гроші у знайомих, а в зв'язку з
невиплатою відповідачем зароблених їм
грошей, він не мав змоги в обумовлені
строки повертати борги, що зруйнувало
відносини з його кредиторами. Оцінуючи
характер та тривалість моральних
страждань, позивач просить суд
стягнути з відповідача на його користь
моральну шкоду в сумі 65692,32 грн., а також
одноразову допомогу при звільненні у
зв'язку з виходом на пенсію в сумі 810,78
грн. та середній заробіток за час
затримки розрахунку у розмірі 64890,78
грн.

Сторони до суду не з'явилися, про час і
місце розгляду справи сповіщені
належним чином, письмово повідомили
суд про розгляд справи у їх
відсутність.

Представник відповідача ДП
«Красноармійськвугілля» надав судові
письмове заперечення, відповідно до
якого відповідач позовні вимоги не
визнав у повному обсязі, оскільки
позивач працював на підприємстві під
час дії Колективного договору на 2000
рік, згідно до п.8.1 якого спірна
допомога сплачувалася із фонду
матеріального заохочення, тобто лише
за наявності прибутку. У 2000 році
підприємство мало збитки, що
унеможливлювало виплату соціальної
гарантії, до якої відноситься допомога
у зв'язку із звільненням. Тому допомога
у той час позивачу не була нарахована
та відповідно не сплачена. Також,
відповідач не погоджується із
розрахунком позивача щодо суми
середнього заробітку за затримку сум
при звільненні, оскільки відповідно до
п.8 постанови Кабінету Міністрів
України від 08.02.1995 року №100 «Про порядок
обчислення середньої заробітної
плати» нарахування виплат, що
обчислюються із середньої заробітної
плати за останні два місяці роботи
провадяться шляхом множення
середньоденного заробітку на число
робочих днів/годин. Середньоденна
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі днів. Тобто, відповідач вважає,
що середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні повинен
розраховуватися виходячи із робочих, а
не календарних днів. Із ствердженнями
позивача щодо стягнення на його
користь моральної шкоди відповідач
також не погоджується, оскільки в
позовній заяві не вказано, з яких
міркувань виходив позивач, визнаючи
розмір моральної шкоди, та якими
доказами підтверджується ця моральна
шкода.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що позовна заява
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з
22.11.1976 року по 10.05.2000 року знаходився у
трудових відносинах з відповідачем,
працюючи гірничим монтажником з повним
робочим днем у шахті, і був звільнений
за власним бажанням у зв'язку з виходом
на пенсію за віком, що підтверджено
записами з трудової книжки позивача
(а.с.5-7).

Відповідно до довідки управління
Пенсійного фонду України в м.Димитрові
від 22.01.2014 року ОСОБА_1 знаходиться на
пенсійному обліку з 23.01.1995 року по
теперішній час і отримує пенсію за
віком відповідно до ст.14 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» (а.с.9).

Відповідно до довідки відповідача від
10.02.2014 року середньомісячна заробітна
плата позивача за два місяця до його
розрахунку склала 270,26 грн., а
середньоденна - 12,87 грн., одноразову
допомогу у зв'язку з виходом на пенсію
позивач не отримував (а.с.8).

За змістом п.12.15 Галузевої угоди по
тарифам, трудовим та соціальним
гарантіям між Урядом України і
галузевими профспілками працівників
вугільної промисловості від 14.02.1992 року
при виході працівника на пенсію
сплачується одноразова допомога,
розмір якої залежить від стажу роботи в
галузі і середнього заробітку, але не
менш, зокрема, 20 років та більше - 3-х
місячний заробіток.

Відповідно до п.8.1 Колективного
договору по шахті «Центральна» в/о
«Красноармійськвугілля» на 2000 рік при
звільненні працівника у зв'язку з
переходом на пенсію виплачується
одноразова допомога у залежності від
стажу роботи на підприємстві, зокрема,
при стажі понад 20 років - у розмірі
трьох середньомісячних заробітків.

Згідно за ч.1 ст.5 Закону України «Про
колективні договори і угоди» умови
колективних договорів і угод,
укладених відповідно до чинного
законодавства, є обов'язковими для
підприємств, на які вони поширюються,
та сторін, які їх уклали.

Оскільки позивач був звільнений з
підприємства у зв'язку з виходом на
пенсію та мав стаж у вугільній галузі
понад 20 років, про що свідчать записи з
його трудової книжки та довідка з
пенсійного фонду (а.с.5-7, 9), відповідач
повинен був сплатити йому 3-х місячний
заробіток, який складає 810,78 грн. (270,26
грн. х 3 місяці).

Доводи представника відповідача щодо
положення Колективного договору в
частині виплати при наявності фонду
матеріального заохочення суд вважає
такими, що не ґрунтуються на законі,
оскільки відповідно до п.3.2 Галузевої
угоди положення Угоди є обов'язковими
до застосування при укладанні, зокрема,
колективних договорів і на підставі
ст.16 КЗпП України вказівка у
колективному договорі щодо виплати
одноразової допомогу у зв'язку з
виходом на пенсію тільки при наявності
фонду матеріального заохочення є
недійсною, оскільки погіршує становище
працівників у порівнянні з Галузевою
угодою.

Згідно за абз.1 ч.1 ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Таким чином, підприємство повинно було
виплатити позивачу вказану допомогу у
день його звільнення. Суд зауважує, що
у абз.1 ч.1 ст.116 КЗпП України, йде мова
про всі суми, а не тільки заробітну
плату.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до інформації відповідача,
проти якої позивач не заперечував,
заробіток позивача в березні 2000 року за
12 робочих днів склав 171,10 грн., у квітні
2000 року за 20 робочих днів - 240,72 грн., отже
середньоденна заробітна плата
позивача складає 12,87 грн. ((171,10 грн. + 240,72
грн.) : (12 днів + 20 днів)) (а.с.8).

Позивач просить суд стягнути його
середній заробіток за період з 11.05.2000
року по 28.02.2014 року в сумі 64890 грн. 54 коп.,
із розрахунку: 5042 календарних днів х 12,87
грн. - середньоденний заробіток
позивача.

Перевіривши розрахунок, суд находить
його таким, що не відповідає вимогам
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08.02.95 № 100, оскільки відповідно до п.8
вказаної постанови нарахування
виплат, що обчислюються із середньої
заробітної плати за останні два місяці
роботи провадяться шляхом множення
середньоденного заробітку на число
робочих днів/годин, а не календарних, як
це зробив позивач.

Відповідно до додатків до листів
Міністерства праці та соціальної
політики України про розрахунок норми
тривалості робочого часу на 2000 - 2014
роки: №13-1735 від 12.05.2000, № 13-4796 від 20.11.2000
року, № 010-1201 від 23.11.2001 року, № 010-1135 від
06.11.2002 року, № 03-3/7221-013-15 від 18.11.2003 року,
№ 03-3/10426-036-15 від 12.10.2004 року, №
7881/0/14-05/036-15 від 04.10.2005 року, № 6540/0/14-06/13
від 09.10.2006 року, № 6884/0/14-07/13 від 18.09.2007
року, № 10338/0/14-08/13 від 30.09.2008 року, №
9681/0/14-07/13 від 25.08.2009 року, № 9111/0/14-10/13 від
25.08.2010 року, № 8515/0/14-11/13 від 23.08.2011 року, №
9050/0/14-12/13 від 21.08.2012 року, № 9884/0/14-13/13 від
04.09.2013 року, кількість робочих днів, за
які позивачеві затримано виплату
зарплати становить:

- за 2000 рік з 11.05.2000 рік по 31.12.2000 рік - 163
днів,

- за 2001 рік - 251 день,

- за 2002 рік - 251 день,

- за 2003 рік - 251 день,

- за 2004 рік - 252 днів,

- за 2005 рік - 251 день,

- за 2006 рік - 250 днів,

- за 2007 рік - 251 день,

- за 2008 рік - 252 дні,

- за 2009 рік - 251 день,

- за 2010 рік - 251 день,

- за 2011 рік - 250 днів,

- за 2012 рік - 251 день,

- за 2013 рік - 251 день,

- за 2014 рік з 01.01.2000 рік по 28.02.2014 рік - 41
днів, а всього 3467 робочих дня.

Отже, середній заробіток
позивача за час затримки розрахунку за
період з 11.05.2000 року по 28.02.2014 року
складе 44620 грн. 29 коп., із розрахунку: 3467
робочих днів х 12,87 грн. - середньоденний
заробіток позивача.

Відповідно до ч.3 ст.117 КЗпП України, яка
діяла на час виникнення спірних
відносин до її виключення із статті на
підставу Закону України від 20.12.2005 року
№ 3248-1У, у разі, якщо звільнений
працівник до одержання остаточного
розрахунку стане на іншу роботу, розмір
зазначеної в частині першої цієї
статті компенсації зменшується на
суму заробітної плати, одержаної за
новим місцем роботи.

Записи трудової книжки позивача
свідчать про те, що після звільнення з
підприємства ОСОБА_1 до 2007 року ніде не
працював.

Тому суд вважає, що саме ця сума
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача.

Згідно за ч.2 ст.233 КЗпП України у разі
порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Відповідно до п.2.42 Інструкції зі
статистики заробітної плати,
затвердженої наказом Міністерства
статистики України № 323 від 11.12.1995 року,
яка діяла на час звільнення позивача,
сума наданих підприємством трудових і
соціальних пільг працівникам, а саме
одноразова допомога працівникам, які
виходять на пенсію, входила до інших
заохочувальних та компенсаційних
виплат, які в свою чергу входять до
фонду оплати праці.

Таким чином, вказана допомога входить
до фонду оплати праці і на неї
розповсюджується ч.2 ст.233 КЗпП України.

Вирішуючи спір про стягнення
моральної шкоди у сумі 64890,54 грн., суд
виходить з того, що це право у позивача
виникло з 13.01.2000 року з часу введення в
дію ст.237-1 КЗпП України.

Згідно ч.1 ст.2371 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Позивач вказував, що несвоєчасною
виплатою розрахунку йому спричинена
моральна шкода, що полягає у порушенні
його звичайного життєвого устрою, він
став замкнутий, мало товариський,
втратив інтерес до життя. Для
забезпечення нормального життєвого
рівня, йому довелося брати у борг гроші
у знайомих, товаришів, а у зв'язку з
невиплатою відповідачем зароблених
ним грошей, він не мав змоги в
обумовлені строки повертати борги, що
зруйнувало його відносини з його
кредиторами, які до теперішнього часу
не налагоджені. Для налагодження
стосунків з кредиторами, у нього
виникає необхідність витрачати власні
кошти. Але належних доказів в
обґрунтування своїх моральних
страждань та розміру моральної шкоди,
окрім загальних висловлювань,
позивачем суду не надано.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що
у вимогах щодо стягнення моральної
шкоди необхідно відмовити.

В силу ст.88 ЦПК України з відповідача
підлягає стягненню судовий збір у
розмірі 454 грн. 31 коп., так як позивач
на підставі ст.5 Закону України «Про
судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ
звільнений від вказаних витрат при
подачі даного позову до суду.

На підставі ст.43 Конституції України,
ст.24 Закону України "Про оплату праці",
ст.ст.116, 117, 237-1, 232, 233 КЗпП України, ч.1 ст.5
Закону України «Про колективні
договори і угоди», постанови Кабінету
Міністрів України від 08.02.95 № 100, п.12.15
Галузевої угоди по тарифам, трудовим та
соціальним гарантіям між Урядом
України і галузевими профспілками
працівників вугільної промисловості
від 14.02.1992 року, керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60,
88, 209, 213, 214, 215, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до державного
підприємства «Красноармійськвугілля»
стягнення одноразової допомоги при
звільненні у зв'язку з виходом на
пенсію, середнього заробітку за час
затримки розрахунку задовольнити
частково.

Стягнути з державного підприємства
«Красноармійськвугілля», юридична
адреса: м.Димитров, вул. Ватутіна, б.1,
код ЭДРПОУ 32087941:

- на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
одноразову допомогу при звільненні у
зв'язку з виходом на пенсію в сумі 810
грн. 78 коп., середній заробіток за
затримку розрахунку при звільнені за
період з 11.05.2000 року по 28.02.2014 року в сумі
44620 грн. 29 коп., а всього 45431 (сорок п'ять
тисяч чотириста тридцять одна) грн. 07
коп.;

- на користь держави судовий збір у
сумі 454 (чотириста п'ятдесят чотири)
грн. 31 коп.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Донецької області через
Димитровський міський суд Донецької
області шляхом подачі апеляційної
скарги у десятиденний строк з дня його
оголошення. Особи, які брали участь, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати судову скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 30.04.2014
року.

Суддя
Ж.Є.Редько