Справа №2-3487/11 15.04.2014 15.04.2014 15.04.2014
Провадження №22-ц/784/1002/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у першій інстанції Щербина
Доповідач в апеляційній інстанції
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської
Ж.М.,

при секретарі судового засідання -
Романенко Ю.О.,

за участю: представника позивача -
ОСОБА_3,

представників відповідача -
ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_6- ОСОБА_4

на рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 14
січня 2014 року

за
позовом

ОСОБА_8 до ОСОБА_6, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору - приватний нотаріус
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, про визнання договору
довічного утримання недійсним та
визнання права власності,

В С
Т А Н О В И Л А

У серпні 2011 року ОСОБА_8 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_6 про
визнання договору довічного утримання
недійсним та визнання права власності.

Позивач зазначав, що він перебував
у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_10 та
проживав з нею за адресою: АДРЕСА_1.
Вказана квартира на права власності
належала останній.

У 2006 році стан здоров'я ОСОБА_10
значно погіршився.

З 20 березня по 05 квітня 2006 року в
зв'язку з повторним інсультом вона
перебувала на лікуванні у
неврологічному відділенні
Миколаївської обласної лікарні.

Відповідачка ОСОБА_6, яка є
племінницею ОСОБА_10, дізнавшись про її
стан здоров'я, запропонувала йому
скласти на його ім'я заповіт.

Для цього 3 серпня 2006 року запросила
приватного нотаріуса Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
яка посвідчила договір довічного
утримання. Він же, підписуючи
правовстановлюючий документ замість
дружини, вважав, що підписує заповіт на
своє ім'я та, вважаючи себе
спадкоємцем, зберігав його у шухляді
шафи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла.

Він продовжував проживати у даній
квартирі. Лише у вересні 2010 року із
позову ОСОБА_6 до нього про усунення
перешкод у користуванні власністю,
виселення та вселення, він дізнався про
те, що 03 серпня 2006 року ним було
підписано договір довічного утримання,
а не заповіт, і з цього часу власником
спірної квартири є відповідачка.

Посилаючись на те, що в результаті
хвороби у ОСОБА_10 був параліч лівої
частини тіла, функціонувала лише права
і вона була правшею, то не було
необхідності доручати підписувати
документ йому, виникають сумніви щодо
здатності останньої усвідомлювати
свої дії, вільно виявляти
волевиявлення та підписувати
документи.

З врахуванням викладеного,
позивач просив визнати недійсним
договір довічного утримання від 03
серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_10
та ОСОБА_6, визнати за ним право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Заводського районного
суду м. Миколаєва від 14 січня 2014 року
позов задоволено частково. Визнано
недійсним договір довічного утримання
( догляду) від 03 серпня 2006 року,
укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_6,
посвідчений приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 та зареєстрованого у
реєстрі №2044. В задоволенні позову в
іншій частині відмовлено. Стягнуто з
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 1967 грн.10 коп.
судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_6 - ОСОБА_4, посилаючись на
неправильне встановлення обставин, які
мають значення по справі, порушення
норм процесуального права, просила
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у
задоволенні позову у повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну
скаргу представник позивача просила
відхилити апеляційну скаргу, оскільки
вона ґрунтується на формальних
міркуваннях представника
відповідачки.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представників відповідачки
та позивача, перевіривши правильність
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_8 та ОСОБА_10 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 1993
року ( а.с.9)

На підстав свідоцтва про право
власності на житло від 30 червня 1996
року, рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 04 липня 2005 року
ОСОБА_10 на праві приватної власності
належала квартира АДРЕСА_1 ( а.с.47).

03 серпня 2006 року між ОСОБА_10(
відчужувач) та ОСОБА_6 ( набувач)
укладено договір довічного утримання (
догляду), за умовами якого остання
набула у власність однокімнатну
квартиру за вищевказаною адресою, і, в
свою чергу, зобов'язалася утримувати
відчужувача. Даний договір було
посвідчено приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 за місцем проживання
відчужувача в зв'язку з її хворобою.

За ОСОБА_10 договір було підписано
її чоловіком ОСОБА_8, про що останній не
заперечує ( а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла.

Задовольняючи частково позовні
вимоги, суд першої інстанції посилався
на висновок експерта №2355 посмертної
судової медичної
психолого-психіатричної експертизи
від 26 вересня 2013 року та вважав, що є
підстави для визнання даного договору
недійсним, тому що за даним висновком
ОСОБА_10 страждала стійким хронічним
психічним розладом, що абсолютно
позбавляло її можливості розуміти
фактичне значення своїх дій та
керуватися ними, передбачати їх
можливі наслідки. Вона не могла свідомо
обговорювати умови договору довічного
утримання (догляду) від 03 серпня 2006
року, свідомо приймати рішення і
реалізовувати їх своїми діями, а також
прогнозувати наслідки особистих дій.

Акт №35 комісійної посмертної
судово-психіатричної експертизи від 28
січня 2013 року не прийнято до уваги,
оскільки він суперечить наявним в
матеріалах справи доказам.

Проте з таким висновок суду
погодитися не можна.

Відповідно до статті 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання
сторонами або стороною в момент
вчинення правочину вимог, встановлених
ч.ч. 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило,
має наслідком визнання правочину
недійсним.

Статтею 225 ЦК України передбачено,
що правочин, який дієздатна фізична
особа вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та (
або) не могла керуватися ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиїх права або
інтересів порушені.

Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті
випадки, коли немає законних підстав
для визнання громадянина недієздатним,
однак є дані про те, що в момент
укладення правочину він перебував у
такому стані, коли не міг розуміти
значення своїх дій або керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
зворушення тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд призначає
судово-психіатричну експертизу.

Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів, відповідно до ст. 212 ЦПК
України.

Пленум Верховного Суду України в
п.16 Постанови «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009
року роз'яснив, що для визначення
психічного стану на момент укладення
правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК
України зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу.

З матеріалів справи вбачається,
що з метою з'ясування психічного стану
ОСОБА_10 на час укладення оспорюваного
правочину у справі була призначена
посмертна комісійна
судово-психіатрична експертиза,
проведення якої доручено спеціалістам
Миколаївської обласної психіатричної
лікарні №1 та надано висновок
експертів з цього питання.

Згідно з актом №35 посмертної
судово-психіатричної експертизи
проведеної в період з 03 травня 2012 року
по 28 січня 2013 року ОСОБА_10 на момент
посвідчення договору довічного
утримання (догляду) страждала
психічними розладами ( емоціонально
лабільним і легким когнітивним)
внаслідок судинних захворювань
головного мозку (гіпертонічної
хвороби, атеросклерозу), ступінь
вираженності та глибина яких не
позбавляли її здатності розуміти
значення своїх дій та керуватися ними в
період складання договору 03 серпня 2006
року ( а.с.123-130).

Зважаючи на даний висновок, за
клопотанням представника позивача, у
якої вищевказаний висновок викликав
сумніви щодо його об'єктивності та
повноти дослідження, оскільки
викладений не в категоричній формі, є
нечітким, допущено двозначне
тлумачення, ухвалою Заводського
районного суду м. Миколаєва від 09
квітня 2013 року у справі було
призначено комплексну судову
психолого - психіатричну експертизу,
проведення якої доручено експертам
Одеського науково-дослідницького
інституту судових експертиз.

Відповідно до висновку експертів
№2355 від 26 вересня 2013 року ОСОБА_10
страждала стійким хронічним психічним
розладом, що абсолютно позбавляло її
можливості розуміти фактичне значення
своїх дій та керуватися ними,
передбачати їх можливі наслідки. Вона
не могла свідомо обговорювати умови
договору довічного утримання (догляду)
від 03 червня 2006 року, свідомо приймати
рішення і реалізовувати їх своїми
діями, а також прогнозувати наслідки
особистих дій ( а.с.174-186).

У п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 1997
року № 8 «Про судову експертизу в
кримінальних і цивільних справах»
роз'яснено, що при перевірці й оцінці
експертного висновку суд повинен
з'ясувати: чи було додержано вимоги
законодавства при призначенні та
проведенні експертизи; чи не було
обставин, які виключали участь
експерта у справі; компетентність
експерта і чи не вийшов він за межі
своїх повноважень; достатність поданих
експертові об'єктів дослідження;
повноту відповідей на порушені питання
та їх відповідність іншим фактичним
даним; узгодженість між дослідницькою
частиною та підсумковим висновком
експертизи; обґрунтованість
експертного висновку та його
узгодженість з іншими матеріалами
справи.

Частиною 6 ст. 147 ЦПК України
передбачено, що висновок експерта для
суду не є обов'язковим і оцінюється
судом за правилами, встановленими ст. 212
цього Кодексу.

Стаття 212 ЦПК України зазначає, що
жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Разом із тим доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60
ЦПК України).

Пунктом 2 Порядку проведення
судово-психіатричної експертизи,
затвердженого наказом Міністерства
охорони здоров'я України №397 від 08
жовтня 2001 року, зареєстрованого у
Міністерстві юстиції України 01 березня
2002 року за №219/6507, передбачено, що
судова-психіатрична експертиза
проводиться в Українському
науково-дослідницькому інституті
соціальної і судової психіатрії та
наркології МОЗ України, центрах
судово-психіатричних експертиз,
відділеннях ( амбулаторних,
стаціонарних експертиз), які є
структурними підрозділами
психоневрологічних ( психіатричних)
лікарень, психоневрологічних
диспансерів. Зазначені заклади охорони
здоров'я виконують функції
судово-експертних установ або
підрозділів.

Суд першої інстанції, надаючи
перевагу висновку комплексної судової
психолого-психіатричної експертизи,
на вищевказане уваги не звернув та
призначив проведення експертизи -
експертній установі, підпорядкованій
Міністерству юстиції України, а саме:
Одеському науково-дослідному
інституту судових експертиз.

Відповідно до ст.144 ЦПК
України експертиза призначається
ухвалою суду, де зазначаються підстави
та строк для проведення експертизи, з
яких питань потрібні висновки
експертів, ім'я експерта або
найменування експертної установи,
експертам якої доручається проведення
експертизи, об'єкти, які мають бути
дослідженні, перелік матеріалів, що
передаються для дослідження, а також
попередження про відповідальність
експерта завідомо неправдивий
висновок та за відмову без поважних
причин від виконання покладених на
нього обов'язків.

Як вбачається із матеріалів
справи, керівник експертної установи,
посилаючись на те, що в штаті ОНДІСЕ не
має судового експерта - психіатра,
просив суд у відповідності до положень
п.4.7 Інструкції про призначення та
проведення судових експертиз,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 08 жовтня 1998 року
за №53/5 ( далі - Інструкці), визначити
особу судового експерта-психіатр, який
буде приймати участь у даній
комплексній експертизі ( а.с.166).

Питання щодо залучення такого
експерта має проводиться з дотриманням
вимог діючого законодавства України.

Так, згідно з ч.3 ст.10 Закону
України « Про судовоу експертизу» до
проведення судових експертиз, крім тих,
що проводяться виключними державними
спеціалізованими установами, можуть
залучатися також судові експерти, які
не є працівниками цих установ.

Відповідно до п.4.7 вищевказаної
Інструкції, якщо проведення
комплексної експертизи не може бути
здійснено силами експертів даної
експертної установи, її керівник
повідомляє про це орган ( особу), який (
яка) призначив(ла) експертизу та
просить залучити до проведення
експертизи експерта відповідно
спеціалізації.

Тобто, залучення для
проведення комплексної судової
психолого-психіатричної експертизи
лікара - психіатра ОСОБА_11 повинно було
бути у відповідності до положень норм
цивільно-процесуального
законодавства, оскільки він не є
працівником даної експертної
установи.

А тому в ухвалі про
призначення такої експертизи, повинно
бути зазначено прізвище, ім'я та
по-батькові, освіта, спеціальність,
місце роботи, адреса цієї особи.

Між тим, суд першої інстанції,
не відновлюючи провадження по справі
для вирішення клопотання керівника
ОНДІСЕ, листом призначив вищевказану
особу для проведення посмертної
комплексної експертизи ( а.с.168 ).

Крім того, призначаючи дану
експертизу, суд належним чином не
обґрунтував та не зазначив у своїй
ухвалі, чому участь у справі психолога
у дослідженні психічного стану
ОСОБА_10 є обов'язковою, адже за життя
ОСОБА_10 не було встановлено діагнозу
щодо наявності у неї психічного
розладу, при цьому не взяв до уваги те,
що підставою для визначення правочину
недійсним згідно із ст. 225 ЦК України
може бути лише абсолютна
неспроможність особи в момент
вчинення правочину розуміти значення
своїх дій та керувати ними.

Отже, ураховуючи, що експертний
висновок №2355 посмертної судової
медичної психолого-психіатричної
експертизи від 26 вересня 2013 року
призначено з порушенням

вимог законодавства, а саме: обрано не
той заклад, який має право проводити
експертизи з визначення психічного
стану особи; експерта- психіатра
призначено за листом суду, а не ухвалою,
як того вимагають норми цивільного
процесуального кодексу України; в
ухвалі суду про призначення
вищевказаної експертизи не зазначено
в чому полягає необхідність участі у
дослідженні лікара -психолога, то він
не може бути визнаний належним доказом
по даній справі.

Щодо акту №35 посмертної
судово-психіатричної експертизи,
проведеної в період з 03 травня 2012 року
по 28 січня 2013 року, то ОСОБА_10 на момент
посвідчення договору довічного
утримання (догляду) страждала
психічними розладами ( емоціонально
лабільним і легким когнітивним)
внаслідок судинних захворювань
головного мозку (гіпертонічної
хвороби, атеросклерозу), ступінь
вираженності та глибина яких не
позбавляли її здатності розуміти
значення своїх дій та керуватися ними в
період складання договору 03 серпня 2006
року.

Те, що волевиявлення відчужувача
на час укладання оспорюваного договору
було вільним і відповідало її
внутрішній волі, підтверджується
також і іншими, зібраними по справі
доказами.

Як вбачається із матеріалів
справи, допитані у судовому засіданні
свідки: сусіди - ОСОБА_12, ОСОБА_13 та
лікарі - ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
підвердили, що у ОСОБА_10 дійсно був
лівосторонній параліч, але ушкоджена
була і права сторона, між тим була
адекватною, орієнтувалася у часі та
просторі, знала хто вона така,
розмовляла, знала свої хвороби і їх
наслідки.

Між тим, пояснення свідка ОСОБА_17
не можуть бути прийняті до уваги,
оскільки він є сином позивача і
зацікавленою собою. А свідок ОСОБА_18
не проживали поряд із ОСОБА_19 та ніколи
з нею тісно не спілкувалася.

Крім того, допитаний у судовому
засіданні експерт ОСОБА_20 пояснив, що
яких - небудь медичних чи клінічних
даних, які б свідчили про
неспроможність ОСОБА_10 розуміти
значення своїх дій медичні документи,
історії хвороби не містять.

Із листка огляду ОСОБА_10 лікарем
НОПЛ №1 на дому 28 липня 2006 року
вбачається, що остання була у
свідомості, контакту доступна, мова
змазана, пам'ять збережена, називає
себе і оточуючих, орієнтується в часі.

Допитана у судовому засіданні
приватний нотаріус ОСОБА_9 вказувала
на те, що ОСОБА_10, хоча і перебувала у
хворобливому стані, але була
адекватною, розповідала чим хворіє.

Більш того, як вбачається із
тексту позовної заяви про визнання
договору довічного утримання
недійсним, з якою ОСОБА_8 звернувся до
суду до ОСОБА_11 у листопаді 2010 року „...
ОСОБА_10 чекала на візит нотаріуса,
підтвердила нотаріусу, що вона дійсно
є ОСОБА_10, якого року народження, що
вона усвідомлює, що нотаріус приїхав
для вчинення нотаріальних дій..."

З наведеного вбачається, що
висновок посмертної
судово-психіатричної експертизи,
проведеної в період з 03 травня 2012 року
по 28 січня 2013 року узгоджується з
поясненнями свідків, а тому доказів
того, що на час укладання договору
довічного утримання 03 серпня 2006 року
волевиявлення ОСОБА_10 не було вільним і
не відповідало її внутрішній волі,
тобто вона не розуміла значення своїх
дій і не могла керувати ними, не має.

За такого висновок суду про
недійсність оскаржуваного договору
довічного утримання з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України є
неправильним.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України
передбачено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше не випливає із закону або
незаконність набуття права власноті
не встановлена судом.

Приймаючи до уваги, що квартира
АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини 30
березня 2007 року не належала ОСОБА_10

ОСОБА_6 право власності набуто у
відповідності до ч.1 ст.328 ЦК України -
на підставі договору довічного
утримання від 03 серпня 2006 року, який в
установленому законом порядку
недійсним не визнано, а тому у ОСОБА_8
відсутні підстави для визнання за ним
права власності на спірну квартиру в
порядку спадкування з законом як
спадкоємця пешої черги.

Враховуючи вищевикладене, рішення
суду першої інстанції на підставі
п.п.1,2 ст.309 ЦПК України підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303,309,316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 14 січня 2014 року
- скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_8 до
ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору -
приватний нотаріус Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
про визнання договору довічного
утримання недійсним та визнання права
власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді: