Справа № 2-2384/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року

м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у
складі:

головуючого судді Оксюти Т.Г.,

при секретарі Жлукто І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та
кредит» про визнання недійсним
договору про надання споживчого
кредиту на підставі Закону України
«Про захист прав споживачів»,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з позовом до
відповідача про визнання недійсним
кредитного договору на підставі Закону
України «Про захист прав споживачів».

Свої вимоги обґрунтовує тим, що
кредитний договір № 03-867/08-А від 07.02.2008 р.
укладений між ВАТ «Банк «Фінанси та
Кредит», правонаступником якого є ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» та ним був
оформлений з порушенням вимог
Цивільного кодексу України, Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, затверджених
постановою Правління Національного
банку України від 10.05.2007 р. № 168; Закону
України «Про захист прав споживачів»
від 12.05.1991 р. № 1023-ХП.

Вважає, що умови кредитного договору
порушують його права, як споживача та
не відповідають вимогам чинного
законодавства.

Позивачу не була надана в належній і
зрозумілій формі вся необхідна
інформація про кредит, у тому числі
перед укладання договору не було
надано в письмовій формі інформацію
про умови кредитування, а також
орієнтовану сукупну вартість кредиту,
інформацію про платежі споживача.

Позивача не було ознайомлено з умовами
кредиту, зі строком кредитного
договору, протягом якого діятимуть
умови договору та з порядком
інформування споживача про їх зміну.

Крім того, позивач не був ознайомлений
з наявною формою кредитування з
коротким описом відмінностей між ними,
в тому числі між зобов'язаннями
споживача; типом відсоткової ставки;
необхідністю здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; податковим режимом
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право, або
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію;
переваги та недоліки пропонованих схем
кредитування.

Разом з тим зазначив, що окремі
положення договору не відповідають
чинному законодавству.

З урахуванням викладеного просив позов
задовольнити.

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав в повному обсязі.
Збільшив їх, доповнивши вимогою про
стягнення з відповідача на користь
позивача в якості відшкодування
завданої шкоди в порядку ст.ст. 216, 230 ЦК
України 200548,88 грн.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти вимог ОСОБА_1
заперечувала, вважаючи їх
необґрунтованими та такими, що
суперечать нормам чинного
законодавства.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши надані докази, суд
приходить до наступного.

Судом встановлено, що 07.02.2008 року між
Банком «Фінанси та Кредит», в особі
філії Центральне регіональне
управління «АТ «Фінанси та Кредит» та
ОСОБА_1 був укладений кредитний договір
№03-867/08-А.

Предметом даного договору є надання
банком позичальнику в тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
поворотності, строковості, платності
кредитних коштів у розмірі 12372 доларів
США 00 центів, з терміном повернення
кредитних коштів до 06.02.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1
посилався на те, що умови кредитного
договору порушують його права як
споживача та не відповідають вимогам
чинного законодавства. Оспорюваний
договір в порушення Закону України
«Про захист прав споживачів» містить
несправедливі умови, які порушують
принцип рівності сторін договору, не
містить умов або правил, які б
регулювали відповідальність
відповідача, порядку зміни кредитного
договору, який враховував би інтереси
споживача, умови про порядок
припинення договору, строк дії
договору не встановлений. Також
посилався на те, що йому не була надана
в належній і зрозумілій формі вся
необхідна інформація про кредит, у тому
числі не було надано розрахунку
загальної вартості кредиту, не
зазначено вартість всіх супутніх
послуг, і він не був попереджений про
відсутність в договорі умов, які є
обов'язковими для договорів даного
виду згідно законодавства.

Разом з тим, такі посилання позивача не
ґрунтуються на законі та
спростовуються умовами договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов.

Істотними умовами кредитного договору
відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК
України та ст. 1054 ЦК України є умови про
мету, суму і строк кредиту, умови і
порядок його видачі та погашення,
розмір, порядок нарахування та виплата
процентів, відповідальність сторін.

Враховуючи те, що 07.02.2008 року між
позивачем та відповідачем був
укладений кредитний договір №03-867/08-А,
суд приходить до висновку, що сторони
дійшли згоди щодо істотних умов
договору та взяли на себе зобов'язання
щодо виконання даного договору.

Згідно положень Закону України «Про
захист прав споживачів», а саме п. 1 ст. 11
договір про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого,
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом із нарахованими
відсотками.

Отже, сторонами даного правочину є
кредитодавець (банк або інша фінансова
установа) та позичальник (п. 1 ст. 1054 ЦК
України), що в свою чергу суперечить
позиції позивача щодо визначення
сторін кредитного договору відповідно
до Закону України «Про захист прав
споживачів», а саме як споживача та
продавця (виконавця, виробника).

Банківський кредит - це будь-яке
зобов'язання банку надати певну суму
грошей, будь-яка гарантія, будь-яке
зобов'язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми.

Основними ознаками кредиту є
строковість, платність і зворотність.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»
відносини банку з клієнтом регулюються
законодавством України та угодами
(договорами) між клієнтом та банком.

Згідно ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах
встановлених договором або актом
цивільного законодавства. Особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковими для неї.

Кредитний договір вважається
укладеним з моменту досягнення згоди
сторонами за всіма істотними умовами, а
саме, згідно кредитного договору цей
договір набирає чинності з моменту
першої видачі кредитних ресурсів і діє
до повного виконання сторонами
прийнятих на себе зобов'язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України
позичальник має право відмовитись від
одержання кредиту частково або в
повному обсязі, повідомивши про це
кредитора до встановленого договором
строку його надання.

Також, відповідно до п. 6 ст. 11 Закону
України «Про внесення змін до Закону
України «Про захист прав споживачів»
№3161 споживач має право протягом 14
календарних днів відкликати свою згоду
на укладання договору про надання
споживчого кредиту без пояснення
причин.

Встановлено, що позивач не відмовлявся
від виконання умов кредитного договору
та не інформував банк про неможливість
виконання своїх зобов'язань за
кредитним договором.

В свою чергу до кредитного договору
№03-867/08-А від 07.02.2008 року був підписаний
додаток №1 Графік зниження розміру
заборгованості, з яким особисто під
підпис був ознайомлений ОСОБА_1, а також
додатково ознайомлено та підписано
інформацію про умови кредитування до
кредитного договору №03-867/08-А від 07.02.2008
року.

Отже, позивачу були повністю відомі
істотні умови кредитного договору, так
як він не звертався до кредитора за
роз'ясненням положень договору, якій
були йому не зрозуміли, тим самим
погоджуючись із всіма умовами
кредитного договору.

Встановлено, що відповідач ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» виконав свої
зобов'язання за кредитним договором в
повному обсязі, відкривши позивачу
позичковий рахунок і здійснивши вдачу
кредитних коштів на підставі письмової
заяви ОСОБА_1

За таких умов, договір вважається
укладеним з моменту, коли банк, як
сторона, яка одержала пропозицію
клієнта укласти кредитний договір, у
межах строку для відповіді вчинила дію
відповідно до вказаних у заяві (оферті)
(ч. 2. ст. 640 ЦК України), а тому посилання
позивача у своїй позовній заяві на те,
що договір укладений між ним та банком
не відповідає вимогам чинного
законодавства України, а саме банк ввів
клієнта в оману, не надав інформації в
письмовій формі, передбаченої нормами
чинного законодавства є
безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» виконавець
(послуг) не повинен включати у договори
із споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача, зокрема, встановлення
жорстких обов'язків споживача, тоді як
надання послуги обумовлене лише
власним розсудом виконавця. Якщо
положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
замінено або визнано недійсним, або
договір може бути визнаний недійсним в
цілому.

Відповідно до статей 10, 60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 6 ЦК України визначено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Доводи позивача щодо невідповідності
змісту договору нормам Закону України
«Про захист прав споживачів» та Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
скупну вартість кредиту є
необґрунтованими ще й тому, що згідно
Закону України «Про захист прав
споживачів», у договорі про надання
споживчого кредиту зазначаються:

сума кредиту;

детальний розпис сукупної вартості
кредиту з урахуванням відсоткової
ставки

за кредитом та вартості всіх послуг,
пов'язаних з одержанням,
обслуговуванням, погашенням

кредиту та укладенням договору про
надання споживчого кредиту;

дата видачі кредиту або, якщо кредит
видаватиметься частинами, дати і суми

надання таких частин кредиту та інші
умови надання кредиту;

право дострокового повернення кредиту;

річна відсоткова ставка за кредитом;

умови дострокового розірвання
договору;

інші умови.

Встановлено, що під час укладання
договору, банк керуючись нормами
Закону України «Про захист прав
споживачів» та п.п. 2.1, 2.4 та 2.5 Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
скупну вартість кредиту, надав клієнту
в письмовій формі для ознайомлення
розроблену банком Довідку про умови
кредитування та орієнтовну сукупну
вартість споживчого кредиту, детальний
розпис сукупної вартості кредиту, що
підтверджується відповідним Графіком
платежів, а також інформацію про всі
витрати, пов'язані з одержанням
кредиту, що зазначені в інформаційному
блоці заяви (оферти) клієнта, які
позивач підписав, чим надав письмове
підтвердження споживача про
ознайомлення в повному обсязі з
наступною інформацією: кредитні умови,
зокрема мету, для якої споживчий кредит
може бути витрачений, форми його
забезпечення, наявні форми
кредитування, дату видачі кредиту,
відсоткову ставку, суму, на яку кредит
виданий, варіанти повернення кредиту,
можливість дострокового повернення
кредитних коштів, а також
відповідальність сторін за
невиконання або порушення умов
договору, та підтвердив згоду на
укладення договору своїм підписом в
заяві (оферті).

Таким чином, позивач отримав усю
необхідну, доступну, достовірну та
своєчасну інформацію про кредит,
вартість всіх супутніх послуг, що
забезпечило можливість його свідомого
і правильного вибору.

Також підставою для визнання недійсним
кредитного договору, на думку позивача
є порушення вимог ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів», а саме
дії відповідача містять ознаки
нечесної підприємницької практики, які
виявились у введенні його в оману щодо
умов договору.

Разом з тим, такі посилання не
ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 Закону України
«Про захист прав споживачів» нечесна
підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає: вчинення дій, що
кваліфікуються законодавством як
прояв недобросовісної конкуренції;
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Разом з тим, позивачем не надано суду
жодного доказу на підтвердження того,
що відповідач ввів його в оману, щодо
істотних умов договору та не надав
доказів нечесної підприємницької
практики відповідача під час укладення
кредитного договору.

Крім того, суд вважає, що в разі не згоди
з умовами кредитного договору позивач
міг скористатись своїм правом,
визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», відповідно до
якого, споживач має право протягом
чотирнадцяти календарних днів
відкликати свою згоду на укладення
договору про надання споживчого
кредиту без пояснення причин.

Таким правом позивач не скористався, а
тому, відповідно, погодився зі всіма
його умовами, про що також свідчить
часткове виконання договору.

Вбачається, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів, які б
свідчили про недобросовісність
банківської установи при укладенні
кредитного договору, невідповідності
змісту правочину цивільному
законодавству, які потягнули б за собою
визнання договору кредиту недійсним.

З огляду на те, що суд дійшов висновку
про відмову у задоволенні вимоги про
визнання договору кредиту недійсним,
не підлягає задоволенню і вимога про
стягнення з відповідача на користь
позивача в якості відшкодування
завданої шкоди в порядку ст.ст. 216, 230 ЦК
України 200548,88 грн.

З огляду на наведене, в задоволенні
позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 11, 18, 19 Закону України
«Про захист прав споживачів»,
Правилами надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10.05.2007 р. № 168, ст.ст. 6, 203, 215, 230, 627, 628,
638 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209,
212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про
визнання недійсним договору про
надання споживчого кредиту на підставі
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду міста Києва через
суд першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя