У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ в
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди, завданої
злочином, за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду
Запорізької області від 22 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що відповідач,
працюючи на посаді керуючого
Михайлівським відділенням
Запорізького районного управління ПАТ
КБ «ПриватБанк», у період з 20 червня 2003
року по 14 жовтня 2005 року отримав шість
кредитних карток «Конвеєр» на фізичних
осіб, у тому числі на ім'я ОСОБА_4, не
оприбуткував їх по бухгалтерському
обліку та без згоди цих фізичних осіб
активував їх. У період з лютого по
червень 2006 року з цих кредитних карток
були зняті грошові кошти в сумі 46 707 грн,
по трьох кредитних картках була
частково погашена заборгованість в
сумі 2 700 грн. Вироком Михайлівського
районного суду Запорізької області від
16 грудня 2008 року ОСОБА_3 визнано винним
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2
ст. 367 КК України (службове недбальство)
та звільнено від покарання на підставі
п. «б» ст. 1 Закону України «Про
амністію» від 19 квітня 2007 року. Позивач
зазначав, що станом на 31 липня 2012 року
заборгованість по кредитному договору,
оформленому на ім'я ОСОБА_4, становила 48
219 грн, яка була перенесена на рахунки
дебіторської заборгованості, відкриті
на ім'я ОСОБА_3

У звґязку з цим позивач просив суд
стягнути з ОСОБА_3 на його користь 48 219
грн на відшкодування збитків, завданих
злочином, а також понесені судові
витрати.

Рішенням Михайлівського районного
суду Запорізької області від 1 липня 2013
року у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 22 жовтня
2013 року рішення районного суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено частково. Стягнуто із
ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 9
882 грн 50 коп. на відшкодування шкоди.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат. У задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач звернувся до суду із позовом з
пропуском строку позовної давності як
за нормами ЦК України, так і за нормами
КЗпП України; підстав для поновлення
пропущеного позивачем строку судом не
встановлено.

Скасовуючи рішення суду та
задовольняючи частково позов,
апеляційний суд, керуючись як нормами
ЦК України, так і нормами КЗпП України,
виходив із того, що позивачем пропущено
строк позовної давності з поважних
причин, а, відтак, він підлягає
поновленню на роботі. При цьому,
апеляційний суд, посилаючись на ст. ст.
22, 1166 ЦК України щодо відшкодування
майнової шкоди та ст. ст. 130, 134 КЗпП
України щодо відшкодування шкоди,
завданої підприємству злочинними
діями працівника, зазначив, що
відшкодуванню підлягають тільки
грошові кошти, видані банком за
кредитною карткою на ім'я ОСОБА_4 за
відрахуванням процентів та штрафів.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3, працюючи
на посаді керуючого Михайлівським
відділенням філіалу Запорізького
районного управління ПАТ КБ
«Приватбанк», неналежним чином
виконував свої службові обов'язки, в
період з 20 червня 2003 року по 14 жовтня 2005
рік отримав шість кредитних карт
«Конвеєр» на ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, не
оприбуткував їх по бухгалтерському
обліку філії без згоди вищевказаних
громадян та оформлення в установленому
порядку документів.

У 2005 році ОСОБА_3 активував вищевказані
картки на клієнтів банку без їх видачі
зазначеним вище особам. У період з
лютого по червень 2006 року із
вказаних кредитних карток були зняті
гроші в сумі 46 707 гривень 47 коп.; по трьом
карткам заборгованість була погашена
на суму 2 700 грн.

Вироком Михайлівського районного суду
Запорізької області від 16
грудня 2008 року ОСОБА_3 визнано винним у
вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.
367 КК України, та призначено покарання -
два роки позбавлення волі без
позбавлення спеціального права. На
підставі п. «б» ст. 1 Закону
України «Про амністію» від 19 квітня 2007
року ОСОБА_3 звільнено від відбування
покарання.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Як убачається із матеріалів справи,
відповідач у запереченнях на позовну
заяву зазначив про пропуск позивачем
строку позовної давності та просив про
застосування наслідків спливу строку
позовної давності на підставі ст. 267 ЦК
України (а.с. 65 - 69).

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП
України законодавство про працю
регулює трудові відносини працівників
усіх підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами.

Для звернення власника або
уповноваженого ним органу до суду в
питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня
виявлення заподіяної працівником
шкоди (ч. 3 ст. 233 КЗпП України).

Як районний суд, так і апеляційний суд
застосували до спірних правовідносин
як норми ЦК України, так і норми КЗпП
України, незважаючи на те, що вони
регулюють різні правововідносини, у
тому числі і щодо строку звернення до
суду (позовна давність), так і щодо
підстав та розміру відповідальності.

Усупереч п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суди
позовних вимог не уточнили, зокрема, не
зґясували чи предґявлено позов про
відшкодування шкоди, завданої
злочином, чи позов про відшкодування
шкоди, завданої працівником
підприємству, які одночасно
застосовані бути не можуть.

Крім того, суди у порушення вимог ст. ст.
214 - 215, 316 ЦПК України характер спірних
відносин не встановили; не врахували,
що вирок у кримінальній справі щодо
ОСОБА_3, яка була порушена за заявою
позивача, був ухвалений 16 грудня 2008
року, а з позовом до суду банк звернувся
тільки у листопаді 2012 року.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Михайлівського районного суду
Запорізької області від 1 липня 2013 року
та рішення апеляційного суду
Запорізької області від 22 жовтня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська