Номер провадження 2/754/701/14
РІШЕННЯ

Іменем України

25.04.2014 року Деснянський районний суд м.
Києва в складі:

головуючого - судді Шевчука О.П.

при секретарі - Бойко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа -
ОСОБА_3 про визнання права власності у
порядку розподілу майна подружжя

В С Т А Н О В И В :

До Деснянського районного суду м. Києва
звернувся ОСОБА_1 з позовом про
визнання права власності у порядку
розподілу майна подружжя.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
з відповідачем у справі - ОСОБА_2 він
перебував у зареєстрованому шлюбі з
квітня 1984 року по квітень 2000 року.

В період шлюбу сторони по справі
придбали земельну ділянку і житловий
будинок в АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_1.

Земельна ділянка та будинок
зареєстровано на ім'я позивача, а
квартира на відповідача.

Після розірвання шлюбу сторони
підтримували шлюбно-сімейні стосунки
та продовжували проживати разом в
квартирі АДРЕСА_1 до 2010 року.

Позивач зазначає, що між ним та
колишньою дружиною існувала усна
домовленість щодо поділу спільно
нажитого майна, згідно якої відповідач
зобов'язувалася подарувати позивачу ?
частини квартири, а він в свою чергу -
земельну ділянку та будинок.

На виконання вказаної домовленості
ОСОБА_1 30 липня 2007 року подарував
колишній дружині будинок та земельну
ділянку в АДРЕСА_2 Однак ОСОБА_2 своєї
обіцянки не виконала.

В жовтні 2013 року позивач звернувся до
відповідача через нотаріуса з
проханням виконати домовленість -
оформити на його ім'я право власності
на ? частини квартири АДРЕСА_1, проте
жодної відповіді не отримав.

Після написання листа позивачу стало
відомо, що його права порушено,
внаслідок чого він змушений звернутися
до суду за їх захистом.

Посилаючись на викладене, норми
цивільного та сімейного законодавства,
позивач просить суд визнати за ним
право власності на ? частини квартири
АДРЕСА_1.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його
представник позов підтримали, просять
суд задовольнити вимоги.

ОСОБА_2 проти задоволення позову
заперечувала, посилаючись на те, що
позивач проживав в спірній квартирі до
2008 року, після чого змінив місце
проживання.

З моменту розірвання шлюбу жодних
спорів стосовно квартири не виникало,
так як між колишніми членами подружжя
існувала домовленість, що в даній
квартирі залишиться проживати їх
спільна донька, ОСОБА_3, і жодних
претензій стосовно даного нерухомого
майна позивач не матиме.

В запереченнях на позов, представник
відповідача зазначає, що позивачем
пропущено строк позовної давності, що є
самостійною підставою для відмови в
задоволенні позову.

Посилаючись на викладені обставини,
відповідач та її представник просять
суд в задоволенні позову відмовити.

Третя особа підтримала позицію
відповідача, проти задоволення позову
також заперечувала, просить суд
відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін у справі
та їх представників, третю особу,
свідків та дослідивши письмові докази
у справі, суд приходить до висновку про
відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони по справі
перебували в зареєстрованому шлюбі з
02.12.1982 року (а.с. 6).

Перебуваючи в шлюбі, 27.04.1984 року,
сторони придбали квартиру АДРЕСА_1,
право власності на яку зареєстровано
на ім'я відповідача (а.с.35-37, 72-75).

Рішенням Деснянського районного суд м.
Києва від 24.04.2000 року шлюб між позивачем
та відповідачем розірвано (а.с. 6).

Як вбачається з пояснень позивача, між
ним та колишньою дружиною було
досягнуто домовленість щодо поділу
набутого за час шлюбу майна, згідно
якої відповідач зобов'язалася
подарувати позивачу ? частини квартири
АДРЕСА_1, а він в свою чергу - спільно
нажиту земельну ділянку та будинок в
АДРЕСА_2

Позивач зазначає, що вказана
домовленість була досягнута в 2010 році.
Однак, згідно відповіді Приватного
нотаріуса ОСОБА_4 від 25.09.2013 року за
№36501-16 договір дарування земельної
ділянки та будинку на користь
відповідача посвідчено нотаріусом
30.07.2007 року (а.с. 11).

Крім того, позивач в своїй нотаріально
оформленій заяві від 10.10.2013 року з
проханням до відповідача оформити на
його ім'я право власності на ? частини
квартири АДРЕСА_1 також зазначає, що
подарував колишній дружині земельну
ділянку та будинок на виконання умов
досягнутої домовленості в 2007 році (а.с.
9).

До 2013 року відповідач жодних дій щодо
відчуження частини квартири на користь
позивача не вчиняла.

ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила,
що про поділ квартири з позивачем
ніколи не домовлялася, оскільки завжди
вважала, що в цій квартирі повинна
проживати дочка ОСОБА_3

В ході розгляду справи представником
відповідача заявлено клопотання про
застосування строків позовної
давності з посиланням на ті обставини,
що шлюб між сторонами розірвано ще в 2000
році. З того часу жодних спорів з
приводу поділу спільно набутого майна
між колишніми членами подружжя не
виникало (а.с. 39-40, 55-56).

Як вбачається з пояснень ОСОБА_3, її
батько з 2008 року в спірній квартирі не
проживає і вона мешкає там разом зі
своїм сином. Про будь-які домовленості
щодо оформлення права власності на
частину квартири ОСОБА_1 їй невідомо.

Допитана в ході розгляду справи свідок
ОСОБА_5 пояснила суду, що давно знає
сім'ю ОСОБА_1, оскільки є перукарем
позивача. Зі слів позивача їй стало
відомо, що після розлучення, в 2007 році
сторони помирилися, домовилися, що
позивач подарує відповідачу дачну
ділянку. Про будь-які інші домовленості
між позивачем та відповідачем їй
невідомо. Від позивача лише чула, що він
сподівався отримати половину квартири
АДРЕСА_1, в якій проживав до кінця 2010
року.

Допитаний свідок ОСОБА_6 повідомив
суду, що знає сім'ю ОСОБА_1 з моменту їх
одруження, був свідком на весіллі. Про
конкретні відносини між членами
подружжя свідку невідомо, знає лише, що
позивач весь час дбав про добробут
сім'ї, забезпечував родину всім
необхідним. Чув від ОСОБА_1 про те, що
відповідач з метою примирення після
розлучення попросила оформити на неї
право власності на будинок та земельну
ділянку. Про інші домовленості між
позивачем та відповідачем йому
невідомо. ОСОБА_6 відомо, що позивач
проживав в спірній квартирі до кінця 2010
року.

Свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що знає
сторін по справі давно, є хрещеною їх
доньки ОСОБА_3, проживала разом з
відповідачем в гуртожитку. ОСОБА_2
зверталася до неї з проханням позичити
кошти на придбання спірної квартири. З
сім'єю ОСОБА_1 не спілкувалася з 1988 року
по 2008 року. Про відносини між членами
подружжя після розірвання шлюбу їй
невідомо.

Допитана як свідок ОСОБА_8 повідомила
суду, що давно знає сім'ю ОСОБА_1,
оскільки проживає в сусідній квартирі.
Свідку відомо, що сторони в 2010 році
розлучилися, позивача в спірній
квартирі не бачила близько 10 років. З 2007
року в квартирі АДРЕСА_1 проживає
відповідач разом з донькою.

Свідок ОСОБА_9 знає давно сторін у
справі, особливо відповідача, оскільки
вони тісно спілкуються, мають дітей
приблизно одного віку. Відносини
подружжя охарактеризувала негативно,
відповідач майже весь час проживала
сама з дочкою ОСОБА_10. ОСОБА_9
повідомила суду, що неодноразово була
свідком того як позивач пиячив,
виламував двері. Період цих подій вона
точно вказати не змогла, проте
зазначила, що донька уже була дорослою
та навчалася в університеті. Зі слів
відповідача їй було відомо, що позивач
приватизував іншу квартиру, так як цю
квартиру вважав Вітиною і жодних
претензій на неї не мав.

Допитаний в ході розгляду справи
свідок ОСОБА_11 пояснив, що знає досить
давно сім'ю ОСОБА_1, працював разом з
позивачем на будівництві. Неодноразово
бував у спірній квартирі, ремонтував
побутову техніку та електрику.
Постійно підвозив та забирав
відповідача від будинку АДРЕСА_1 до 2010
року, проте в самому помешканні ОСОБА_1
останній раз був в 2009 році. Про сварки
чи домовленості між сторонами з
приводу квартири ОСОБА_11 нічого
невідомо.

Відповідно ст. 60 СК України, майно,
набуте під час шлюбу належить чоловіку
та жінці на праві спільної сумісної
власності, незалежно від того, що один з
них не мав з поважних причин (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми , хвороба тощо)
самостійного заробітку.

Статтями 68, 69, 70, 72 СК України
встановлено, що розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу,
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. У разі поділу майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором. До вимоги
про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки.

Постановою Пленуму Верховного суду
України від 21.12.2007 року за № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено
судам, що початок позовної давності для
вимоги про поділ спільного майна
подружжя, шлюб якого розірвано,
обчислюється не з дати прийняття
постанови державного органу РАЦС
(статті 106, 107 СК) чи з дати набрання
рішенням суду законної сили (статті 109,
110 СК), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Вищий Спеціалізований Суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в своєму Листі від 28.01.2013 року за
24-150/0/4-13 роз'яснив судам, що вирішуючи
питання застосування строків позовної
давності, суди мають приділяти належну
увагу такому поняттю як момент, з якого
особа дізналася про порушення свого
права, та керуватися доказами, які
підтверджують його настання.

Написання позивачем в 2013 році
листа-звернення до відповідача про
оформлення на його ім'я права власності
на ? частини квартири АДРЕСА_1 і
відсутність відповіді на даний лист
суд не може вважати початком перебігу
строку позовної давності.

Як вбачається зі змісту вказаного
листа, сам ОСОБА_1 зазначає, що колишня
дружина, не заперечуючи його права на
житло, все ж не вчиняла дій щодо
оформлення на його ім'я права власності
на половину квартири з 2007 року (а.с.9).

Факт існування домовленостей між
сторонами про поділ майна в 2010 році
позивачем не доведено.

Відповідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Позивачем в підтвердження позовних
вимог не надано належних і допустимих
доказів існування домовленості 2010 року
щодо поділу майна набутого за час шлюбу
з відповідачем, а також доказів того, що
він дізнався про своє порушене право
лише 2013 році.

Вищий Спеціалізований Суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у вище зазначеному Листі від
28.01.2013 року роз'яснив також судам, що
втановивши, що строк позовної давності
пропущено без поважних причин, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо стороною у спорі
заявлено вимогу до ухвалення ним
рішення про застосування строку
позовної давності, крім випадків, коли
позов не доведено, що є самостійною
підставою для відмови.

Тобто, якщо суд на підставі досліджених
у судовому засіданні доказів
встановить, що право позивача, про
захист якого він просить, не порушено,
ухвалюється рішення суду про відмову в
задоволенні позову саме на цій
підставі, а не через пропуск строку
позовної давності. Якщо ж встановлено,
що таке право порушено і строк позовної
давності пропущено без поважних
причин, суд ухвалює рішення про відмову
в позові у зв'язку із закінченням
строку позовної давності. Якщо ж
причину пропуску цього строку суд
визнає поважною, порушене право
повинно бути захищене.

Позивачем, всупереч ч. 5 ст. 267 ЦК
України, не надано доказів поважності
причин пропуску ним трьохрічного
терміну звернення до суду за захистом
своїх прав.

Аналізуючи викладені обставини,
наведені норми законодавства, суд
вважає позов ОСОБА_1 таким, що не
підлягає задоволенню у зв'язку із
закінченням строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10,60,88,213-215 ЦПК України, ст. 60, 61, 69 - 71
Сімейного кодексу України, Постановою
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21 грудня 2007 р. «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», суд

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в задоволенні позову про
визнання права власності в порядку
поділу майна - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене
шляхом подання протягом десяти днів з
дня його проголошення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя