Номер провадження 22-ц/775/3715/2014
Головуючий в 1 інстанції Алтухова О.С.
Доповідач Дундар І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів Янчук Т.О., Мірута О.А.

при секретарі Чекіній А.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням, зняття з реєстрації та
виселення та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням шляхом передачі ключів та
виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, до якої
приєдналась ОСОБА_3

на рішення Ворошиловського районного
суду м.Донецька від 19 березня 2014 року,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з даним позовом, в якому
вказала, що вона є основним наймачем
квартири за адресою АДРЕСА_1. Крім неї в
квартирі зареєстровані її син ОСОБА_2
та онука - ОСОБА_3. Син не мешкає в
квартирі останні 19 років, онука взагалі
ніколи не мешкала. Просила визнати
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили
право користування квартирою за
адресою: АДРЕСА_1 та зняти їх з
реєстраційного обліку.

В подальшому доповнила позовні вимоги,
та просила виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з
зазначеної квартири.

ОСОБА_2 в грудні 2012 року подав
зустрічний позов про усунення перешкод
у користуванні жилим приміщенням, в
якому вказав, що з 1979 року мешкає та
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 як
член сім»ї наймача. Починаючи з 1994 року
ОСОБА_1 намагається виселити його з
займаної площі, без згоди здає квартиру
в піднайом, мешкає з ОСОБА_4, якого
вселила без його згоди, змінила двері,
не надала ключі від квартири. Просив
усунути перешкоди в користуванні
житловим приміщенням, зобов»язати
ОСОБА_1 передати дублікати ключів від
квартири та виселити ОСОБА_4.

Рішенням Ворошиловського районного
суду м.Донецька від 19 березня 2014 року
позов ОСОБА_1 задоволено частково:
визнано ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, розташованим за адресою
АДРЕСА_1, виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3 з
квартири АДРЕСА_1, в іншій частині
позовних вимог - відмовлено, стягнуто
солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 229,40 грн.,
в задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням шляхом передачі ключів та
виселення - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив
рішення суду скасувати, ухвалити нове,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 та задовольнити його
зустрічні позовні вимоги, оскільки
судом порушено норми матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи - суд не
врахував, що ОСОБА_1 фактично визнала ті
обставини, що вона не давала згоди на
проживання його родини в квартирі та
без його згоди оселила в неї ОСОБА_4, не
звернув уваги, що свідки підтвердили
факт зміни замка на вхідних дверях та
ненадання йому ключем, не прийняв до
уваги пояснення свідків з його боку,
судом не встановлений конкретний
термін його відсутності в квартирі та
її причини.

В судовому засіданні ОСОБА_2, його
представник ОСОБА_5 та ОСОБА_3
підтримали доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7
заперечували проти апеляційної скарги.
Просили залишити без змін рішення суду.

ОСОБА_4 до суду не з»явився, надав суду
заяву з проханням розглянути справу
без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача,
присутніх осіб, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані
ОСОБА_1, син - ОСОБА_2, онука - ОСОБА_3.
Згідно акту від 22 листопада 2013 року
ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою
з 1994 року, ОСОБА_3 - з дня народження.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_1 суд виходив з того, що при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім»ї за ним зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців, особа визнається такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням в разі відсутності понад
встановлені строки, осіб, що самовільно
зайняли жиле приміщення, виселяють без
надання їм іншого житлового
приміщення, доказів наявності перешкод
у проживання, відповідачами не надано.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про зняття з реєстрації, суд
виходив з того, що згідно ст.. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання
громадян України» зняття з реєстрації
місця проживання здійснюється
протягом семи днів на підставі
остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або про користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою).

Відмовляючи в задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 в повному
обсязі, суд виходив з того, що він
втратив право користування жилим
приміщенням за адресою АДРЕСА_1.

Але з такими висновками суду
погодитися неможливо.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оспорюване рішення вказаним вимогам
закону не відповідає.

За змістом статей 71, 72 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України" у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. Суд може
продовжити пропущений строк у разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо). Вичерпного
переліку таких поважних причин житлове
законодавство не встановлює, в зв'язку
з чим указане питання вирішується
судом у кожному конкретному випадку з
урахуванням конкретних обставин
справи.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто
не може бути обмежений у праві
користуватися жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням за
адресою АДРЕСА_1 (арк..спр.2-3), ОСОБА_1
вказувала фактичне місце проживання
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - АДРЕСА_1, посилалась
на ст.ст.71, 72 ЖК України, причини їх
відсутності за місцем проживання не
наводила.

В той же час, виходячи з положень ст.107
ЖК України вибуття члена сім'ї в інше
жиле приміщення є окремою підставою
для визнання особи такою, що втратила
право користування цим жилим
приміщенням. Але з цих підстав позовні
вимоги не заявлялись.

На підставі ст.61 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції в порушення даних
вимог матеріального права не уточнив
позовні вимоги, не встановив
конкретний час, з якого відповідачі не
проживають в спірній квартирі:
посилаючись на зміст акту від 22
листопада 2013 року, складений зі слів
ОСОБА_8 та ОСОБА_9, суд вважав
встановленим, що ОСОБА_2 не проживає з
1994 року, а ОСОБА_3 - з дня народження, в
той же час зазначаючи пояснення даних
свідків, дані в судовому засіданні, суд
вказав, що вони близько 5 років не
бачили його в квартирі (дані протиріччя
не усунені), не встановив причини
відсутності відповідачів в спірному
жилому приміщенні.

Посилаючись, крім вказаних вище
доказів, на те, що відповідачі не
приймали участі в оплаті комунальних
послуг, не надали докази щодо існування
перешкод в користуванні квартирою, суд
фактично ухвалив рішення на
припущеннях, не усунув наявні
суперечності.

Так, свідок ОСОБА_10 пояснила, що бачила
сім»ю ОСОБА_3 по АДРЕСА_1; свідок ОСОБА_8
пояснила, в тому числі, що в квартирі
мешкали квартиранти; свідок ОСОБА_11
пояснила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
намагалися проживати разом з ОСОБА_1,
але вона їм не дозволяла; свідок ОСОБА_12
пояснив, що зустрічав ОСОБА_3 весною 2013
року з АДРЕСА_1 та проводжав до
під»їзду.

Згідно положень ст. ст. 57, 212 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Жоден
доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

В порушення даних вимог закону суд
першої інстанції зазначеним
обставинам не дав ніякої оцінки.

Крім того, суд не дав належної оцінки
доводам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та наданим
ними доказам про поважність причин
тимчасової відсутності в спірній
квартирі.

Зокрема, ОСОБА_2, обґрунтовуючи
поважність причин тимчасової
відсутності в спірній квартирі,
посилався на те, що через конфлікт з
матір'ю, передачу однієї з кімнат в
піднайом, поселення в другій кімнаті
ОСОБА_4, на що він не давав згоди, зміну
замків на дверях він не мав можливості
безперервно проживати в квартирі.
Іншого житла він не має, був вимушений
тимчасово проживати в квартирі
АДРЕСА_1, яка належить доньці його
дружини - ОСОБА_11. Дана квартира
однокімнатна, в неї вимушено мешкають
четверо дорослих осіб - ОСОБА_11, його
дружина, він та донька ОСОБА_3.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що
в матеріалах справи наявні письмові
докази проживання ОСОБА_2 в оспорюваний
період в спірній квартирі.

Так, з листа Управління Пенсійного
фонду України в Ворошиловському районі
від 10 липня 2008 року вбачається, що він
надсилався відповідачу за адресою,
АДРЕСА_1 (арк..спр.40), за цією ж адресою
направлялось податкові повідомлення
(арк.спр.41-42), в постанові про накладення
штрафу від 20 вересня 2010 року Державної
санітарно-епідеміологічної служби
України (арк..спр.43) та постанові
Ворошиловського районного суду
м.Донецька від 25 листопада 2011 року
(арк..спр.44) зазначено зазначені дане
місце проживання,

Таким чином, апеляційний суд приходить
до висновку про те, що відсутні докази
безперервного, постійного не
проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірному
жилому приміщенні, їх тимчасова
відсутність викликана поважними
причинами - неможливістю проживання в
зв»язку з перешкодами з боку ОСОБА_1,
тобто відсутні правові підстави для
визнання їх такими, що втратили право
користування жилим приміщенням.

Поряд з цим суд дійшов обґрунтованого
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 про зняття
відповідачів з реєстраційного обліку,
оскільки такі вимоги є передчасними,
так як відповідно до вимог статті 7
Закону України від 11 грудня 2003 року N
1382-IV "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні" зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи
днів на підставі заяви особи, запиту
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточного рішення
суду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення
також не ґрунтуються на законі.

Дійсно, на підставі абз.2 п.10 Постанови
Пленуму Верховного Суду УРСР від 12
квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України" коли
відсутній повернувся на жилу площу за
згодою членів сім'ї, його не можна
вважати таким, що втратив право на жилу
площу. Якщо ж він вселився в жиле
приміщення всупереч волі членів сім'ї і
був відсутнім понад встановлені строки
без поважних причин, то суд вправі
визнати його таким, що втратив право на
жилу площу.

Звертаючись до суду з вимогами про
виселення, ОСОБА_1 посилалась на ч.3 ст.116
ЖК України (арк..спр.19-20).

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб,
які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не втратили право
користування жилим приміщення, тому
відсутні підстави вважати, що вони
самоправно зайняли жиле приміщення.

В той же час є обґрунтованими позовні
вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні жилим приміщенням.

Під час розгляду справи було
достовірно встановлено, що ОСОБА_1
змінила замки на дверях квартири, не
надала ключі ОСОБА_2, тому його позовні
вимоги про зобов»язання передати
дублікат ключів підлягають
задоволенню.

Так само підлягають задоволенню
позовні вимоги про виселення ОСОБА_4 з
наступних підстав.

На підставі п.9 вищевказаної Постанови
Пленуму вирішуючи спори про право
користування жилим приміщенням осіб,
які вселилися до наймача, суд повинен
з'ясувати, чи дотриманий встановлений
порядок при їх вселенні, зокрема: чи
була письмова згода на це всіх членів
сім'ї наймача, чи приписані вони в
даному жилому приміщенні, чи було це
приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, чи не обумовлювався
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням. При цьому, як роз'яснив
Пленум Верховного Суду України в п. 15
постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя", наявність чи
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

З матеріалів справи вбачається і це не
заперечується сторонами, що ОСОБА_4
проживає в спірній квартирі без згоди
всіх членів сім»ї наймача - ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, тобто при його вселенні був
порушений встановлений порядок, а саме
ст.65 ЖК України - наймач вправі в
установленому порядку за письмовою
згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_4 має інше постійне
місце проживання - він зареєстрований в
АДРЕСА_2 (арк..спр.72)

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з"ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Суд першої інстанції неповно з»ясував
обставини, що мають значення для
справи, обставини, які суд вважав
встановленими - недоведені, висновки
суду не відповідають обставинам
справи, що є підставами для скасування
рішення суду в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням та виселення та відмови в
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про усунення
перешкод у користуванні жилим
приміщенням шляхом передачі ключів та
виселення з ухваленням нового про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням та
виселення та задоволення зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні жилим
приміщенням шляхом передачі ключів та
виселення.

Керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України
апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, до якої
приєдналась ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Ворошиловського районного
суду м.Донецька від 19 березня 2014 року
скасувати в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
виселення та відмови в задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням
шляхом передачі ключів та виселення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням та виселення відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням
шляхом передачі ключів та виселення
задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні жилим
приміщенням - квартирою за адресою
АДРЕСА_1 шляхом зобов»язання ОСОБА_1
передати дублікат ключів від квартири
ОСОБА_2.

Виселити ОСОБА_4 з квартири за адресою
АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
і може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Судді: