Справа № 1319/803/12
Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/1222/14
Доповідач в 2-й інстанції: Левик
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в
особі представника ОСОБА_3 на рішення
Сихівського районного суду м.Львова
від 23 жовтня 2013 року у справі за позовом
Сихівської районної адміністрації
м.Львова до ОСОБА_2 з участю третіх осіб
ЛКП «Дністер», Львівської міської ради,
Технічного коледжу НУ «Львівська
політехніка» про демонтаж самочинно
встановленого гаражу, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду
м.Львова від 23 жовтня 2013 року позов -
задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2
демонтувати самочинно встановлений
гараж, розміром 3,2 х 6,5 м на АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржив відповідач в
особі представника ОСОБА_3

В апеляційній скарзі просить рішення
суду скасувати та закрити провадження
у справі. Так, на його думку, рішення є
незаконним та необґрунтованим. Так
доказів про те, що спірна ділянка за
адресою АДРЕСА_1 належить ТК НУ
«Львівська політехніка» - немає,
навпаки ними було надано докази про те,
що така надана ГО «Осередок
Мальтійської служби допомоги у
Львові», а суд не з'ясував правового
статусу ділянки. Аналогічно немає
доказів і про те, що спірна ділянка є
об'єктом комунальної власності, однак
суд прийшов до висновку, що її
власником є територіальна громада
м.Львова. Крім цього, судом передчасно
зроблено висновок про те, що відповідач
встановив самочинно гараж на спірній
земельній ділянці, що є об'єктом права
комунальної власності та територією
третьої особи ТК НУ "ЛП». Також, на його
думку спір, що виник не є цивільним
спором, а адміністративним, оскільки
позивач звернувся до суду у зв'язку із
реалізацією своїх управлінських
функцій з метою забезпечення
законності, порядку, охорони прав,
свобод і законних інтересів громадян, а
не у зв'язку із захистом порушеного
права комунальної власності на спірну
земельну ділянку. Крім цього, судом не
враховано, що розпорядження районної
адміністрації про демонтаж самочинно
встановлених гаражів №550 від 6.10.2011
року, що стало підставою звернення до
суду визнано недійсним.

В судове засідання особи, що беруть
участь у справі (їх представники) не
з'явилися, однак суд вважав за можливе
проводити розгляд справи у їх
відсутності, враховуючи також і вимоги
ч.2 ст. 305 ЦПК України. Так суд врахував,
що особи, які беруть участь у справі
були належним чином повідомленими про
час та місце розгляду справи. Поважних
причин неявки сторін, їх представників
повідомлено не було. Так, суд вважає, що
перебування представника відповідача
на амбулаторному лікуванні про що той
стверджує у своєму клопотанні про
відкладення розгляду справи не є
причиною, що унеможливлює вже повторну
явку його довірителя у судове
засідання. Крім цього, суд вважає, що
відповідач, враховуючи, що судове
засідання в суді апеляційної інстанції
призначене вдруге та він був двічі
поспіль належним чином повідомленим
про час та місце розгляду справи,
попереджений про наслідки неявки
згідно ч.2 ст. 305 ЦПК України, взмозі був
з'явитись у судове засідання або
особисто або забезпечити явку іншого
уповноваженого представника у випадку
хвороби представника, що брав участь у
справі до цього. Враховуючи вказане
повторне клопотання про відкладення
розгляду справи представника
відповідача суд вважає
необґрунтованим. При вирішенні
вказаного питання колегія суддів
враховує, також, і вимоги ст. 303-1 ЦПК
України щодо строків розгляду
апеляційних скарг.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть
участь у справі та вимоги ч.2 ст. 197 ЦПК
України, фіксування судового процесу
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає.

Згідно ч.3 ст. 78 Земельного кодексу
України земля в Україні може
перебувати у приватній, комунальній та
державній власності.

Відповідно до ч.1 ст. 83 Земельного
кодексу України землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст, є комунальною
власністю.

Ч.2 цієї статті передбачає, що у
комунальній власності перебувають: а)
усі землі в межах населених пунктів,
крім земельних ділянок приватної та
державної власності; б) земельні
ділянки, на яких розташовані будівлі,
споруди, інші об'єкти нерухомого майна
комунальної власності незалежно від
місця їх розташування.

Згідно ст. 90 ЗК України власники
земельних ділянок мають право: а)
продавати або іншим шляхом відчужувати
земельну ділянку, передавати її в
оренду, заставу, спадщину; б) самостійно
господарювати на землі; в) власності на
посіви і насадження
сільськогосподарських та інших
культур, на вироблену продукцію; г)
використовувати у встановленому
порядку для власних потреб наявні на
земельній ділянці загальнопоширені
корисні копалини, торф, лісові
насадження, водні об'єкти, а також інші
корисні властивості землі; ґ) на
відшкодування збитків у випадках,
передбачених законом; д) споруджувати
жилі будинки, виробничі та інші будівлі
і споруди. Порушені права власників
земельних ділянок підлягають
відновленню в порядку, встановленому
законом.

Згідно ст. 212 ЗК України самовільно
зайняті земельні ділянки підлягають
поверненню власникам землі або
землекористувачам без відшкодування
затрат, понесених за час незаконного
користування ними. Приведення
земельних ділянок у придатний для
використання стан, включаючи знесення
будинків, будівель і споруд,
здійснюється за рахунок громадян або
юридичних осіб, які самовільно зайняли
земельні ділянки. Повернення
самовільно зайнятих земельних ділянок
провадиться за рішенням суду.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Як вбачається із змісту рішення суду
першої інстанції висновок суду про
необхідність задоволення позову
ґрунтується на тому, що земельна
ділянка на АДРЕСА_1, на якій
розташований спірний металевий гараж
відповідача, розміром 3,2 х 6,5 м є
комунальною власністю та належить
територіальній громаді м.Львова.
Вказана ділянка відповідачу у
встановленому законом порядку для
спорудження на ній спірного гаража не
надавалась. Крім цього, дозволу на таке
спорудження гаража відповідачу
позивачем (Сихівською районною
адміністрацією Львівської міської
ради) теж, надано не було.

Такий висновок суду першої інстанції,
зроблений на основі повного,
всебічного та об'єктивного з'ясування
всіх обставин справи та відповідає
вимогам закону.

Так, як вбачається із матеріалів
справи, а саме схеми розташування
металевих гаражів представника ЛКП
«Дністер», акту уповноваженої комісії
ЛКП «Дністер» від 23.12.2011 року, витягу з
протоколу №15 засідання міжвідомчої
комісії при Сихівській РА від 4.10.2011
року (а.с. 6-8) уповноваженою комісією
згаданого ЛКП було встановлено факт
самовільного спорудження металевого
гаражу відповідачем на земельній
ділянці на АДРЕСА_1, що належить до
комунальної власності. Крім цього,
Постановою №192 про накладення
адміністративного стягнення від 15.09.2011
року відповідача за вказане самовільне
встановлення металевого гаража
розміром 3,2 х 6,5 м за адресою АДРЕСА_1
було притягнуто до адміністративної
відповідальності за ст. 152 КУпАП та
накладено відповідне стягнення.

Враховуючи вказане та п. 4.3.4 Положення
про Сихівську районну адміністрацію
Львівської міської ради, яке
затверджене рішенням Виконавчого
комітету Львівської міської ради №07
від 6.01.2012 року, згідно якого районна
адміністрація розглядає та вживає
заходи у встановленому виконавчим
комітетом Львівської міської ради
порядку щодо фактів самочинного
будівництва рішення суду першої
інстанції відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про
нез'ясування судом правового статусу
ділянки, на якій розміщений спірний
гараж, є необґрунтованими, оскільки
судом першої інстанції на основі
згаданих доказів встановлено, що
земельна ділянка на якій розміщений
спірний гараж є комунальною власністю
і позивач, як орган місцевого
самоврядування, в межах своєї
компетенції, на виконання своїх
функцій та з метою захисту права
власності територіальної громади на
земельну ділянку звернувся до суду із
даним позовом. Крім цього, доказів про
те, що земельна ділянка перебуває у
власності відповідача, чи було
прийняте рішення про передачу такої
йому у власність чи користування суду
представлено не було, як не було
представлено і доказів про існування
будь-яких інших рішень компетентних
органів, які б підтверджували права
відповідача на користування нею,
зокрема і для встановлення спірного
гаража.

Твердження у скарзі про передчасність
висновку суду про самовільність
встановлення гаражу відповідачем
аналогічно спростовуються наведеним.
Так, згаданими вище доказами
підтверджено належним чином факт
самовільного, без будь-якого дозволу чи
рішення уповноваженого органу,
встановлення спірного гаражу
відповідачем. Доказів, які б
спростовували вказане відповідачем
знову ж не представлено.

Крім цього, твердження у скарзі про
скасування розпорядження Сихівської
районної адміністрації №550 від 6.10.2011
року, яким було зобов'язано відповідача
демонтувати спірний металевий гараж,
як підставу незаконності рішення суду
жодним чином не спростовує висновків
суду першої інстанції про необхідність
демонтажу спірного гаражу, оскільки
постановою суду, якою вказане
розпорядження скасовано не
встановлено факту законності
спорудження гаражу відповідачем,
відведення для цього земельної ділянки
у встановленому законом порядку чи
надання належного дозволу для цього, а
через інші підстави, які висновків суду
у даній справі не спростовують.

Крім цього, доводи скарги про те, що
спір, який виник не є цивільно-правовим,
таким, що підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства, то такі
теж не можна визнати обґрунтованими.

Так, відповідно до п. 7 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ №3 від 01.03.2013 року
«Про деякі питання юрисдикції
загальних судів та визначення
підсудності цивільних справ» земельні
відносини, суб'єктами яких є фізичні чи
юридичні особи, органи місцевого
самоврядування, органи державної
влади, а об'єктами - землі у межах
території України, земельні ділянки та
права на них, у тому числі на земельні
частки (паї), регулюються земельним і
цивільним законодавством на принципах
забезпечення юридичної рівності прав
їх учасників, забезпечення гарантій
прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5
Земельного Кодексу України; далі - ЗК).
Захист судом прав на землю у цих
відносинах здійснюється способами,
визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею
152 ЗК, у тому числі шляхом визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади, органів місцевого
самоврядування. Відповідно до цього
спори, що виникають із земельних
відносин, у яких хоча б однією зі сторін
є фізична особа, незважаючи на участь у
них суб'єкта владних повноважень,
згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в
порядку цивільного судочинства. Це
стосується, наприклад, позовів про
визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади, органів місцевого
самоврядування щодо видання дозволу на
виготовлення (розроблення) проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки, вирішення інших питань, що
відповідно до закону необхідні для
набуття і реалізації права на землю,
про надання чи передачу земельної
ділянки у власність або користування
чи невирішення цих питань, припинення
права власності чи користування землею
(статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та
інші), крім спорів, передбачених
частиною першою статті 16 Закону
України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI
«Про відчуження земельних ділянок,
інших об'єктів нерухомого майна, що на
них розміщені, які перебувають у
приватній власності, для суспільних
потреб чи з мотивів суспільної
необхідності», про цивільну
відповідальність за порушення
земельного законодавства (статті 210, 211
ЗК), про повернення самовільно зайнятих
земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

Проте, що стосується посилань суду
першої інстанції у рішенні на ст. 376 ЦК
України, то такі судом здійсненні
помилково, оскільки вказаною нормою
закону регулюються відносини, що
виникають з приводу нерухомого майна
(будівель, споруд, будинків, тощо), однак
як вбачається із наведеного спір виник
з приводу рухомого майна, а саме
металевого гаражу. Однак такі
посилання суду першої інстанції не є
такими, що впливають по суті на
законність та обґрунтованість рішення
в цілому, а тому підлягають виключенню
із мотивувальної частини рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду
м.Львова від 23 жовтня 2013 року - залишити
без зміни.

Виключити із мотивувальної частини
рішення суду посилання на статтю 376
Цивільного кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді :
В.Я. Бакус

Т.А. Гірник