У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом заступника
Тернопільського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері в
інтересах держави в особі Міністерства
оборони України до концерну
«Військторгсервіс», ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна із
застосуванням наслідків недійсності
цього правочину, за касаційною скаргою
першого заступника прокурора
Західного регіону України з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері на
рішення Бродівського районного суду
Львівської області від 4 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 26 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року заступник
Тернопільського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
звернувся до суду в інтересах держави в
особі Міністерства оборони України із
указаним позовом, у якому просив
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 11 серпня 2010 року,
укладений між концерном
«Військторгсервіс» і ОСОБА_3 та
застосувати наслідки недійсності
цього правочину шляхом повернення в
натурі концерну «Військторгсервіс»
об'єктів нерухомості, а саме: частини
магазину НОМЕР_1 та частини магазину
НОМЕР_2 загальною площею 600,2 кв. м, що
становить 9/50 частин житлового
будинку з вбудованими приміщеннями
магазинів, що розташовані на АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначив, що
особа, яка укладала оспорюваний
правочин не мала необхідного обсягу
цивільної дієздатності, оскільки 12
лютого 2005 року окремим дорученням №
1235/з Міністр оборони України скасував
довіреність видану ОСОБА_4 на право
укладання договорів від імені
Міністерства оборони України, який на
підставі дозволу № т140/3/1369/28 від 18
жовтня 2004 року уповноважив начальника
філії «Управління торгівлі Західного
оперативного командування концерну
«Військторгсервіс» ОСОБА_5 на
відчуження нерухомого майна. Окрім
того, Фондом державного майна України у
встановленому порядку не надавалося
погодження на відчуження майна, яке є
предметом купівлі-продажу за
оспорюваним договором, про що було
зазначено у його повідомленні від 23
квітня 2013 року.

Ураховуючи викладені обставини, а
також те, що спірне майно було
відчужено з порушенням порядку
відчуження об'єктів державної
власності, тобто без дозволу
Міністерства оборони України, просив
задовольнити позов.

Рішенням Бродівського районного суду
Львівської області від 4 вересня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 26 листопада 2013 року, у задоволенні
позову заступника Тернопільського
прокурора з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері відмовлено.

У касаційній скарзі перший заступник
прокурора Західного регіону України з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що концерн «Військторгсервіс»
законно, на підставі чинного на час
вчинення оспорюваного правочину
дозволу від 18 жовтня 2004 року, здійснив
відчуження спірних нежитлових
приміщень. Окрім того, генеральний
директор концерну «Військторгсервіс»
ОСОБА_4, видаючи довіреність від 29
грудня 2008 року на ім'я ОСОБА_5, діяв на
підставі статуту концерну, а не на
підставі довіреності від 4 жовтня 2004
року, яка втратила свою чинність 17
лютого 2005 року. Таким чином, суди дійшли
висновку про відсутність підстав для
визнання договору купівлі-продажу від
11 серпня 2010 року недійсним та
застосування наслідків недійсності
правочину.

Проте погодитися із такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що 4 жовтня 2004 року
Міністром оборони України видано
довіреність на ім'я начальника
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України ОСОБА_4,
згідно якої останній отримав право
надання від імені Міністерства оборони
України дозволу підприємствам
військової торгівлі на укладення
договорів, які не заборонені чинним
законодавством, з питань розпорядження
майном, що закріплене за ними на праві
господарського відання.

18 жовтня 2004 року начальник Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України ОСОБА_4, діючи на
підставі довіреності від 4 жовтня 2004
року, надав дозвіл начальнику
державного підприємства «Управління
торгівлі Західного оперативного
командування концерну
«Військторгсервіс» ОСОБА_5 на
відчуження нерухомого майна, зокрема,
приміщень магазинів на АДРЕСА_1.

Окремим дорученням Міністра оборони
України від 12 лютого 2005 року
вищеуказану довіреність від 4 жовтня 2004
року визнано недійсною. Таким чином,
відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 248 Цивільного
кодексу України, представництво за
довіреністю припинено.

Відповідно до п. 2 наказу Міністра
оборони України від 31 січня 2006
року № 47 державне господарське
об'єднання «Концерн
«Військторгсервіс» стало
правонаступником усіх майнових прав та
обов'язків Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України.

Листом Генеральної прокуратури
України від 15 березня 2006 року
повідомлено, що дозволи, видані
начальником Головного управління
торгівлі Тилу міністерства оборони
України ОСОБА_4 підприємствам
(установам) військової торгівлі на
відчуження майна, що закріплено за ними
на праві повного господарського
відання, до моменту скасування
вказаної вище довіреності вважаються
дійсними на час їх дії і можуть
використовуватися підприємствами за
призначенням.

29 грудня 2008 року ОСОБА_4 як генеральним
директором концерну
«Військторсервіс», який діяв на
підставі статуту концерну, видано
довіреність на ім'я начальника філії
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування концерну
«Військторгсервіс» ОСОБА_5, якою він
уповноважив останнього укладати від
імені концерну «Військторгсервіс»
будь-які договори щодо відчуження
належного концерну будь-якого
нерухомого майна, договори оренди з
дозволу органу управління майном
концерну - Міністерства Оборони
України, а також укладати додаткові
договори до раніше укладених
договорів, розривати раніше укладені
договори.

11 серпня 2010 року між концерном
«Військторгсервіс» в особі начальника
філії «Управління торгівлі Західного
оперативного командування концерну
«Військторгсервіс» ОСОБА_5 (продавець),
який діяв на підставі довіреності від 29
грудня 2008 року, та ОСОБА_3 (покупець)
укладено договір купівлі-продажу,
відповідно до умов якого продавець в
порядку та на умовах, визначених цим
договором, на підставі протоколу
№ 271-н про хід публічних торгів,
проведених 11 грудня 2009 року
Рівненською міжрегіональною
універсальною товарно-майновою біржею
«Прайс» у м. Рівному, продав покупцеві
частину магазину НОМЕР_1 та частину
магазину НОМЕР_2 загальною площею 600,2
кв. м, що становлять 9/50 частин житлового
будинку з вбудованими приміщеннями
магазинів, який розташований на
АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 317 ЦК України право
розпорядження майном, належить
власникові.

Частиною 5 ст. 656 ЦК України встановлено,
що особливості договору
купівлі-продажу окремих видів майна
можуть встановлюватися законом.

Звертаючись до суду із позовом,
заступник Тернопільського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері указував на те, що
довіреністю від 29 грудня 2008 року ОСОБА_5
не уповноважувався самостійно
здійснювати відчуження нерухомого
майна, а лише із дозволу на це органу
управління майном концерну
«Військторгсервіс» - Міністерства
оборони України (п. 1.1. статуту концерну
«Військторгсервіс»).

Разом з тим, Міністерство оборони
України дозволу на відчуження частини
магазину НОМЕР_1 та частини магазину
НОМЕР_2 загальною площею 600,2
кв. м, що становлять 9/50 частин житлового
будинку з вбудованими приміщеннями
магазинів, який розташований на
АДРЕСА_1 не надавало.

Окрім того, позивач вказував на те, що
термін дії дозволу на відчуження
нерухомого майна становить не більше 12
місяців з дня його надання, а тому
дозвіл від 18 жовтня 2004 року припинив
свою дію ще у 2005 році.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України суди зазначених вище доводів
сторін щодо права розпорядження
спірним нерухомим майном без згоди
Міністерства оборони України та без
погодження із Фондом державного майна
не перевірили; фактичні обставини
справи, від яких залежить правильне
вирішення спору, належним чином не
встановили та не дослідили положень
статуту концерну «Військторгсервіс»,
на підставі яких у останнього виникає
право на розпорядження майном (зокрема,
п. п. 7.3. та 7.5. статуту).

Апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не
перевірив доводів апеляційної скарги;
в ухвалі не зазначив конкретних
обставин і фактів, що спростовують такі
доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, характер
правовідносин, що виник між сторонами,
та правова норма, яка підлягає до
застосування для їх вирішення судами
не встановлені,судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника
прокурора Західного регіону України з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері задовольнити.

Рішення Бродівського районного суду
Львівської області від 4 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 26 листопада 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.Ф. Хопта

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А.
Черненко