Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/9877/13-ц
інст.Анциборенко Н.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

29 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Широкової
Л.В.,

суддів
Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання
Ходаківській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 20 березня 2014 року

по цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з даним позовом, в якому просив
стягнути з відповідача борг за
договором позики від 05.05.2011 року у сумі
12000,00 грн., 20% річних суми боргу та судові
витрати. Свої позовні вимоги мотивував
тим, що 05.05.2011 року надав ОСОБА_4 у борг
кошти в сумі 12000,00 грн., строком до 04.05.2012
року, підтвердженням договору позики є
розписка відповідача про одержання
коштів. Проте, останній у вказаний
строк кошти не повернув та у
добровільному порядку відмовляється
повертати суму боргу.

Рішенням Корольовського
районного суду м. Житомира від 20
березня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги.

На обґрунтування апеляційної скарги
посилається на те, що рішення суду є
незаконним, необґрунтованим та таким,
що ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Судом не встановлено усіх обставин, що
мають значення для справи, не
досліджено та не надано належної
оцінки доказам по справі, висновки суду
не відповідають обставинам справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з вимогами ч. 2 ст.1047 ЦК
України, на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією,
викладеною Судовою палатою у цивільних
справах Верховного Суду України у
постанові від 18.09.2013 року по справі №
6-63цс13, застосування якої в силу ст.360-7
ЦПК України є обов'язковим, письмова
форма договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та
другої статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про
отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Як вбачається з матеріалів
справи, до позовної заяви ОСОБА_3 було
додано копію розписки ОСОБА_4, оригінал
якої був представлений позивачем суду
апеляційної інстанції.

Оскільки в силу положень ст.1046 ЦК
України розписка є саме підтвердженням
укладання договору, а договір є
укладеним з моменту передання грошей,
висновки суду першої інстанції щодо
відсутності доказів на підтвердження
укладення договору суперечать
положенням ст.1047 ЦК України. Таким
чином, підтвердженням передачі грошей
та укладання договору позики є
розписка сама по собі.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач в судових засіданнях суду
першої інстанції не заперечував, що
представлена позивачем вищевказана
розписка від 05.05.2011 року написана ним, і
по ній він отримав 12 тис. грн.
Відповідач також зазначив, що під час
написання цієї розписки себе погано
почував, та потім знаходився на
лікуванні в психоневрологічному
диспансері, проте стверджує, що борг у
сумі 5 тис. грн. за цією розпискою він
позивачу повернув, про що свідчить
розписка від 06.09.2011 року.

З викладеного слідує, що
відповідач визнав факт написання
розписки саме ним. При цьому протягом
часу розгляду справи в суді відповідач
не порушував питання про визнання
цієї угоди недійсною.

Виходячи з вищевикладених
обставин та змісту норми ст.545 ЦК
України, колегія суддів вважає, що
наявність оригіналу розписки у
позивача свідчить про те, що саме між
позивачем ОСОБА_3 та відповідачем
ОСОБА_4 05.05.2011 року було укладено
договір позики на суму 12 тис. грн. з
двадцятипроцентною ставкою річних
строком на один рік, проте до даного
часу відповідач частково повернув
позивачу борг.

Висновок суду першої інстанції
про те, що позивач не має оригіналу
розписки не відповідає обставинам
справи, оскільки останній особисто
пред'явив до суду апеляційної
інстанції вказану розписку, пояснивши,
що оригінал розписки він суду першої
інстанції не надав, оскільки вона була
в нього вдома, проте суд розгляд
справи закінчив.

Надати чітких і обґрунтованих
пояснень, а також відповідних доказів,
що 5 тис. грн., які за розпискою отримав
ОСОБА_3 це повернення іншого боргу,
останній суду апеляційної інстанції
не надав.

Таким чином, оскільки на
час розгляду справи в суді відповідач
свої зобов'язання за договором позики
виконав частково, сума боргу 9784,65 грн.,
що складається з 7000,00 грн. боргу та
2724,65 грн. процентів, підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити по справі нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню судові витрати у
розмірі 229,40 грн.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309,
313,314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 20 березня 2014 року
скасувати та ухвалити нове, яким позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 9784,65 грн. боргу та 229,40 грн.
судових витрат.

У решті позову відмовити за
безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: