АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1625/4410/12
Номер провадження 22-ц/786/1436/14
Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л.
Доповідач Чічіль В. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.,

за участю секретаря: Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Полтавського районного суду
Полтавської області від 31 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2
до публічного акціонерного товариства
"Банк "Демарк" про визнання недійсним
кредитного договору,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року ОСОБА_1, ОСОБА_2
звернулись до суду з позовом, у якому
просили визнати недійсним кредитний
договір №47-059 від 26 липня 2007 року,
укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк
«Демарк».

Свої вимоги обґрунтовували тим, що
умови вказаного кредитного договору є
несправедливими у частині сплати
неустойки у вигляді пені за
несвоєчасне погашення кредиту, пені за
несвоєчасну сплату відсотків, штрафу
за порушення сплати відсотків та
комісії по кредиту.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 зазначає,
що про укладення її чоловіком ОСОБА_2
спірного кредитного договору
довідалась лише після отримання
постанов ВДВС Полтавського РУЮ від 20
вересня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2
на користь ПАТ «Банк «Демарк»
20 115,99 грн. заборгованості, тому вважає,
що кредитний договір підлягає визнанню
недійсним у судовому порядку, оскільки
виходить за межі дрібного побутового
та укладений без отримання письмової
згоди другого із подружжя.

Рішенням Полтавського районного суду
Полтавської області від 31
березня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржено ОСОБА_1, в
апеляційній скарзі, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить зазначене
рішення суду першої інстанції у
частині позовних вимог, у яких судом
було відмовлено, скасувати, та ухвалити
нове рішення про задоволення позову у
повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено місцевим судом, що 26
липня 2007 року між ВАТ «Банк «Демарк»
(правонаступником якого є ПАТ
«Банк «Демарк») та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір №47-059, за
умовами якого останнім отримано
кредитні кошти у сумі 10 000,00 грн.

Заочним рішенням Полтавського
районного суду від 8 червня 2012 року з
ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Демарк»
стягнуто заборгованість за
вищевказаним кредитним договором у
сумі 20 115,99 грн. та судові витрати.

Відповідно до свідоцтва про одруження
від 4 листопада 2000 року серії
НОМЕР_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у
зареєстрованому шлюбі.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

За положеннями ч. 5 ст. 11 Закону України
"Про захист прав споживачів" до
договорів із споживачами про надання
споживчого кредиту застосовуються
положення цього Закону про
несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки.

Статтею 18 цього ж Закону передбачено,
що продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору.

У постанові від 12 вересня 2012 року у
справі №6-8цс12 та постанові від 25
вересня 2013 року у справі №6-80ц13,
Верховним Судом України висловлено
правову позицію, у відповідності до
якої несправедливими є положення
договору про споживчий кредит, які
містять умови про зміни у витратах,
зокрема щодо плати за обслуговування
кредиту та плати за дострокове його
погашення, і це є підставою для
визнання таких положень недійсними.

Заявляючи позовні вимоги щодо визнання
у цілому кредитного договору недійсним
з підстав, передбачених ст. ст. 11, 18
Закону України "Про захист прав
споживачів", позивачі посилалися на
умови кредитного договору №47-059 від 26
липня 2007 року щодо нарахування
неустойки та щомісячних комісій.

Між тим, вказані умови кредитного
договору не можуть бути визнані
несправедливими, оскільки вони не
встановлюють та не змінюють витрати,
пов'язані з платою за обслуговування
кредиту чи платою за дострокове його
погашення.

За змістом ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України
виконання зобов'язання забезпечується,
зокрема, неустойкою у вигляді пені та
штрафу, що є грошовою сумою або іншим
майном, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст.611 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 та ВАТ «Банк «Демарк», у
відповідності до положень ст. ст. 627, 628,
638 ЦК України, шляхом вільного
волевиявлення в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору,
зокрема, щодо нарахування штрафних
санкцій за порушення взятих на себе
зобов'язань, про що свідчать підписи в
кредитному договорі.

Пунктом 6.3. кредитного договору
визначено, що у разі порушення строків
погашення кредиту, банк має право
стягнути з позичальника пеню за кожний
день прострочки. Пеня нараховується на
суму прострочених платежів за кредитом
із розрахунку фактичної кількості
прострочених днів, починаючи з дати
виникнення простроченої
заборгованості до дати здійснення
платежу за кредитом у повному обсязі, у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла у період, за який
сплачується пеня.

Водночас, у п. 6.4. кредитного договору
передбачено, що у разі порушення плати
відсотків за кредитом на строк до двох
днів, позичальник сплачує за таке
порушення штраф у розмір 30 грн. за
кожний факт порушення строку сплати
процентів. При несплаті процентів на
строк більше двох днів, банк має право
стягнути з позичальника пеню,
починаючи з третього дня прострочки за
кожний день прострочки. Пеня
нараховується на суму несплачених
своєчасно відсотків із розрахунку
фактичної кількості прострочених днів,
починаючи з третього дня прострочки і
до дати повного погашення
заборгованості по відсоткам, у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Таким чином, за умовами кредитного
договору встановлено обов'язок
позичальника сплачувати пеню й штраф
за різні порушення зобов'язання, що не
забороняється чинним законодавством.

Разом з тим, сплата щомісячного комісії
за користування кредитом у розмірі 50,00
грн. погоджена сторонами у п. 3.5.2.
кредитного договору, та має незмінний
протягом дії договору порядок
нарахування, тому дана умова також не
може слугувати підставою для визнання
спірного договору недійсним.

З урахуванням цього, місцевий суд
дійшов обґрунтованого висновку, що
укладений кредитний договір
відповідає вимогам законодавства та не
містить умов, які є несправедливими.

Твердження апелянта, що кредитний
договір укладався в інтересах cім'ї,
тому необхідним було отримати згоду
ОСОБА_1, оскільки кредитний договір
виходить за межі дрібного побутового,
не береться колегією суддів до уваги,
оскільки позивачами у порушення вимог
ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не доведено, що
отримані за кредитним договором
грошові кошти було витрачено на
придбання майна, яке використовується
в інтересах сім'ї.

За положеннями ст. 65 СК України при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Як убачається з матеріалів справи, що
надані позивачами квитанції та
гарантійні талони на побутові прилади
на загальну суму 24 166,10 грн.
(а.с. 138-141), датовані періодом з вересня
2007 року по вересень 2011 року
(холодильник LG - 17 вересня, мотокоса Victus
VB30L - червень 2008 року, болгарка 9012 H -
липень 2008 року, мікротермічний
обігрівач Liberton LMH-02 - 8 жовтня2009 року,
кухонний комбайн MUM 4756EU/05 - 25 вересня 2009
року, котел «Житомир» - вересень 2007
року, телевізор Samsung
UE-37D5000PW - вересень 2011 року).

Тобто, перелічені вище товари були
придбані у період від 2 місяців до 4
років з моменту отримання ОСОБА_2 у
відділенні банку у липні 2007 року
готівковими коштами 10 000,00 грн.

Таким чином, вказані обставини не
можуть підтверджувати, що одержані за
кредитним договором №47-059 від 26 липня
2007 року кошти було використано саме на
потреби сім'ї, а, відповідно до вимог ч. 4
ст. 60 ЦПК України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

У такому разі, судова колегія вважає
вірним висновок місцевого суду щодо
відсутності передбачених законом
підстав для визнання договору
недійсним у зв'язку з неотримання
попередньої згоди на його укладення
дружини позичальника.

У свою чергу, у силу положень ст. 73 СК
України, за зобов'язаннями ОСОБА_2 за
кредитним договором, стягнення може
бути накладено лише на його особисте
майно і на частку у праві спільної
сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
яка може бути виділена йому в натурі,
зокрема, у порядку ч. 6 ст. 52 Закону
України «Про виконавче провадження»,
що спростовує твердження апелянта
ОСОБА_1 щодо порушення її прав та
інтересів.

За таких обставин, доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду
і задоволенню не підлягають, а місцевий
суд, вирішуючи даний спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
ухвалив законне рішення з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Полтавського районного суду
Полтавської області від 31 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
Чічіль В.А.

Судді:
Кузнєцова О.Ю.

Мартєв С.Ю.

З оригіналом згідно:

суддя
Чічіль В.А.