АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/6282/2014
Головуючий у 1 - й інстанції: Савлук Т.В.
Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї
Н И

30 квітня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду місті Києва
в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Калініній Я.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення
Дніпровського районного суду міста
Києва від 20 березня 2014 року в цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення та
вселення фізичних осіб до житлового
приміщення, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду
міста Києва від 20 березня 2014 року
ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог до
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення та
вселення фізичних осіб до житлового
приміщення відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Дніпровського районного суду міста
Києва від 20 березня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Посилається на те, що відповідач
ОСОБА_6 втратила право власності на ѕ
частини квартири АДРЕСА_1 внаслідок її
реалізації державною виконавчою
службою Дніпровського районного
управління юстиції в місті Києві на
прилюдних торгах. Зазначає, що з
моменту реалізації ѕ частин спірної
квартири відповідачі також втратили
право користування квартирою АДРЕСА_1.
ОСОБА_3, як новий власник квартири
АДРЕСА_1, зверталася до відповідачів з
проханням звільнити спірну квартиру в
строк до 03.01.2014 року. Проте, у
добровільному порядку відповідачі
квартиру не звільнили, а тому позивач
змушена захищати свої права власника
шляхом подання до суду позову про
усунення перешкод в користуванні
власність шляхом виселення
відповідачів із спірної квартири в
судовому порядку та про її вселення у
квартиру, ѕ частини якої є її власністю.
Суд 1-ї інстанції не взяв до уваги дані
обставини справи та прийшов до
необґрунтованого висновку про відмову
в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представники
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 та ОСОБА_9
повністю підтримали доводи
апеляційної скарги та просили її
задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8
проти доводів апеляційної скарги
заперечували, посилалась на те, що вони
є безпідставними, а рішення суду першої
інстанції повністю відповідає вимогам
закону.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що на виконанні в
Державній виконавчій службі
Дніпровського районного управління
юстиції в місті Києві перебував
виконавчий лист №2-1659/11 від 30.11.2012 року,
виданий Дніпровським районним судом
міста Києва, про стягнення з ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_10 боргу за договором
позики в сумі 260 337,08 грн. та витрат по
сплаті судового збору в сумі 1820 грн.

В ході проведення виконавчих дій з
виконання виконавчого листа №2-1659/11 від
30.11.2012 року, 14 листопада 2013 року Філією 10
Приватного підприємства «Нива-В.Ш.»
було проведено прилюдні торги з
реалізації арештованого нерухомого
майна, а саме: 3/4 частин квартири
АДРЕСА_1, які належали на праві
власності ОСОБА_6.

Переможцем вказаних прилюдних торгів
стала ОСОБА_3, придбавши 3/4 частини
квартири АДРЕСА_1 за 212 156,00 грн.
Результати прилюдних торги з
реалізації арештованого нерухомого
майна оформлено протоколом №10133320/1 від
14.11.2013 року.

На підставі даного протоколу, 29
листопада 2013 року державним виконавцем
Державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції в місті Києві було складено
акт, яким встановлено, що переможцем
прилюдних торгів ОСОБА_3 повністю
оплачено вартість 3/4 частин квартири
АДРЕСА_1 і даний акт є підставою для
подальшого оформлення переможцем
прилюдних торгів права власності на
придбане нерухоме майно.

05.12.2013 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_11 ОСОБА_3 було видано
свідоцтво про право власності на 3/4
частини квартири АДРЕСА_1 та внесено до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності відповідний запис.

19 грудня 2013 року ОСОБА_3 надіслала на
ім'я ОСОБА_6 листа, в якому повідомила,
що нею на прилюдних торгах було
придбано 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, у
зв'язку з чим просила добровільно
звільнити дану квартиру до 03.01.2014 року
та попередила, що у разі відмови
змушена буде звернутися до суду з
позовом про примусове виселення.

Оскільки до 03.01.2014 року відповідачі в
добровільному порядку не виселилися з
квартири АДРЕСА_1, то 23 січня 2014 року
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення
відповідачів з вказаної квартири та
про її вселення до житлового
приміщення.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні даних
позовних вимог, суд 1-ї інстанції
виходив з того, що правовідносини, які
виникли між сторонами регулюються
положеннями ЖК України, а тому
посилання позивача на норми ст.ст.391 та
405 ЦК України є безпідставними,
оскільки дані статті не визначають
такого способу захисту для відновлення
порушеного права, як виселення. Крім
того, позивачем не доведено перед судом
тих обставин, які б свідчили про те, що з
боку відповідачів чиняться перешкоди
для проживання позивача, як нового
власника, у спірній квартирі, що
слугувало б підставою для вирішення
питання про вселення позивача до
спірної квартири.

Проте, з таким висновками суду 1-ї
інстанції колегія суддів погодитись не
може, оскільки вони не відповідають
фактичним обставинам справи,
дослідженим доказам та вимогам
матеріального права.

Згідно вимог статті 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Відповідно до статті 379 ЦК України
житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
призначені та придатні для постійного
проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло
об'єктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені статтею 383 ЦК
України та статтею 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з
урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону.

Чинним законодавством України не
встановлено перехід прав та обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника.

Виникнення права членів сім'ї власника
квартири на користування квартирою та
обсяг цих прав залежить від виникнення
у власника квартири права власності на
цю квартиру, а отже, припинення права
власності на квартиру припиняє право
членів його сім'ї на користування цією
квартирою.

З досліджених судом доказів достовірно
встановлено, що ОСОБА_6 втратила право
власності на 3/4 частини квартири
АДРЕСА_1, внаслідок реалізації
державною виконавчою службою
Дніпровського районного управління
юстиції в місті Києві даної квартири на
прилюдних торгах. Як наслідок,
припинилося і право користування
спірною квартирою у членів її сім'ї, а
саме: ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Відповідно до статті 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Статтею 109 ЖК України встановлено, що
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
встановлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Правовий аналіз норм ЖК України та ЦК
України дозволяє зробити висновок, що
виселення осіб допускається, зокрема, у
разі реалізації жилих приміщень, що
були придбані за рахунок кредиту,
повернення якого забезпечене іпотекою
відповідного жилого приміщення; у разі
реалізації жилих приміщень в ході
проведення виконавчих дій, для
погашення заборгованості за
виконавчими листами тощо. Врозрізі
такого спору, виселення має
відбуватись у добровільному порядку, а
в разі якщо громадяни не звільняють
жиле приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що на
даний час позивач є новим власником ѕ
частин квартири АДРЕСА_1. Право
власності та право користування
спірною квартирою у відповідачів
припинилось у зв'язку з продажем
спірної квартири з прилюдних торгів, з
метою погашення заборгованості ОСОБА_6
за виконавчим листом №2-1659/11 від 30.11.2012
року. Відповідачі перешкоджають ОСОБА_3
у користуванні та розпорядженні її
власністю. Прохання позивача звільнити
квартиру АДРЕСА_1 у добровільному
порядку до 03.01.2014 року відповідачі не
виконали

За наведених обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що права
позивача, як власника ѕ частин квартири
АДРЕСА_1, порушені, що відповідно до
правил ст.391 ЦК України є підставою для
усунення порушень прав власника,
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном за обраним ним способом
захисту порушеного права.

Висновки суду 1-ї інстанції про те, що
положення ст.391 ЦК України не
визначають такого способу захисту для
відновлення порушеного права, як
виселення, колегія суддів вважає
помилковими, з огляду на таке.

Так, ч.2 ст.16 ЦК України визначені
способи захисту цивільних прав та
інтересів. При цьому зазначено, що суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

З системного аналізу зазначеної норми
закону вбачається, що зазначений у ст.16
ЦК України перелік способів захисту не
є вичерпним, а тому суд може
застосувати інші способи захисту.

Законодавець в ст.391 ЦК України
сформулював загальне правило про
можливість захисту права власності
шляхом пред'явлення вимоги про
усунення перешкод у здійсненні не
тільки права користування, а і права
розпорядження майном.

Оскільки позивач є власником ѕ частин
спірної квартири, а відповідачі
втратили право власності та право
користування даною квартирою, колегія
суддів вважає, що порушені права
позивача, як власника спірної квартири,
підлягають захисту шляхом виселення
відповідачів з квартири АДРЕСА_1, що
відповідає вимогам ст.ст. 16, 391 ЦК
України, які регулюють захист права
власності.

Також, колегія суддів вважає, що
позивач, як власник, має право
використовувати належні їй на праві
власності ѕ частини спірної квартири
для власного проживання, але
відповідачі перешкоджають їй у
здійсненні цього права, то позовні
вимоги ОСОБА_3 про вселення її в спірну
квартиру, також підлягають
задоволенню.

Оцінивши в сукупності докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення Дніпровського районного суду
міста Києва від 20 березня 2014 року про
відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних
вимог до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
виселення та вселення фізичних осіб до
житлового приміщення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позовних вимог,
усунення перешкод власникові ОСОБА_3 в
користуванні її власністю, а саме:
квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, з
даної квартири та вселення ОСОБА_3, як
власника, в квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь
ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати
по сплаті судового збору в сумі 81,20 грн.
з кожного.

Керуючись ст.ст. 16, 319, 321, 391, 405 ЦК
України, ст.. 156 ЖК України, ст.ст. 303, 307,
309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,
-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду
міста Києва від 20 березня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення та
вселення фізичних осіб до житлового
приміщення задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_3 в
користуванні її власністю, а саме:
квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, з
квартири АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_3, як власника, в квартиру
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на
користь ОСОБА_3 витрати по сплаті
судового збору в сумі 81,20 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :
Судді: