Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2014 року Ленінський районний
суд міста Луганська

в складі: головуючого-судді: Бугери О.В.,

при секретарі: Білошицькій Г.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Луганська
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Приватного підприємства
«Грандфінресурс» про визнання
недійсним договору та застосування
наслідків його недійсності, -

ВСТАНОВИВ:

18 грудня 2013 року позивач
звернувся до Ленінського районного
суду м. Луганська із позовом до ПП
«Грандфінресурс» про визнання
недійсним договору та застосування
наслідків його недійсності. В
обґрунтування позову зазначив, що в
жовтні 2013 року йому знадобилися
грошові кошти. Знайшовши у засобах
масової інформації рекламне
оголошення відповідача, в якому йшлося
про швидке отримання позики на
вигідних умовах. По телефону
працівники відповідача запевнили його,
що необхідну суму грошей він отримає
після підписання угоди та сплати
деякої суми. При зустрічі консультант
пояснив позивачу умови, які необхідні
для отримання грошей: йому необхідно
було внести на розрахунковий рахунок
відповідача суму 975 гривень та отримати
обумовлену договором суму, і надалі
виплачувати кредит зі сплатою близько
0,25 відсотків річних. Такі умови
отримання кредиту для позивача були
приємні та він погодився на укладання
договору. 05 листопада 2013 року між
позивачем та ПП «Грандфінресурс» було
укладено договір № 223540, відповідно до
якого Адміністратор (відповідач) за
згодою Учасника (позивача)
зобов'язувався вчинити від імені та за
рахунок Учасника юридичні дії,
спрямовані на придбання товару, або
суму у позику на умовах діяльності
програми «Альянс-Україна». Того ж дня
позивач сплатив на рахунок відповідача
перший внесок у розмірі 975,00 гривень.
Після цього позивач неодноразово
звертався до відповідача з питанням
про можливість отримання грошей та
отримував негативну відповідь, з
посиланням на різні обставини, при
цьому йому пропонували сплачувати
подальші внески. Позивач посилається
на те, що ця угода була укладена під
впливом обману та застосуванням з боку
відповідача нечесної підприємницької
практики, містить несправедливі умови,
а тому є недійсним. Договір був
підписаний позивачем під впливом
омани, викликаної діями представника
відповідача. Копію договору для
попереднього вивчення його умов йому
не надали, з текстом договору дозволили
ознайомитись лише в приміщенні
представництва відповідача, у зв'язку з
чим позивач не мав змоги ретельно
вивчити його умови, не міг обговорити
його зміст з юристом. Після отриманої
консультації позивачу стало зрозуміло,
що він підписав зовсім інший договір, а
не той, про який йшла мова. Вважає, що в
вданому випадку дії відповідача
містять ознаки, передбачені ч.2 ст.19
Закону України «Про захист прав
споживачів», відповідно до якої
підприємницька практика є такою, що
вводить в оману, якщо під час
пропонування продукції споживачу не
надається або надається у нечіткий,
незрозумілий або двозначний спосіб
інформація, необхідна для здійснення
свідомого вибору. Якщо б представники
відповідача роз'яснили йому дійсну
сутність запропонованої угоди позивач
утримався б від підписання договору.
Крім того, відповідно до п.4.11. Додатку
№2 до договору дозволи надаються у
першу чергу Учасникам, які мають
найбільшу кількість сплачених
Загальних платежів. Текст договору
складено таким чином, що виконання його
умов з боку відповідача залежить не
тільки від самого клієнта, а й від
третіх осіб. Згідно п.4.1. Додатку №2 до
договору розподіл грошового фонду
здійснюється коли «фонд реєстру є
достатнім у відповідності до ст.1
договору». Проте, ст.1 Договору не
містить жодних ознаків «достатності»
Фонду реєстру, вона взагалі не регулює
ці питання. Отже, відповідач на власний
розсуд може вважати «достатнім» або
«недостатнім» Фонд реєстру, що в свою
чергу, на думку позивача, дозволяє йому
зловживати своїм правом проведення
заходів розподілу грошових коштів.
Діяльністю відповідача фактично є
створення та обслуговування
пірамідальної схеми під назвою «Альянс
Україна», яка передбачає формування
певного грошового фонду з вкладів
учасників групи за рахунок
систематичної сплати даними
учасниками певних грошових внесків.
При цьому сам відповідач не залучає до
даного грошового фонду власних коштів.
Таким чином, договір не містить
механізм контролю дій відповідача щодо
розподілу грошового фонду, що порушує
вимоги п. 7 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», коли один
учасник програми за свої власні кошти
без інвестування коштів відповідача,
оплачує товар іншим учасникам
програми.

Враховуючи викладене, позивач
просив суд визнати недійсним договір
№223540 від 05.11.2013 року зобов'язати
відповідача повернути сплачений
одноразовий комісійний внесок у
розмірі 975,00 гривень та покласти судові
витрати на відповідача.

Позивач в судове засідання
з'явився, позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, просив позов
задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, суду причини
неявки не повідомив, про явку в судове
засідання повідомлявся належним чином,
заяв про розгляд справи в його
відсутність до суду не надходило.
Представник відповідача надав суду
заперечення, у яких зазначив, що вимоги
ОСОБА_1 необгрунтовані та задоволенню
не підлягають, оскільки правочин
відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, у
діяльності відповідача не вбачається
ознак нечесної підприємницької
практики та діяльність відповідача ні
в якому разі не можна порівняти з
пірамідальною схемою, так як іншими
словами пірамідальна схема являє собою
потік грошей від одноразових продажів
місць в черзі новим учасникам біля
підніжжя піраміди, у вигляді
компенсації, яка йде до тих небагатьох ,
хто заздалегідь розташувався на її
верхівці. Програма отримання грошових
коштів «Альянс Україна» є
накопичувальною системою, яка більше
асоціюється не з пірамідою, а з
кругообігом. Підстав вважати, що
розподіл грошового фонду проходить по
пірамідальній схемі, немає. Вважає, що
укладена між сторонами угода є видом
цивільного договору; сторони
врегулювали свої відносини на свій
розсуд; змістом договору є власне ті
умови, на яких сторони погоджується
виконувати взяті на себе зобов'язання,
що має наслідком виконання зобов'язань
для кола осіб, що його підписали. Перший
та останній платіж позивач зробив
13.10.2013 року на загальну суму 975,00
гривень. У листопаді 2013 року позивач не
зробив платежів, тому в даному випадку
вступає у дію п.8.3. Додатку №2,
відповідно до якого договір вважається
розірваним з 01 грудня 2013 року на вимогу
відповідача. У цьому випадку
Одноразовий комісійний внесок та
Адміністративні витрати Учаснику не
повертаються. Оскаржуваний позивачем
правочин відповідає загальним засадам
законодавства. Просив в задоволенні
позову відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали цивільної
справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких
є необхідним для чинності правочину,
викладені у ст. 203 ЦК України, якою
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Підставою недійсності правочину
відповідно до ст. 215 ЦК України є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
ЦК України, недійсним є також правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний причин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Судом встановлено, що 05 листопада
2013 року між позивачем та ПП
«Грандфінресурс» було укладено
договір № 223540 з Додатками № 1 та № 2, які
є невід'ємною частиною договору (а.с.3-8).
На виконання умов зазначеного договору
від 05 листопада 2013 року позивач
перерахував на користь відповідача
одноразовий комісійний внесок у сумі
975,00 грн., що вбачається з квитанції №
OZacepina-550 (а.с.9).

Відповідно до п.1.1 договору
відповідач зобов'язався вчинити від
імені позивача та за його рахунок певні
юридичні дії, спрямовані на отримання
Учасником грошової суми, зазначеної в
Додатку №1 до даного договору на умовах
діяльності Програми «Альянс Україна»,
в тому числі сформувати реєстр
учасників, забезпечити його
адміністрування, організовувати та
проводити захід перерозподілу
грошового Фонду, надати Учаснику
відповідну суму, заявлену для
отримання на умовах діяльності
Програми, надавати інші послуги і
здійснювати інші правочини, погоджені
сторонами, у порядку і в строки,
передбачені цим договором та додатками
до нього.

Відповідно до умов діяльності
Програми „Альянс Україна", послуги, які
є предметом договору, надаються шляхом
формування реєстрів учасників
Програми, метою яких є придбання товару
(додаток № 2, п.1.3). Договір активується
на четвертий день з моменту його
підписання, після цього учасник
реєструється в Програмі „Альянс
Україна" (п.1.4. Додатку №2).

Пунктами 2.1.1,2.1.2 договору
передбачені обов'язки учасника, а саме:
у день підписання договору сплатити
одноразовий комісійний внесок та
адміністративний платіж, не пізніше 15
числа кожного місяця сплачувати
загальний платіж, який включає чистий
внесок, за рахунок якого адміністратор
надає відповідну суму позики або
здійснює оплату товару, та
адміністративні витрати, що є платою за
послуги адміністратора з організації
діяльності програми (п. 2 договору).

Відповідно до п.п. 2.4.2., 2.4.3.
договору відповідач зобов'язався
надавати позивачеві необхідну
інформацію та не розголошувати
конфіденційну інформацію. Відповідно
до п. 2.5 договору відповідач гарантує
надати позивачеві дозвіл на придбання
товару або отримання позики, якщо
позивач виконує усі умови договору та
додатків до нього. Однак згідно до
визначень термінів, що міститься у
додатку № 2 до договору, дозвіл
надається учаснику за результатами
Заходу по розподілу грошового фонду.
При цьому згідно до ст. 4 Додатку №2
Захід по розподілу грошового фонду
проводиться комітетом, що формується
зі складу інших учасників.

Таким чином, питання щодо надання
дозволу на отримання товару або позики
знаходиться поза межами компетенції
безпосередньо відповідача та за таких
обставин відповідач в п. 2.5. договору не
міг гарантувати вчинення дій, що не
залежать від його волевиявлення. Крім
того, відповідно до п. 4.1 договору Захід
по розподілу фонду проводиться, коли
фонд реєстру є достатнім, при цьому
умовами договору та додатків не
визначено, коли вказаний фонд є
достатнім, а коли ні.

Фонд реєстру відповідно до Додатку №2 -
сума чистих внесків, сплачених
учасниками програми.

За таких обставин, кожен
наступний учасник матиме можливість
отримати позику лише за умови
виконання іншими учасниками своїх
зобов'язань щодо внесення чистих
внесків, що також не залежить від
адміністратора - відповідача.У випадку
невнесення іншими учасниками чистих
внесків, позивач, як учасник прогрими
не матиме можливості отримати позику,
оскільки фінансування потреб позивача
за рахунок адміністратора -
відповідача, умовами договору не
передбачено.

В такому випадку, навіть якщо
позивач ініціює розірвання договору,
відповідно до п. 8.2 Додатку № 2, він не
матиме права отримати сплачену ним
раніше суму одноразового комісійного
внеску та суму адміністративних
витрат. Умови вищевказаного
договору з додатками містять
несправедливі умови, які передбачають
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду позивача як
учасника програми «Альянс Україна»,
передбачають для нього жорсткі умови
щодо сплати внесків та оплати послуг
відповідача, який не обтяжує себе чітко
визначеними обов'язками стосовно
позивача та перекладає зобов'язання
щодо надання позики позивачеві на
інших учасників програми, з суттєвим
ризиком неотримання такої позики
взагалі та з неминучою втратою
первісних внесків.

Відповідно ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Несправедливими є, зокрема,
умови договору про: встановлення
жорстких обов'язків споживача, тоді як
надання послуги обумовлене лише
власним розсудом виконавця; надання
можливості продавцю (виконавцю,
виробнику) не повертати кошти на
оплату, здійснену споживачем, у разі
відмови споживача укласти або виконати
договір, без встановлення права
споживача на одержання відповідної
компенсації від продавця (виконавця,
виробника) у зв'язку з розірванням або
невиконанням ним договору;
установлення обов'язкових для
споживача умов, з якими він не мав
реальної можливості ознайомитися
перед укладенням договору;
встановлення обов'язку споживача
виконати всі зобов'язання, навіть якщо
продавець (виконавець, виробник) не
виконає своїх.

Згідно до ч. 4 ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів» перелік
несправедливих умов у договорах із
споживачами не є вичерпним. Згідно до ч.
5 ст. 18 Закону України «Про захист прав
споживачів» якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Відповідно до п. 2 ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» забороняється нечесна
підприємницька практика, яка включає
будь-яку діяльність, що вводить
споживача в оману або є агресивною, а
також забороняється утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів»
правочини, здійснені з використанням
нечесної підприємницької практики, є
недійсними. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК
України недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. З врахуванням
вищезазначеного та приймаючи до уваги
те, що недійсність укладеного
позивачем договору прямо передбачена
ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів», суд розглядає вказаний
договір як нікчемний та визнає за
необхідне застосувати до нього
наслідки недійсності правочину, що
передбачені ст. 216 ЦК України.

За таких обставин та беручи до
уваги те, що за змістом ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю, а кожна із
сторін такого правочину зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги про зобов'язання
відповідача повернути сплачений
одноразовий комісійний внесок у
розмірі 975 грн. 00 коп. за договором №223540
від 05.11.2013 року та підтверджений
квитанцією № OZacepina-550 від 05.11.2013 року, що
міститься в матеріалах справи,
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
В даному випадку резолютивна частина
рішення викладена саме в такій
редакції, оскільки суд не наділений
правом виходити за рамки позовних
вимог, а позовні вимоги стосуються саме
зобов'язання відповідача повернути
сплачений одноразовий комісійний
внесок, а не стягнення з відповідача на
користь позивача вказаної суми.

Враховуючи вимоги ч.3 ст. 88 ЦПК
України, яка встановлює, що у разі
звільнення позивача, на користь якого
ухвалено рішення, від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог, суд присуджує стягнення судових
витрат, пов'язаних з розглядом справи, у
сумі 243 грн. 60 коп., з відповідача.

Керуючись Законом України «Про
захист прав споживачів», ст.ст.203,215,216 ЦК
України, ст.ст. 10, 11,57,61,88,208,209,212-215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Зобов'язати відповідача Приватне
підприємство «Грандфінресурс»
повернути сплачений одноразовий
комісійний внесок на користь ОСОБА_1 у
розмірі 975 (дев'ятсот сімдесят п'ять)
гривень 00 коп.

Стягнути з Приватного
підприємства «Грандфінресурс» на
користь держави судовий збір у розмірі
243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Луганської області протягом
десяти днів з дня проголошення рішення
через Ленінський районний суд м.
Луганська. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя:

Бугера О.В.