АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа №22-ц/796/3563/14
Головуючий у 1-й інстанції - Трусова Т.О.
Доповідач - Заришняк Г.М
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є

при секретарі - Онищенка О.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення
Дарницького районного суду міста Києва
від 25 грудня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_3 про визнання права власності на
ѕ частини квартири АДРЕСА_2.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що вони з ОСОБА_3 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 18 грудня 1992 р.
по грудень 1997 р. Після розірвання шлюбу
фактичного припинення шлюбних
відносин не відбулося, і вони
продовжували проживати однією сім'єю,
вели спільне господарство, були
пов'язані спільним побутом та мали
взаємні права й обов'язки. В іншому
шлюбі ні він, ні відповідач, не
перебували. У період проживання однією
сім'єю ними була придбана квартира
АДРЕСА_2, яка на підставі ст. 74 Сімейного
кодексу України належить їм на праві
спільної сумісної власності. При цьому
половину коштів, вкладених у придбання
спірної квартири, було отримано від
продажу належної йому квартири
АДРЕСА_1, а другу половину коштів було
отримано в якості споживчого кредиту,
зобов'язання за яким виконувалися ними
спільно. Просив вважати такими, що
мають ознаки удаваності, і оцінювати за
правилами ч. 2 ст. 235 ЦК України договори
купівлі-продажу спірної квартири та
квартири АДРЕСА_1 в частині їх вартості,
так як насправді спірна квартира була
придбана за суму, еквівалентну 40 000
умовних одиниць, а його квартира
продана за 23 000 умовних одиниць. Таким
чином 1/2 частина спірної квартири як
така, що була набута за його власні
кошти, належить йому на праві особистої
приватної власності, а 1/4 частина
квартири є його часткою у спільному
сумісному майні подружжя.

До початку розгляду справи по суті
позивач змінив правову підставу
позову, пославшись в обґрунтування
своїх вимог на ст. 17 Закону України «Про
власність» (т. 1 а.с. 228).

Рішенням Дарницького районного суду
міста Києва від 25 грудня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача просить скасувати зазначене
рішення суду та ухвалити нове, яким
задовольнити позов ОСОБА_2 у повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача ОСОБА_2 підтримав
апеляційну скаргу з підстав та доводів,
що викладені в ній.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове
засідання не з»явилася, про час та
місце розгляду справи повідомлена
належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність й обґрунтованість
постановленого рішення суду в цій
частині, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 18 грудня 1992 р. (т. 1 а.с. 61-62), від
якого мають повнолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 13).

11 грудня 1997 р. шлюб між ними розірвано
(т. 1 а.с. 12).

Після розірвання шлюбу на підставі
договору купівлі-продажу від 29 серпня
2003 р. ОСОБА_3 придбала чотирикімнатну
квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 19).

Згідно умов вказаного договору продаж
здійснено за 95 967 грн., що за курсом НБУ
становить 18 000 доларів США.

Право власності ОСОБА_3 зареєстроване в
Київському міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна 2
вересня 2003 р. за реєстровим № 1076.

Спірна квартира була придбана за
кредитні кошти в сумі 18000 доларів США,
отримані ОСОБА_3 за кредитним договором
№ 014/03-314/2551 від 29 серпня 2003 р., укладеним
між нею та Акціонерним
поштово-пенсійним банком «Аваль» (т. 1
а.с. 16-17).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
"Про власність", який був чинним на час
придбання спірної квартири, майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Згідно з роз»ясненнями, що містяться в
п.5 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 20 від 22 грудня 1995 р. "Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності",
розглядаючи позови, пов»язані із
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є: майно, нажите
подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону
України "Про власність", Кодекс про шлюб
та сім'ю України); майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше, або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17. ст. 18. п. 2 ст. 17 Закону України "Про
власність"), квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передані при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст. 8
Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду"). В інших
випадках спільна власність громадян є
частковою. Якщо розмір часток у такій
власності не було визначено і учасники
спільної власності при придбанні майна
не виходили з рівності їх часток,
розмір частки кожного з них
визначається ступенем його участі
працею й коштами у створенні спільної
власності.

Як видно з матеріалів справи, станом на
2003 рік позивач ОСОБА_2 не перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3,
письмової угоди про створення спільної
сумісної власності між ними не
укладалося.

Суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про
безпідставність доводів позивача про
те, що половина вартості спірної
квартири була сплачена за рахунок його
особистих коштів в сумі 23 000 умовних
одиниць, отриманих від продажу набутої
ним до шлюбу квартири, оскільки згідно
з договором купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, її продаж позивачем
здійснено за 1700 грн. (т. 1 а.с. 88-89). Даний
договір є чинним на даний час і
недійсним у встановленому законом
порядку не визнавався. Показання
свідка ОСОБА_5, яка була покупцем
зазначеної квартири, щодо
невідповідності зазначеної у договорі
ціни фактичній ціні продажу не є
належним доказом на підтвердження
зазначеної обставини.

ОСОБА_2 не доведено суду, що кошти,
отримані від продажу належної йому на
праві власності квартири, були
передані ним для придбання
відповідачкою спірної квартири.

Не заслуговують на увагу й доводи
позивача ОСОБА_2 про те, що спірна
квартира була фактично придбана за
суму, еквівалентну 40 000 умовних одиниць.

Як видно з чинного на даний час
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_2 від 29.08.2003 р. (т. 1 а.с. 19), продаж
квартири вчинено за 95 967 грн., що за
курсом НБУ становить 18 000 доларів США.

На підставі кредитного договору
№014/03-314/2551 від 29.08.2003 р., укладеного між
ОСОБА_3 та Акціонерним
поштово-пенсійним банком «Аваль», на
придбання спірної квартири
відповідачкою було одержано кредит в
сумі 18 000 доларів США (т.1 а.с. 173-174). З
метою забезпечення виконання
вказаного кредитного договору, між
відповідачкою та зазначеним Банком
було укладено 29.09.2003 р. договір застави
спірної квартири та оцінено її
вартість в сумі 160 528 грн.

Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України,
розгляд і вирішення цивільних справ у
судах проводиться на засадах
змагальності. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Позивачем на надано суду достатніх,
належних і допустимих доказів щодо
його особистої участі у придбанні
спірної квартири та участі в
поверненні разом з відповідачкою
кредиту, одержаного для її купівлі.

Суд першої інстанції повно й всебічно
з'ясував обставини справи, зібраним
доказам дав належну оцінку й прийшов до
правильного висновку про відсутність
підстав для визнання за ОСОБА_2 права
власності на частину квартири АДРЕСА_2,
обґрунтовано відмовивши в задоволені
позову за його недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги висновки
суду не спростовують.

Постановлене судом рішення відповідає
вимогам матеріального та
процесуального закону й не може бути
скасованим з підстав, що наведені в
апеляційній скарзі

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду
міста Києва від 25 грудня 2013 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий

Судді