Справа № 201/1954/14ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне в порядку гл. 8 розділу ІІІ ЦПК
України/

16 квітня 2014 року Жовтневий районний
суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді
Демидової С.О.

при секретарі
Пєронкові М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору
недійсним та відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про
визнання договору недійсним та
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди. В обґрунтування своїх
позовних вимог позивач посилається на
те, що 01 грудня 2013 року між ним та
відповідачем було укладено договір
782Х01 інформаційного обслуговування,
відповідно до умов якого відповідач
зобов'язаний був надати позивачу
інформацію про варіанти жилих
приміщень на ринку оренди в обсязі і
умовах передбачених договором. Згідно
п. 4.1 договору позивач сплатив 1 500 грн.
за надання відповідачем інформації.
Однак відповідач взяті на себе
зобов'язання так і не виконав. Тому
позивач просить суд визнати недійсним
договір 782Х01 інформаційного
обслуговування від 01 грудня 2013 року та
стягнути з відповідача на його користь
1 500 грн. матеріальних витрат та 500 грн.
моральної шкоди.

В судовому засідання позивач підтримав
заявлені позовні вимоги та просив їх
задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не
з*явився про день, час та місце розгляд
у справи повідомлений належним чином
причин неявки суду не повідомив .

Відповідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі
неявки в судове засідання всіх осіб,
які беруть участь у справі, чи в разі
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Дослідивши та перевіривши матеріали
справи, суд вважає позовні вимоги
ОСОБА_1 такими що підлягають
частковому задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому
цим Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом встановлено, що 01 грудня 2013 року
між ОСОБА_1 та фізичною особою
підприємцем ОСОБА_2 було укладено
договір 782Х01 інформаційного
обслуговування, відповідно до умов
якого ФОП ОСОБА_2 зобов'язався надати
ОСОБА_1 інформацію про варіанти жилих
приміщень на ринку оренди в обсязі і
умовах передбачених договором /а.с.8/.

Згідно п. 4.1 договору 782Х01
інформаційного обслуговування від 01
грудня 2013 року позивач сплатив 1 500 грн.,
що підтверджується копією квитанції
до прибуткового касового ордера № 782Х01
від 01 грудня 2013 року /а.с.7/.

Відповідно п. 5.1 договір діє два місяці
з моменту підписання, тобто до 01 лютого
2014 року.

В зв'язку з невиконанням відповідачем
умов договору, а саме ненадання
інформації про варіанти жилих
приміщень на ринку оренди в обсязі і
умовах передбачених договором, ОСОБА_1
02 грудня 2013 року вручив старшому
адміністратору претензію /а.с.9/, в
зв'язку з чим йому було обіцяно до
закінчення строку дії договору надати
інформацію, однак цього не було
зроблено.

Згідно ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203
цього Кодексу, а саме: зміст правочину
не може суперечити ЦК України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Статтею 216 ЦК України встановлено
правові наслідки недійсності
правочину. У разі недійсності
правочину кожна сторона зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину.

Таким чином при підписанні спірного
договору про надання послуг сторонами
було досягнуто згоди з усіх істотних
умов, обидві сторони мали необхідний
обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення учасників було вільним
та відповідало їхній внутрішній волі,
що підтверджено власноручними
підписами та печатками сторін. Позивач
погодився на умови про надання послуг
як такі, що його влаштовували. Позивача
не примушували та не нав'язували йому
своїх послуг та не вимагали укладення
договору. Це була особиста ініціатива
позивача. Суд приймає до уваги також і
ті обставини, що при укладенні договору
про надання послуг в було дотримано
всі передбачені законом істотні умови
договору, котрі були обумовлені згодою
сторін, як узгоджені сторонами, так і
прийняті ними, правочин був
спрямований на отримання послуг згідно
умов даного договору. Враховуючи
вищевикладене позовні вимоги ОСОБА_1 в
частині визнання договору недійсним
не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі певної дії або здійснення
певної діяльності, а замовник
зобов'язується оплатити виконавцеві
зазначену послугу. Тобто за вказаним
положенням закону обов'язок щодо
оплати послуг передбачається за
фактично виконанні послуги.

У судовому засіданні встановлено, що
після отримання оплати про надання
інформаційних послуг ОСОБА_2 фактично
ніяких послуг не надавав.

Так відповідно до вимог ч. 8 ст. 10 Закону
України «Про захист прав споживачів»
виконавець залежно від характеру і
специфіки наданої послуги зобов'язаний
видати споживачеві розрахунковий
документ, що засвідчує факт надання
послуг. Передбаченого законом
розрахункового документа ОСОБА_2 не
видавав.

Згідно ст. 907 ЦК України договір про
надання послуг може бути розірвано, у
тому числі шляхом односторонньої
відмови від договору, в порядку та на
підставах, встановлених цим кодексом,
іншим законом або за домовленістю
сторін.

За положенням с. 12 ст. 10 Закону України
«Про захист прав споживачів» споживач
має право відмовитися від договору про
надання послуг, якщо після укладення
договору стане очевидним, що послуги,
зважаючи на їх ціну (вартість ) та
характеристики або інші обставини,
явно не задовольнятимуть його інтереси
або вимоги.

Враховуючи зазначенні вимоги закону,
встановлені обставини про фактичне не
виконання послуг ФОП ОСОБА_2 за
договором, дія якого закінчилась, на
користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 1 500
грн. на повернення здійснених ним
оплати послуг.

Стосовно позивних вимог позивача про
відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

У відповідності до Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4
„Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності,
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювана, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору".

Згідно ст.23 ЦК України, особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім"ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи (ч.2). Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

З огляду на те, що неправомірні дії з
боку відповідача і вина останнього в
судовому засіданні доведена, вимоги
позивача щодо відшкодування йому
моральної шкоди є обґрунтованими та
такими, що підлягають частковому
задоволенню, а тому з відповідача на
користь позивача слід стягнути 200 грн.
моральної шкоди.

Судові витрати розподілити відповідно
до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору недійсним та
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди - задовольнити
частково.

Стягнути з фізичної особи підприємця
ОСОБА_2 (інд. номер НОМЕР_1, місце
знаходження АДРЕСА_1) на користь
ОСОБА_1 1 500 грн. - за оплату послуг та 200
грн. - моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з фізичної особи підприємця
ОСОБА_2 (інд. номер НОМЕР_1, місце
знаходження АДРЕСА_1) на користь
держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заява про перегляд
заочного рішення може бути подана
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Заочне рішення суду може бути
оскаржене позивачем протягом десяти
днів з дня проголошення рішення шляхом
подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд
м. Дніпропетровська.

Суддя
С.О.Демидова