Справа № 462/4829/13
Головуючий у 1 інстанції: Постигач
Провадження № 22-ц/783/207/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

Головуючого судді -
Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М.,
Мацея М.М.

при секретарі:
Бадівській О.О.

за участю:
представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Залізничного районного суду
м. Львова від 12 серпня 2013 року у справі
за позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» в особі
відокремленого підрозділу
будівельно-монтажне експлуатаційне
управління №1» до ОСОБА_4 про виселення
з гуртожитку, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом в
якому просить виселити відповідача
ОСОБА_4 з гуртожитку на АДРЕСА_1 без
надання іншого жилого приміщення.
Позов мотивує тим, що гуртожиток на
АДРЕСА_1 перебуває на балансі
відокремленого підрозділу
«Будівельно-монтажне експлуатаційне
управління № 1», що є підрозділом
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця». У 1993
році працівнику залізниці ОСОБА_5 було
надано ліжко-місце в гуртожитку ДТГО
«Львівська залізниця» за адресою:
АДРЕСА_1 та прописано його за даною
адресою. У зв'язку із смертю ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 житлово-комунальною
дільницею відокремленого підрозділу
«Будівельно-монтажне експлуатаційне
управління № 1» ДТГО «Львівська
залізниця» 15.05.2013 року було вчинено дії
для зняття померлого із реєстрації у
гуртожитку на АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про смерть НОМЕР_1 виданого
Міським відділом державної реєстрації
актів цивільного стану Львівського
міського управління юстиції 22.04.2013
року. Після чого було сформовано
комісію для обстеження житлової площі,
що була надана ОСОБА_5, яка виявила, що
на вищевказаній житловій площі
проживає дружина померлого ОСОБА_5 -
ОСОБА_4, яка не є працівником залізниці
та не має правомірних підстав для
проживання у відомчому гуртожитку.
Після чого, відповідачу було вручено
попередження про виселення, однак
відповідач добровільно звільнити
кімнату у гуртожитку відмовилась, про
що складено відповідний акт. Просить
позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 12 серпня 2013 року позов
задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4
звільнити ліжко-місце в гуртожитку
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця» на
АДРЕСА_1 шляхом виселення без надання
їй іншого жилого приміщення.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_4 подавши
апеляційну скаргу, у якій зазначає, що
вважає рішення винесене із порушення
норм процесуального та матеріального
права. Окрім того, звертає увагу суду,
що позивач не довів факту порушення нею
правил проживання в гуртожитку, а
районний суд при ухваленні рішення
вийшов за межі позовних вимог.

Просить скасувати рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 12 серпня 2013 року і закрити
провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
представників ОСОБА_2, ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід задовольнити
частково.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

У відповідності до ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обгрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції не відповідає
зазначеним вимогам.

Встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4
зареєстрували шлюб 20.06.1998р., запис №233 у
Шевченківському відділі реєстрації
актів громадянського стану. Також
встановлено, що кімната НОМЕР_2, в якій
проживав ОСОБА_5, знаходиться в
гуртожитку по АДРЕСА_1, який
знаходиться на балансі відокремленого
підрозділу «Будівельно-монтажне
експлуатаційне управління № 1», що є
підрозділом Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця», що
підтверджується довідкою з місця
проживання про склад сім'ї і прописку
від 06.06.2013 року.

Районним судом встановлено, що у 1993
році працівнику залізниці ОСОБА_5 було
надано ліжко-місце в гуртожитку ДТГО
«Львівська залізниця» за адресою:
АДРЕСА_1 та зареєстровано за даною
адресою.

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
НОМЕР_1, а 15.05.2013 року було знято його із
реєстрації у гуртожитку на АДРЕСА_1, що
підтверджується випискою з будинкової
книги та копією довідки №130.06.13 р. (а.с.
5-6).

Згідно копії акту від 21.05.2013 року
комісією житлово-комунальної дільниці,
сформованою для обстеження житлової
площі, що була надана ОСОБА_5, а саме
кімнати НОМЕР_2 в гуртожитку по АДРЕСА_1,
та виявлено, що на вищевказаній
житловій площі проживає дружина
померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_4 (а.с. 8).

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений з займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

У відповідності до п.4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
12.04.1985 р. № 2 «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» із
відповідними змінами, в силу ст.61 ЖК
України житлово-експлуатаційна
організація, а при її відсутності -
підприємство, установа, організація як
наймодавець можуть бути стороною в
спорах, що виникають з договорів найму
жилого приміщення. Вони вправі,
зокрема, пред'являти позови про
визнання наймача таким, що втратив
право користування жилим приміщенням,
розірвання договору найму жилого
приміщення і виселення в зв'язку з
систематичним порушенням правил
співжиття, псуванням і руйнуванням
жилих приміщень. Однак у справах із
питань, віднесених до компетенції
органів місцевого самоврядування чи
місцевої державної адміністрації, або
з питань управління житловим фондом,
віднесених його власником або
уповноваженим ним органом до свого
відання згідно зі ст.18 ЖК (наприклад,
про визнання ордера недійсним, надання,
бронювання або обмін жилого
приміщення, визнання права на жиле
приміщення крім випадків, коли в ньому
проживають інші члени сім'ї наймача),
належною стороною повинен бути
відповідний орган чи власник житлового
фонду.

Задовольняючи позовні вимоги ДТГО
«Львівська залізниця» суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
ОСОБА_4 займає приміщення гуртожитку
без законних підстав.

Однак, колегія суддів не погоджується
із таким висновком районного суду.

Колегією суддів встановлено, що згідно
акту прийому-передачі відомчого
житлового фонду в комунальну
власність, затвердженого в.о. директора
департаменту житлового господарства
та інфраструктури Львівської міської
ради Олійником В.Р. № 354 від 01.08.2013р.
передано гуртожиток відомчий ДТГО
«Львівська залізниця», який
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 у
власність територіальної громади м.
Львова (а.с. 79-83).

Однак, при ухваленні рішення від 12
серпня 2013 року районний суд на дану
обставину уваги не звернув та прийшов
до неправильного висновку про
задоволення позову ДТГО
«Львівська залізниця».

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення районного суду про
зобов'язання ОСОБА_4 звільнити
ліжко-місце в гуртожитку шляхом
виселення без надання їй іншого жилого
приміщення не можна визнати законним
та обгрунтованим, а тому воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Таким чином суд першої інстанції
допустив неповноту з'ясування обставин
справи.

Враховуючи роз'яснення п.19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
24.10.2008р. №12 «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» за наявності
підстав, передбачених статтею 309 ЦПК,
апеляційний суд скасовує рішення суду
першої інстанції та ухвалює нове
рішення або змінює його й не має права
передавати із цих підстав справу на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Зазначеними підставами є: неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважає встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Такі недоліки нележать до порушень
норм процесуального та матеріального
права, що є обов'язковими підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального права. Норми
матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст.309, 314, 316,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 12 серпня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким у позові
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця» в
особі відокремленого підрозділу
будівельно-монтажне експлуатаційне
управління №1» до ОСОБА_4 про виселення
з гуртожитку відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий Струс Л.Б.

Судді Шандра М.М.

Мацей М.М.