Ухвала

іменем україни

12 березня 2014 року
м. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Фаловської І.М.,
суддів:Амеліна В.І.,Дербенцевої Т.П.,
Парінової І.К.,Савченко В.О.,розглянувши
у судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю «Куйбишево» про
витребування земельних ділянок із
чужого незаконного володіння, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Шевченківського районного суду
Харківської області від 10 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 31 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю
«Куйбишево» (далі - СТОВ «Куйбишево»),
мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з
державними актами на право власності
на земельні ділянки він є власником
земельних ділянок розміром 3,1522 га та
2,3938 га, розташованих на території
Семенівської сільської ради
Шевченківського району Харківської
області, бажає використовувати їх за
призначенням, проте вони
використовуються СТОВ «Куйбишево».
Звернувшись до підприємства із заявою
про повернення земельних ділянок, він
отримав лист від 25 грудня 2012 року, з
якого дізнався, що його покійна матір
ОСОБА_7 25 грудня 2007 року уклала з
підприємством договір оренди
вищезазначених земельних ділянок
строком на п'ять років. Посилаючись на
те, що відповідач незаконно
користується належними йому
земельними ділянками, просив
витребувати їх з незаконного володіння
відповідача.

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з додатковою позовною заявою про
визнання недійсними договорів оренди
від 25 грудня 2007 року, укладеними між
ОСОБА_7 та СТОВ «Куйбишево».

Ухвалою Шевченківського районного
суду Харківської області від 10
вересня 2013 року додаткову позовну
заяву ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного
суду Харківської області від 10
вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 31 жовтня 2013 року, в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, і прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 Цивільного
процесуального кодексу України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог статті 335
Цивільного процесуального кодексу
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до статті 213 Цивільного
процесуального кодексу України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі статтею 214 Цивільного
процесуального кодексу України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 належать
на праві власності земельні ділянки
розміром 3,1522 га та 2,3938 га, які
розташовані на території Семенівської
сільської ради Шевченківського району
Харківської області, що
підтверджується державними актами
серії ЯМ № 990352 та
серії ЯМ № 99350, виданими на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 31 серпня 2012 року.

Згідно зі свідоцтвом про право на
спадщину за заповітом від 31 серпня 2012
року спадкоємцями після смерті ОСОБА_7
є ОСОБА_6 та ОСОБА_8, які отримали у
спадщину по 9/20 частки земельних
ділянок кожний.

Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1,
виданого Семенівською сільською радою
Шевченківського району Харківської
області 20 липня 2011 року, вбачається, що
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Матеріали справи містять договори
оренди земельних ділянок, укладені 25
грудня 2007 року між СТОВ «Куйбишево» та
ОСОБА_7, за життя останньої, які
зареєстровані у відділі Держкомзему в
Шевченківському районі Харківської
області 12 серпня 2012 року, та акти
прийому-передачі зазначених земельних
ділянок від 25 грудня 2007 року згідно з
договорами.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивачем не
доведено належними доказами, що
відповідач використовує земельні
ділянки без належної правової
підстави.

Проте погодися з такими висновками не
можна виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 152
Земельного кодексу України власник
земельної ділянки може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю.

Нормами Цивільного кодексу України
передбачені засади захисту права
власності. Зокрема статтею 387 цього
Кодексу власнику надано право
витребувати майно із чужого
незаконного володіння.

Відповідно до статті 6 Закону України
«Про оренду землі» орендарі набувають
права оренди земельної ділянки на
підставах і в порядку, передбачених
Земельним кодексом України, Цивільним
кодексом України, цим Законом та іншими
законами України і договором оренди
землі.

Статтею 125 Земельного кодексу України
передбачено, що право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав,
а статтею 126 цього Кодексу
встановлюється порядок оформлення
речових прав на земельну ділянку
відповідно до Закону України від 01
липня 2004 року № 1952-IV «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону
України «Про оренду землі» договір
оренди землі підлягає державній
реєстрації та на підставі частини 1
статті 210, частини 3 статті 640
Цивільного кодексу України, частини 2
статті 125 Земельного кодексу України,
статті 18 Закону України «Про оренду» є
укладеним з моменту його державної
реєстрації.

Згідно зі статтею 1218 Цивільного
кодексу України до складу спадщини
входять усі права та обов'язки, що
належали спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті. Незалежно від
часу прийняття спадщини вона належить
спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини.

Судами встановлено, що 25 грудня 2007 року
між СТОВ «Куйбишево» і ОСОБА_7 було
підписано договори оренди землі, за
умовами яких спірні земельні ділянки
передавалась в оренду відповідачу
строком на п'ять років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

25 грудня 2012 року ці договори
зареєстровані у відділі Держкомзему в
Шевченківському районі Харківської
області.

Дійшовши висновку, що відповідач
користується спірними земельними
ділянками правомірно, суди належним
чином не перевірили доводи позивача,
зокрема, що на момент набуття ним права
власності на спадкове майно спірні
угоди не були укладені, а тому
спадкоємець не набув жодних прав та
обов'язків щодо відповідача.

Суди не взяли до уваги те, що державна
реєстрація оскаржуваних договорів
оренди земельних ділянок була
проведена лише 25 грудня 2012
року, тобто вже після смерті ОСОБА_7

Відповідно до частини 2 статті 338
Цивільного процесуального кодексу
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

За таких обставин ухвалені в справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, а тому
відповідно до статті 338
Цивільного процесуального кодексу
України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 Цивільного
процесуального кодексу України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду Харківської області від 10
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Харківської області від 31
жовтня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий І.М. ФаловськаСудді:
В.І. Амелін Т.П. Дербенцева В.О. Савченко
І.К. Парінова