У х в а л а

ІМенем УКраїни

12 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В.,
Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І.,
Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
прокурора Запорізького району
Запорізької області, який діє в
інтересах держави в особі Запорізької
районної державної адміністрації, до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
реєстраційної служби Запорізького
районного управління юстиції
Запорізької області, третя особа -
відділ Держкомзему Запорізького
району Запорізької області, про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу земельних ділянок,
державних актів на право приватної
власності на земельні ділянки,
скасування реєстрації державних актів
на право приватної власності на
земельні ділянки та повернення їх
власнику, за касаційною скаргою
заступника прокурора Запорізької
області, який діє в інтересах держави в
особі Запорізької районної державної
адміністрації, на рішення Запорізького
районного суду Запорізької області від
26 червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 29 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року прокурор Запорізького
району Запорізької області, який діє в
інтересах держави в особі Запорізької
районної державної адміністрації,
звернувся до суду із указаним позовом.
Зазначив, що прокуратурою
Запорізького району було проведено
перевірку та встановлено, що на
підставі рішення Запорізького
районного суду Запорізької області від
4 вересня 2008 року за ОСОБА_4 було визнано
право власності на земельну ділянку
розміром 8,7 га, яка знаходиться на
території Володимирівської сільської
ради Запорізького району, на якій
розташовано кісточковий сад, набутий
нею на підставі договору
купівлі-продажу від 26 січня 2007 року.
Вказаним рішенням було зобов'язано
відділ Держкомзему у Запорізькому
районі Запорізької області видати
державний акт на право власності на
зазначену земельну ділянку. На
підставі одержаного ОСОБА_4 державного
акта на право власності на землю,
вказану земельну ділянку у загальному
розмірі 7,9440 га було відчужено за
нотаріально посвідченими договорами
купівлі - продажу від 6 листопада 2008
року та 18 листопада 2008 року ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 у частках, які, в свою
чергу, набули право власності на землю
та отримали державні акти на право
власності на земельні ділянки. Рішення
Запорізького районного суду від 4
вересня 2008 року, на підставі якого
ОСОБА_4 набула право власності на
спірну земельну ділянку, було
скасовано за нововиявленими
обставинами. Прокурор просив визнати
недійсними договори купівлі-продажу
земельної ділянки загальною площею 7,9440
га, яку було відчужено за нотаріально
посвідченими договорами купівлі -
продажу від 6 листопада 2008 року та 18
листопада 2008 року.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 26 червня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 29 жовтня 2013 року, у задоволенні
позовних вимог прокурора Запорізького
району Запорізької області, який діє в
інтересах держави в особі Запорізької
районної державної адміністрації,
відмовлено.

Заступник прокурора Запорізької
області, який діє в інтересах держави в
особі Запорізької районної державної
адміністрації, звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить скасувати оскаржувані судові
рішення, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, направити справу
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що інтереси Запорізької районної
державної адміністрації, в інтересах
якої подано позов, не порушено,
оскільки спірна земельна ділянка не
перебуває у її власності чи
користуванні, вона є неналежним
позивачем у справі. Крім того, зазначив,
що прокурором не правильно обрано
спосіб захисту з використанням
правового механізму визначеного ст. ст.
215, 216 ЦК України.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що за
договорами купівлі-продажу від 6 та 18
листопада 2008 року земельну ділянку
площею 7, 9440 га ОСОБА_4 було відчужено
ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у частках, які
набули права власності на земельну
ділянку та отримали відповідні
державні акти.

Ця земельна ділянка входить до угідь
під багаторічними насадженнями
загальною площею 18,7 га та є колективною
власністю колишнього КСП «Дніпрогес» і
увійшла до складу земель, які зазначені
у сертифікатах осіб, які мають право на
земельну ділянку (пай), відповідно до
державного акта на право колективної
власності від 30 липня 1996 року, серія Ш №
00486, що був виданий на підставі рішення
Володимирівської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області від 29 липня 1996 року № 02, для
ведення сільського господарства, з
додатком - списком громадян-членів КСП,
площею 1332,7 га, підлягає розподілу між
колишніми членами КСП « Дніпрогес».

За змістом ч. 3 ст. 1 ЗК України
використання власності на землю не
може завдавати шкоди правам і свободам
громадян, інтересам суспільства,
погіршувати екологічну ситуацію і
природні якості землі.

З метою представництва інтересів
громадянина або держави в суді
прокурор в межах повноважень,
визначених законом, звертається до
суду з позовною заявою (заявою), бере
участь у розгляді справ за його
позовами, а також може вступити за
своєю ініціативою у справу,
провадження у якій відкрито за позовом
інших осіб, на будь-якій стадії її
розгляду, подає апеляційну, касаційну
скаргу, заяву про перегляд судового
рішення Верховним Судом України, про
перегляд судового рішення за
нововиявленими обставинами. Прокурор,
який звертається до суду в інтересах
держави, в позовній заяві (заяві)
самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави, та
обґрунтовує необхідність їх захисту, а
також зазначає орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах (ст.
45 ЦПК України).

До повноважень місцевих державних
адміністрацій у галузі земельних
відносин належить: розпорядження
землями державної власності в межах,
визначених цим Кодексом; участь у
розробленні та забезпеченні виконання
загальнодержавних і регіональних
(республіканських) програм з питань
використання та охорони земель;
координація здійснення землеустрою та
державного контролю за використанням
та охороною земель; підготовка
висновків щодо надання або вилучення
(викупу) земельних ділянок; викуп
земельних ділянок для суспільних
потреб у межах, визначених законом;
підготовка висновків щодо
встановлення та зміни меж сіл, селищ,
районів, районів у містах та міст;
здійснення контролю за використанням
коштів, що надходять у порядку
відшкодування втрат
сільськогосподарського і
лісогосподарського виробництва,
пов'язаних із вилученням (викупом)
земельних ділянок; координація
діяльності державних органів
земельних ресурсів; вирішення інших
питань у галузі земельних відносин
відповідно до закону (ст. 17 ЗК України).

Землі, які були предметом оспорюваних
договорів купівлі-продажу, відносяться
до земель для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до п. 15 Перехідних положень
ЗК України (в редакції на час укладення
договорів) купівля-продаж таких земель
не допускалась.

Оскільки до повноважень місцевих
державних адміністрацій у галузі
земельних відносин віднесено
координацію контролю за використанням
земель, то Запорізька районна державна
адміністрація правильно зазначена у
позові як орган, що здійснює функції
держави у спірних правовідносинах.

Вирішуючи спір, на зазначені положення
закону суди уваги не звернули.

Враховуючи викладене, прокурором
доведено наявність у спірних
правовідносин інтересів держави та
правильно визначено орган, який
виконує функції держави в цих
правовідносинах.

Суди дійшовши помилкового висновку про
те, що Запорізька районна державна
адміністрація є неналежним позивачем,
не взяли до уваги, що позивачем є не
вказана установа, а держава, не зробили
жодних висновків та мотивів відхилення
доводів про порушення інтересів
держави у зазначених правовідносинах.

Відмовляючи у позові із підстав того,
що порушені права не підлягають
захисту із використанням правового
механізму, визначеного ст. ст. 215, 216 ЦК
України, а захист права особи, яка
вважає себе власником майна можливий
лише шляхом віндикаційного позову в
порядку ст. 388 ЦК України, суди не
звернули уваги на те, що позов заявлено
не власником майна, а іншою особою.
Можливість подання такого позову
передбачена ч. 3 ст. 215 ЦК України. Крім
того, у поданому позові ставилось
питання про повернення земель
власнику.

Наведені порушення норм
процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК
України) унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, тому
судові рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими, в зв'язку
з чим вони підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора
Запорізької області, який діє в
інтересах держави в особі Запорізької
районної державної адміністрації,
задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 26 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 29 жовтня 2013
року скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова В.І.
Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук