Справа №
Провадження № 2/521/686/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року Малиновський
районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - Коблової
О.Д.

при секретарі -
Москальовій Ю.П

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійні
вимоги щодо предмета спору на стороні
позивача - ОСОБА_4, про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, уточнив позовні вимоги,
просить суд визнати договір
купівлі-продажу нежилого приміщення
(магазину), розташованого в АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
недійсним, внаслідок його фіктивності
та стягнути з відповіла на користь
позивача судові витрати.

Представник позивача у судове
засідання з'явився. Позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просив
суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове
засідання з'явився. З позовними
вимогами позивача не згодний, так як
вважає позов безпідставним,
необґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню, посилаючись на
те, що вищезгаданий договір
купівлі-продажу був укладений
відповідно до закону, так як при
укладені договору сторони засвідчили,
що договір не носить характеру
фіктивного, удаваного чи зловмисного
правочину, а також свідчили, що у тексті
договору зафіксовано усі істотні
умови, що стосуються купівлі-продажу
магазину.

Крім того, представник відповідача
вважає, що сторони підтвердили, що
укладення договору відповідає їх
інтересам, волевиявлення є вільним,
усвідомленим, відповідає їх внутрішній
волі, умови договору зрозумілі і
відповідають реальній домовленості
сторін, договір не приховує іншого
правочину і спрямований на реальне
настання наслідків, які обумовлені у
ньому.

Третя особа, яка не заявляє самостійні
вимоги щодо предмета спору на стороні
позивача - ОСОБА_4 у судове засідання не
з'явився. Про час та місце слухання
справи був повідомлений у
встановленому законом порядку. Про
причини своєї неявки суд не сповістив.

Суд, перевіривши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, свідків
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача про визнання договору
купівлі-продажу недійсними не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено в судовому засіданні,
позивач перебував у зареєстрованому
шлюбі з дочкою відповідача - ОСОБА_1, яка
займається господарською діяльністю.

15 листопада 2012 року ОСОБА_1 взяла у борг
у громадянина ОСОБА_4 для ведення своєї
господарської діяльності 200 000 (двісті
тисяч) доларів США, які зобов'язалася
повернути до 15 січня 2013 р., про що склала
власноручно написану боргову розписку,
у якій прямо вказано про зобов'язання
ОСОБА_1 переоформити в майбутньому
магазин на батька.

Відповідач погодився розрахуватися за
борг дочки по розписці перед ОСОБА_4 за
умови переоформлення на нього
магазину, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1.

У подальшому між сторонами був
укладений договір купівлі-продажу
пердметом якого є нерухоме майно, а
саме: нежиле приміщення (магазин), що
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 53,2 кв.м., що
підтверджується договором купівлі
продажу, посвідченого державним
нотаріусом Другої одеської державної
нотаріальної контори Масловою М.В.,
зареєстрованого в реєстрі за № 1-2830.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено,
що якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України зазначено,
що істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням.Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, угода
укладена внаслідок помилки, що має
істотне значення, може бути визнана
недійсною за позовом сторони, яка діяла
під впливом помилки.

Частиною 1 ст. 209 ЦК України встановлено,
що правочин, який вчинений у письмовій
формі, підлягає нотаріальному
посвідченню лише у випадках,
встановлених законом або
домовленістю сторін.

Статтею 203 ЦК України (ч.2,3,4,5)
встановлено, що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

В судовому засіданні встановлено, що
спірний договір дарування був
посвідчений державним нотаріусом
Другої одеської державної
нотаріальної контори Масловою М.В.,
зареєстрований в реєстрі за № 1-2830.

Згідно п. 8 «Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України», затвердженої Наказом
Міністерства юстиції України 03.03.2004 20/5,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 3 березня 2004 р. за N 283/8882 в
редакції від 01.01.2010 р., яка була чинною
на час посвідчення договору,
нотаріуси зобов'язані здійснювати
свої професійні обов'язки відповідно
до Закону України "Про нотаріат" і
складеної присяги, сприяти фізичним
та юридичним особам у здійсненні їх
прав та захисті законних інтересів,
роз'яснювати права й обов'язки,
попереджати про наслідки нотаріальних
дій, що вчиняються для того, що юридична
необізнаність не могла їм зашкодити.

Крім того, п. 36 «Інструкції»
встановлено, що нотаріус зобов'язаний
встановити дійсні наміри кожної із
сторін до вчинення правочину, який
він посвідчує, а також відсутність
у сторін заперечень щодо кожної з умов
правочину.

Правочин посвідчується нотаріусом,
якщо кожна із сторін однаково
розуміє значення, умови правочину та
його правові наслідки, про що
свідчать особисті підписи сторін на
правочині.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_3 при здійсненні даного правочину
діяв з метою реального отримання у
власність нерухомого майна - магазину,
який отримав згідно договору
купівлі-продажу та яким реально
володіє та використовує у власних
потребах до теперішнього часу, про
свідчать рахунки про сплату
комунальних послуг.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6
пояснила суду, що була присутня при
укладені спірного договору
купівлі-продажу та передачі коштів та
впевнена, що зазначений договір був
укладений у встановленому законом
порядку.

Свідок ОСОБА_1 пояснила, суду, що була
присутня при укладені договору
купівлі-продажу, так як була дружиною
позивача та надавала свою згоду на
продаж нежитлового приміщення, яке
належало її чоловіку та при продажі
якого він отримав грошові кошти від її
батька.

Суд не може погодитися з доводами
представника позивача про те, що
відповідач своїми діями навмисно ввів
позивача в оману, тому що згідно ст. 230
ЦК України оман має місце, якщо одна
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Обставини, які б мали місце
та встановлені в ст. 230 ЦК України
представник позивача на розгляд суду
не надав.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що спірий договор купівлі-продажу був
укладенийі з дотриманням вимог чинного
законодавства, при цьому відсутні
підстави для визнання договору
недійсним на підставі ст. 229 ЦК України,
оскільки позивач усвідомлював
значення своїх дій, а також правові
наслідки укладення договору
купівлі-продажу, які також були
роз'ясненні державним нотаріусом.

Відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При таких обставинах суд вважає за
можливе відмовити позивачу у
задоволені позивних вимог про визнання
договору купівлі-продажу нежилого
приміщення (магазину), розташованого в
АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 - недійсним, так як позивачем
суду не було надано доказів які б
підтвердили зазначені факти та
висловлене не було доведено у судовому
засіданні.

На підставі висловленого суд приходить
до висновку про те, що оман не мав місце
з вини відповідача. Так як у судовому
засіданні був доказаний факт того, що
укладення договору дарування між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 являється
добровільним волевиявленням ОСОБА_2

На підставі висловленого, суд вважає,
що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійні
вимоги щодо предмета спору на стороні
позивача - ОСОБА_4, про визнання
договору купівлі-продажу недійсним не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 60, 64, 74, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, ст. 215, 216, 226, 229, 230 ЦК України, п.
24 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», п. 8 «Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України», затвердженої
Наказом Міністерства юстиції України
03.03.2004 20/5, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 3 березня
2004 р. за N 283/8882 в редакції від 01.01.2010 р.,
суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійні
вимоги щодо предмета спору на стороні
позивача - ОСОБА_4, про визнання
договору купівлі-продажу недійсним -
відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10-денний строк з дня
його проголошення.

Суддя
О.Д. Коблова