Справа № 159/7107/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Панасюк С.Л. Провадження №
22-ц/773/653/14 Категорія: 2 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В.А.,

суддів Подолюка В.А., Киці С.І.

при секретарі Семенюк О.А.

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення коштів за апеляційною
скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення
Ковельського міськрайонного суду
Волинської області від 07 березня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення коштів задоволено повністю.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 в
користь ОСОБА_2 47958 (сорок сім тисяч
дев'ятсот п'ятдесят вісім) гривень та
судові витрати в сумі 479 (чотириста
сімдесят дев'ять) гривень 58 копійок.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій просив рішення суду
скасувати, а справу направити до суду
на новий розгляд.

У даному судовому засіданні
представник позивача ОСОБА_1
апеляційну скаргу заперечила, просила
її відхилити, а рішення суду залишити
без змін.

Заслухавши представника позивача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
наявності законних підстав для
стягнення із відповідача в користь
позивача боргу за договорами
купівлі-продаж та того, що відповідачем
не спростовані доводи позивача, які
підтверджують існування боргу.

Такі висновки суду є правильними,
відповідають нормам матеріального
права і ґрунтуються на нормах
процесуального права.

Правовідносини між фізичними особами
щодо договорів позики регулюються
нормами ст.ст. 1046-1053 ЦК України.

Судом встановлено, що 26 травня 2010
року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договори
купівлі-продажу житлового будинку та
земельної ділянки, розташованих за
адресою: АДРЕСА_1. Сторонами було
обумовлено, що продаж обох об'єктів
відбувся за суму, яка відповідає 14000
доларам США. Суму, яка відповідає 8000
доларам відповідач сплатив одразу, а на
6000 доларів, які залишились, видав цього
ж дня розписку, зобов'язавшись сплатити
їх у два періоди: 3000 доларів, - до 01
вересня 2011 року, інші 3000 доларів - до 01
грудня 2012 року.

Строк виконання настав 01 грудня 2012
року, ніяких змін до нього сторонами не
вносилося та додаткових угод не
укладалося.

Однак, відповідач ОСОБА_3 взяті на себе
зобов'язання відповідно до вимог ст. 526
ЦК України належним чином не виконав,
коштів не сплатив.

Відповідно до ст. 1053 ЦК України за
домовленістю сторін борг, що виник із
договорів купівлі-продажу, найму майна
або іншої підстави, може бути замінений
позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням
провадиться з додержанням вимог про
новацію і здійснюється у формі,
встановленій для договору позики.

Як зазначено в ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Із тексту розписки вбачається, що
ОСОБА_3 зобов'язався сплатити борг за
два періоди.

Установивши, що ОСОБА_3 не повернув
коштів, які за умовами розписки
зобов'язувався повернути упродовж
наступних чотирьох місяців, шляхом
сплати їх у два періоди: 3000 доларів, - до
01 вересня 2011 року, інші 3000 доларів - до 01
грудня 2012 року, тобто до 01 грудня 2012
року, суд першої інстанції на законних
підставах стягнув їх в користь ОСОБА_2,
що еквівалентно 47958,00 грн.

Твердження відповідача про те, що
вартість об'єкта купівлі-продажу є
завищеною, не заслуговує на увагу,
оскільки це не є предметом даного
позову.

Не ґрунтуються на законі і доводи
відповідача щодо обов'язкового
нотаріального посвідчення договору
позики.

Отже, доводи апеляційної скарги є
власним трактуванням чинного
законодавства відповідачем і не
ґрунтуються на обставинах справи, а
тому не спростовують правильності
висновків суду першої інстанції.

Таким чином, виходячи із визначених ст.
303 ЦПК України меж розгляду справи
апеляційним судом, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
зазначені в ньому висновки
відповідають дійсним обставинам
справи і підстав для його скасування
немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 07 березня
2014 року в даній справі залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: