Провадження № 22ц/784/1242/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

іменем України

28 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної
Н.В.,

із секретарем судового засідання -
Яценко Л.В.,

з участю:

позивача - ОСОБА_3,

представників відповідача -
Рядінського О.І. та Смільницького Є.М.,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6
рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 13 березня 2014 року,
ухваленого в цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу
Миколаївської міської ради
«Миколаївська міська стоматологічна
поліклініка» про зняття
дисциплінарного стягнення, -

в с т а н о в и
л а:

В грудні 2013 року ОСОБА_3 пред'явила
позов до Комунального закладу
Миколаївської міської ради
«Миколаївська міська стоматологічна
поліклініка» (надалі КЗ «Миколаївська
міська стоматологічна поліклініка»)
про зняття дисциплінарного стягнення,
який обґрунтовувала наступним.

На підставі трудового договору,
укладеному на невизначений строк вона
працює у відповідача, обіймаючи посаду
лікаря-стоматолога-терапевта
лікувально-хірургічного відділення №
1.

До роботи завжди ставилася
відповідально, за що неодноразово
заохочувалася адміністрацією
підприємства.

Не дивлячись на це, наказом головного
лікаря КЗ «Миколаївська міська
стоматологічна поліклініка» від 29
листопада 2013 року № 288 їй було
оголошено догану, за, начебто,
порушення нею правил внутрішнього
трудового розпорядку та неналежне
обслуговування хворого.

Посилаючись на те, що дисциплінарного
проступку вона не вчиняла, а наказ є
наслідком упередженого ставлення до
неї адміністрації закладу, після
уточнення позовних вимог, просила
визнати оскаржуваний наказ незаконним
і скасувати його.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 13 березня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено за його
недоведеністю.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6
подав на це рішення апеляційну скаргу,
в якій просить його скасувати й
ухвалити нове - про задоволення позову.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю
висновків суду дійсним обставинам
справи і положенням чинного трудового
законодавства, а також допущеними
судом порушеннями процесуального
законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без змін, оскільки суд
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено в оскарженому рішенні, суд
першої інстанції виходив з того, що
притягнення позивач до дисциплінарної
відповідальності відбулося з
дотриманням положень чинного
трудового законодавства, а тому
підстав для скасування застосованого
адміністрацією закладу, як наслідок,
дисциплінарного стягнення - немає.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом 1 інстанції, його
висновки щодо них та результату
вирішення справи, вважає вірними,
обґрунтованими й законними.

Так, відповідно до положень статей 139-140,
147, 149 КЗпП України та постанови Пленуму
Верховного Суду України N 9 від 06.11.92
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів», працівники
зобов'язані працювати чесно і сумлінно,
своєчасно і точно виконувати
розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, додержувати
трудової і технологічної дисципліни,
вимог нормативних актів про охорону
праці, дбайливо ставитися до майна
власника, з яким укладено трудовий
договір.

Трудова дисципліна на підприємствах, в
установах, організаціях
забезпечується створенням необхідних
організаційних та економічних умов для
нормальної високопродуктивної роботи,
свідомим ставленням до праці, методами
переконання, виховання, а також
заохочення за сумлінну працю.

У трудових колективах створюється
обстановка нетерпимості до порушень
трудової дисципліни, суворої
товариської вимогливості до
працівників, які несумлінно виконують
трудові обов'язки.

Щодо окремих несумлінних працівників
застосовуються в необхідних випадках
заходи дисциплінарного і громадського
впливу.

За порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано один
з таких заходів стягнення як догана або
звільнення.

Згідно ст. 149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни
може бути застосовано лише одне
дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника.

Стягнення оголошується в наказі
(розпорядженні) і повідомляється
працівникові під розписку.

Працівник, який не погоджується з
накладенням адміністративного
стягнення може оскаржити його у
судовому порядку.

У справах щодо оскарження
правомірності застосування
дисциплінарних стягнень за порушення
трудової дисципліни, судам необхідно
з'ясувати, в чому конкретно проявилось
порушення, що стало приводом до
застосування дисциплінарного
стягнення, чи могло воно бути підставою
для застосування такого стягнення, чи
додержані власником або уповноваженим
ним органом передбачені статтями 147(1),
148, 149 КЗпП правила і порядок
застосування дисциплінарних стягнень,
зокрема, чи не закінчився встановлений
для цього строк, чи застосовувалось вже
за цей проступок дисциплінарне
стягнення, чи враховувались при
звільненні ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяна ним шкода,
обставини, за яких вчинено проступок, і
попередня робота працівника.

При цьому, при розгляді даної категорії
справ судам слід беззастережно
дотримуватися норм процесуального
законодавства.

В силу статей 10-11 та 303 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
При перегляді судових рішень необхідно
виходити з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України. При цьому
апеляційний суд керується статтею 307
ЦПК України (відповідним пунктом) та
нормою ЦПК України, що визначає
підстави перегляду судового рішення в
такому разі, і відповідно до неї та
наданих суду апеляційної інстанції
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

Оскаржене рішення місцевого суду
ухвалено у повній відповідності з
виписаним.

Так, з ксерокопій наказу № 288 від 29
листопада 2013 року (а.с. - 27); заяви ОСОБА_7
(а.с. - 4); письмових пояснень та свідчень
у судовому засіданні ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 (а.с. - 28, 29, 30, 44, 52-56, 97-114);
рапорта завідувача ЛХО № 1 ОСОБА_12 (а.с. -
31); ксерокопії посадової інструкції
лікаря-стоматолога-терапевта (а.с. - 83-86);
табеля робочого часу (а.с. - 61);
ксерокопії Правил внутрішнього
трудового розпорядку для працівників
КЗ Миколаївської міської ради
«Миколаївська міська стоматологічна
поліклініка» від 04 березня 2013 року (а.с.
- 68-70); Порядку встановлення режиму
роботи (а.с. - 71); медичної картки ОСОБА_7
(а.с. - 82) вбачається, що позивач
перебуває у трудових відносинах з
відповідачем, обіймаючи посаду
лікаря-стоматолога-терапевта
лікувально-хірургічного відділення № 1
Миколаївської міської стоматологічної
поліклініки. За своїми посадовими
обов'язками вона повинна своєчасно
надавати хворим кваліфіковану медичну
допомогу, дотримуючись принципів
медичної деонтології (сукупність
етичних норм і принципів поведінки
медичного працівника при виконанні
своїх професійних обов'язків), оскільки
чітке дотримання деонтологічних норм
лікарями мають визначальне значення
для ефективного лікування хворих, а
також не порушувати Правила
внутрішнього трудового розпорядку для
працівників названого медичного
закладу. Усупереч названому, 25
листопада 2013 року позивач, розмістивши
інваліда 1 групи ОСОБА_7 в
стоматологічному кріслі, що слід
вважати початком його лікування,
безпричинно пішла з робочого місця,
залишивши хворого на 45 хвилин фактично
напризволяще. За цей час тому стало зле,
у зв'язку з чим інший працівник
вимушений був надавати ОСОБА_7
термінову медичну допомогу. Про даний
випадок було проінформовано
завідуючого лікувально-хірургічним
відділенням №1 Ярасову О.С., а та, в свою
чергу, подала рапорт про проступок
головному лікарю Смільницькому Є.М.,
який, провівши дослідження обставин
проступку, в установлений законом
строк, в межах своїх повноважень та з
врахуванням попередньої трудової
поведінки позивача, застосованих до
неї раніше заохочень та дисциплінарних
стягнень, видав оскаржуваний наказ про
накладення на ОСОБА_3 найменший захід
дисциплінарного стягнення - догану.

Належних та допустимих доказів
протилежному немає.

Заява ОСОБА_7, зініційована позивачем,
як і свідчення дружини того, а також
свідчення ОСОБА_13 та ОСОБА_14, допитаних
у суді апеляційної інстанції не можуть
вважатися доказом іншому, оскільки
відсутність претензій хворого до
лікаря не позбавляє останнього
обов'язку діяти відповідно до
посадової інструкції і не звільняє
його від відповідальності за вчинений
дисциплінарний проступок.

Що ж до свідчень двох останніх свідків,
які є постійними пацієнтами, то вони
висвітлили обставини справи зі слів
позивача, а свідчення ОСОБА_14
стосуються іншого періоду часу і
фактично ідуть в розріз з поясненнями
позивача.

Більше того, факт вчинення позивачкою
проступку доведено свідченнями 5 осіб,
працівників медичного закладу,
зацікавленість яких у результаті
розгляду справи не встановлена, що
підтвердила і позивач.

За такого, як на думку колегії,
зазначені дії ОСОБА_3 слід вважати
дисциплінарним проступком і вони
давали відповідачу підстави для
притягнення її до дисциплінарної
відповідальності та застосування
дисциплінарного стягнення.

Саме так і вчинив керівник медичного
закладу, який своїм наказом № 288 від 29
листопада 2013 року, за порушення правил
внутрішнього трудового розпорядку, що
виразилося у відсутності позивача на
робочому місці без поважних причин 45
хвилин і порушення нею вимог посадової
інструкції, пов'язане з неналежним
рівнем обслуговування, недотримання
при цьому правил медичної етики та
деонтології, притягнув ОСОБА_3 до
дисциплінарної відповідальності й
обґрунтовано оголосив їй догану.

Взявши до уваги, що іншого висновку з
наявних у справі доказів зробити не
можна, то у позові слід відмовити за
його недоведеністю.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, щодо упередженого
ставлення до неї збоку керівництва
медичного закладу, то вони не можуть
братися до уваги, оскільки є
недоведеними.

Не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення і твердження
названої особи, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом даної цивільної справи, оскільки
більша частина з них не має
підтвердження, а ті ж, що мають, є
формальними і не вплинули на результат
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 13 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: