Номер провадження: 22-ц/785/178/14
Головуючий у першій інстанції Абухін
Доповідач Косогор Г. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2014 року

м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області в складі :

головуючого
Косогор Г.О.

суддів
Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.

при секретарі
Сілукової В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 06 листопада 2013 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання частково недійсним договору
про правовий режим майна осіб, які
проживають однією сім'єю і ведуть
спільне господарство та визнання права
власності на майно, та зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна,

встановила:

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом про визнання частково
недійсним нотаріально посвідченого
договору від 26.03.2012 року про правовий
режим майна осіб, які проживають однією
сім'єю і ведуть спільне господарство та
про визнання права власності.

У подальшому ОСОБА_2 уточнила позовні
вимоги та просила визнати частково
недійсним п. 3 договору про правовий
режим майна осіб, які проживають однією
сім'єю і ведуть спільне господарство,
укладений 26.03.2012 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, а саме підпункти, якими
передбачено, що ОСОБА_3 на праві
приватної власності належить наступне
нерухоме і рухоме майно: п. 3.1.1. - 5-ти
кімнатна квартира, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 310,00
кв.м., зареєстрована на ім'я ОСОБА_3 у КП
«ОМБТІ та РОН» 20.11.2008 р. за
реєстраційним №20985282; п. 3.1.2. - яким
передбачено, що 2-х кімнатна квартира,
що розташована за адресою: Одеська
область, АДРЕСА_2, загальною площею 150,00
кв. м., зареєстрована на ім'я ОСОБА_3 у КП
«ОМБТІ та РОН» 25.06.2009 року за
реєстраційним № 20985282; п. 3.1.3. - житловий
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_3, зареєстрована на ім'я ОСОБА_3 у
КП «ОМБТІ та РОН» 17.02.2005 р. за
реєстраційним №6533668 на підставі
Свідоцтва на право власності від 03.02.2005
р., серії САА № 436487, виданого Виконавчим
комітетом Одеської міської ради; п. 3.1.4.
- земельна ділянка площею 0,1000 га, за
адресою: АДРЕСА_3, зареєстрована на ім'я
ОСОБА_3 на підставі державного акта на
право власності на землю серії II-ОД№
018846 від 16.07.2001 року, виданого на
підставі рішення Одеської міської ради
народних депутатів від 28.04.2000 року №
997-ХХІІІ; п. 3.1.5. - легковий автомобіль
марки «MERCEDES-BENZ», модель S550, 2008 року
випуску, державний номер НОМЕР_1,
зареєстрований на ім'я ОСОБА_3; п. 3.1.6. -
легковий автомобіль марки «AUDI» модель
R8, 2008 року випуску, державний номер
НОМЕР_2, зареєстрований на ім'я ОСОБА_3;
п. 3.4. - банківські внески, внесені
сторонами в ощадний банк та інші
банківські установи в період
проживання однією сім'єю, а також
відсотки та компенсації до них є
особистою приватною власністю тієї із
сторін на ім'я котрої вони винесені; п.
3.5. - акції та інші цінні папери,
корпоративні права, придбані під час
проживання однією сім'єю, а також
дивіденди до них є особистою приватною
власністю тієї із сторін, на ім'я котрої
оформлені придбані акції, інші цінні
папери та корпоративні права; п. 3.6. -
частка в майні та (або) прибутку
господарських товариств, приватних
підприємств і інших комерційних
організацій, придбана в період
проживання однією сім'єю є особистою
приватною власністю тієї із сторін, на
ім'я котрої оформлене придбання
вказаної частки; п. 3.8. - нерухоме майно,
в тому числі земельні ділянки разом з
будівлями на них, придбані і побудовані
сторонами в період шлюбу є особистою
приватною власністю тієї із сторін, на
ім'я котрої вони оформлені та
зареєстровані; п. 3.9. - майно, придбане
сторонами під час проживання однією
сім'єю в кредит, буде особистою
приватною власністю тієї із сторін, на
ім'я котрої оформлений кредит та на чиє
ім'я оформлено і зареєстровано майно.

Крім того, ОСОБА_2 просила визнати за
нею право власності на: автомобіль
марки «РORSCHE» модель «Porsche Сayenne GTS», 2008
року випуску, державний НОМЕР_3,
зареєстрований ім'я ОСОБА_2; земельну
ділянку площею 0,1000 га, за адресою:
АДРЕСА_3, що зареєстрована на ім'я
ОСОБА_3 на підставі державного акту на
право власності на землю серії ІІ-ОД №
018846 від 16.07.2001 р., виданого на підставі
рішення Одеської міської ради народних
депутатів від 28.04.2000 р. № 997-ХХІІІ;
житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_3, зареєстрований на
ім'я ОСОБА_3 в КП «ОМБТІ та РОН» 17.02.2005 р.
за реєстраційним № 6533668 на підставі
свідоцтва на право власності від 03.02.2005
року, серії САА № 436487 виданого
Виконавчим комітетом Одеської міської
ради.

ОСОБА_2 просила визнати за ОСОБА_3 право
власності на: автомобіль марки
«МЕRCЕDES-BENZ», модель S550, 2008 року випуску,
державний номер НОМЕР_1 ,
зареєстрований на ім'я ОСОБА_3;
автомобіль марки «Audi» R8, 2008 року
випуску, державний номер НОМЕР_2,
зареєстрований на ім'я ОСОБА_3; 5-ти
кімнатну квартиру що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 310,00
кв.м., зареєстрована на ім'я ОСОБА_3 у КП
«ОМБТІ та РОН» 20. 11.2008 року за
реєстраційним №20985282; два місця для
паркування, що розташовані за адресою:
м. Одеса, пр-т Шевченка 4-Б; 2-х кімнатну
квартиру, що розташована за адресою:
АДРЕСА_2, загальною площею 150,00 кв. м,
зареєстрована на ім'я ОСОБА_3 в КП
«ОМБТІ та РОН» 25.06.2009 року за
реєстраційним №20985282 на підставі
говору купівлі-продажу; стягнути
різницю вартості майна з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 в розмірі 2160000,00 грн.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2
обґрунтувала тим, що з 1996 року по 2012 рік
вона проживала разом з відповідачем
однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В
період спільного проживання без
реєстрації шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_3
народилось двоє дітей: ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2

За час спільного проживання без
реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
придбали вищевказане майно, яке було
зареєстроване на ім'я ОСОБА_3, а тому
ОСОБА_2 вважає, що на це майно
розповсюджується режим спільної
власності подружжя.

26 березня 2012 р. між сторонами по справі
був укладений договір про правовий
режим майна осіб, які проживають однією
сім'єю і ведуть спільне господарство,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, зареєстрований в
реєстрі №819.

Позивачка стверджує, що при укладенні
нотаріально посвідченого договору
вона погодилась на визначення правого
режиму майна, за яким їй переходить
житловий будинок разом з земельною
ділянкою за адресою: АДРЕСА_3 та
автомобіль «Porsche Сayenne GTS». Однак, після
того, як уважно прочитала договір
виявилось, що у її власності залишився
лише автомобіль «Porsche Сayenne GTS», 2008 року
випуску, а замість права власності на
житловий будинок вона отримала лише
право постійного проживання в будинку,
власником якого є відповідач. З огляду
на те, що все інше майно залишилось у
власності ОСОБА_3, ОСОБА_2 вважає умови
договору від 26 березня 2012 р.
неприйнятними для неї. Крім того,
звертаючись до суду з позовною заявою
про поділ майна ОСОБА_2, серед інших
обставин, як на підставу позову
вказувала на те, що частина майна про
поділ якого виник спір, була придбана
сторонами в період спільного
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, а тому вважала, що
воно є їх спільною сумісною власністю
та підлягає поділу відповідно до ст. 74
СК України.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 подав
зустрічну позовну заяву, в якій просив
визнати спільною сумісною власністю
автомобіль «Porsche Сayenne GTS», 2008 року
випуску, державний НОМЕР_3,
зареєстрований на ім'я ОСОБА_2, залишити
його за ОСОБА_2, стягнути з ОСОБА_2 на
його користь компенсацію 50% вартості
зазначеного транспортного засобу.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 06.11.2012 р. у задоволенні
первісного та зустрічного позовів
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 01 квітня 2013 року рішення
суду першої інстанції в частині
відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання частково недійсним
договору про правовий режим майна осіб,
які проживають однією сім"єю і ведуть
спільне господарство скасовано
ухвалено нове рішення про часткове
задоволення вимог в цій частині.
Визнано недійсними пункти 3.1.3., 3.1.4.
договору про правовий режим майна осіб,
які проживають однією сім"єю і ведуть
спільне господарство, укладеного 26
березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В
решті судове рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24 липня 2013 р.
касаційна скарга ОСОБА_2 була
задоволена частково, рішення
апеляційного суду Одеської області від
01 квітня 2013 року скасоване, справа
передана на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Судові засідання, що призначались
апеляційним судом, неодноразово
відкладались на вимогу сторін для
надання їм часу для укладення мирової
угоди. Протягом відведеного строку
сторони не досягли згоди про
врегулювання спору мирним шляхом,
незважаючи на те, що судом був наданий
достатній строк для укладення мирової
угоди, а тому згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Заслухавши доповідача, який доповів
зміст оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги та заперечення на
неї, вивчивши матеріали справи,
додаткові письмові пояснення сторін по
справі, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
не перебували в зареєстрованому шлюбі.
При цьому 26.03.2012 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
був укладений договір про правовий
режим майна осіб, які проживають однією
сім'єю і ведуть спільне господарство
(далі - Договір), посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований в реєстрі №819.

Вказаним Договором сторони визначили
наступний правовий режим майна.
Відповідно до п. 3.1. Договору з майна,
яке нажите сторонами за час проживання
однією сім'єю, належатиме ОСОБА_3 на
праві особистої приватної власності
наступне майно: Автомобіль «Меrcеdes-Benz»,
S550, д/н НОМЕР_1, Автомобіль «Audi», R8, д/н
НОМЕР_2, квартира АДРЕСА_2 за адресою:
АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 3.2. Договору із майна,
яке нажите сторонами за час проживання
однією сім'єю належатиме ОСОБА_2 на
праві приватної власності наступне
майно: автомобіль «Porsche Сayenne GTS», 2008 року
випуску, державний НОМЕР_3.

Положеннями вказаного Договору
сторони узгодили, що майно залишається
у власності тієї особи, якою воно було
придбано і на ім'я якої воно оформлено.
Таким чином, сторони по справі, які
спільно проживали без реєстрації шлюбу
на підставі ст. 74 СК України обрали
договірний спосіб врегулювання своїх
майнових відносин, а саме - уклали
письмовий договір, яким визначили
правовий статус майна, яке належало
кожній зі сторін договору.

Ч. 2 ст. 21 СК України передбачено, що
проживання однією сім'єю жінки та
чоловіка без шлюбу не є підставою для
виникнення у них прав та обов'язків
подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК
України якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що ст. 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази:
ведення спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї.

При застосуванні ст. 74 СК України слід
виходити з того, що указана норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю. Крім того, для визначення
осіб як таких, що перебувають у
фактичних шлюбних відносинах, для
вирішення майнового спору на підставі
ст. 74 СК України, суд повинен встановити
факт проживання однією сім'єю чоловіка
та жінки без шлюбу в період, протягом
якого було придбано спірне майно.

Право осіб, які не перебувають в
зареєстрованому шлюбі, на визначення
правового режиму майна не може
визначатися шлюбним договором, адже
право на його укладення мають лише
особи, які подали заяву про реєстрацію
шлюбу, або особи, шлюб між якими уже
зареєстрований (ч. 1 ст. 92 СК). Водночас
згідно ч. 2 ст. 74 СК жінка та чоловік, які
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, мають право за
договором передбачити, що певне майно є
об'єктом їх спільної часткової
власності або особистої власності
кожного з них.

В обґрунтування апеляційної скарги
ОСОБА_2 зазначає, що нотаріально
посвідчений Договір від 26.03.2012 р. був
укладений з порушенням вимог частин 1, 3,
4, 6 ст. 203 ЦК України, а тому має бути
визнаний судом частково недійсним.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги про
наявність підстав для визнання
оспорюваного Договору частково
недійсним з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України
загальними умовами, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, є
те, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних
дітей».

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, на яку
посилається позивачка, зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Однак
посилаючись на ч. 1 ст. 203 ЦК в
обґрунтування позову позивачкою не
вказані конкретні норми цивільного
законодавства, які б були порушені при
укладені Договору. Відповідно до п. 3 ч. 1
ст. 3 ЦК України однією із загальних
засад цивільного законодавства є
принцип свободи договору. Положення
оскаржуваного Договору не суперечать
нормам Цивільного кодексу України та
узгоджуються з нормами Сімейного
кодексу, зокрема ч. 1 ст. 74 СК України.
При укладенні Договору у сторін не
виникало спорів щодо їх майна та
сторони не виявили бажання поділити
майно в порядку, що передбачений
законом з доведенням усіх суттєвих
обставин справи. Сторони домовились
залишити майно у власності тієї особи,
якою воно було придбано і на ім'я якої
воно було оформлено, що не заборонено
чинним законодавством.

Не можна погодитись з доводами
позивачки про те, що умовами договору
порушено її право на ? частину майна,
оскільки вона на власний розсуд
реалізувала своє право, передбачене ч. 1
ст. 74 СК України, та врегулювала майнові
відносини з ОСОБА_3 на власний розсуд
шляхом укладення письмового договору.

Колегія суддів також критично
ставиться до тверджень апелянта про те,
що умовами Договору позивачка була
поставлена у вкрай невигідне
становище, а при його укладені були
порушені принципи розумності та
справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 190
ЦК України майном як особливим об'єктом
вважаються окрема річ, сукупність
речей, а також майнові права та
обов'язки. З умов Договору вбачається,
що п. 3.1. Договору сторонами
підтверджується той факт, що рухоме та
нерухоме майно, яке було придбано
ОСОБА_3 та зареєстроване за ним на праві
власності, залишається його приватною
власністю і такий режим зберігається
після припинення проживання сторонами
однією сім'єю (п. 10 договору). Дія
Договору розповсюджується також на
майнові правовідносини сторін, які
виникли до його укладення (п. 13
договору). Окрім підтвердження того,
факту, що майно, зареєстроване на ім'я
ОСОБА_3 належить йому на праві
власності (п. 3.1. договору), а майно, яке
зареєстроване на ім'я ОСОБА_2 належить
їй на праві власності (п. 3.2. договору),
сторони Договору узгодили покладення
на ОСОБА_3 певних майнових обов'язків з
одночасним звільненням від цих
обов'язків ОСОБА_2 Так, п. 4 Договору
передбачено, що ОСОБА_2 не несе
відповідальності по кредитам та іншим
борговим зобов'язанням ОСОБА_3, а ОСОБА_3
зобов'язується самостійно погашати всі
кредитні та боргові зобов'язання з
договорів, що були ним укладені.

Пунктом 6 Договору передбачено, що
ОСОБА_3 зобов'язаний забезпечити
проживання ОСОБА_2 та спільних з нею
дітей в окремому будинку, площею 500,9
кв.м., який розташований за адресою
АДРЕСА_3, або надати за взаємною згодою
інше житло. Вказаним пунктом договору
ОСОБА_2 разом з дітьми надано
безстрокове право на проживання в
будинку, власником якого є ОСОБА_3 Також
позивачка має право за погодженням з
відповідачем обрати за взаємною згодою
інше житло.

Незважаючи на те, що ОСОБА_2 не має право
на аліменти згідно норм ст. 75, 76 СК
України, оскільки вона не перебувала в
зареєстрованому шлюбі з відповідачем,
не є непрацездатною і не потребує
матеріальної допомоги у зв'язку з
непрацездатністю, пунктом 7 Договору
сторони передбачили, що ОСОБА_3
зобов'язаний виплачувати ОСОБА_2 на
утримання спільних з нею дітей та на її
особисті потреби щомісячно грошову
суму 25000,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України
передбачено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог ЦК України, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Користуючись своїм правом, наданим ч. 1
ст. 74 СК України та відповідно до ст. ст.
3, 6, ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627 ЦК України
сторони уклали договір про правовий
режим майна, умовами якого ОСОБА_2 було
надано безстрокове право на проживання
в будинку, що розташований за адресою
АДРЕСА_3; надано право на отримання
коштів в сумі 25000 грн. щомісяця,
незалежно від рівня доходів ОСОБА_3; при
цьому на ОСОБА_2 не покладався обов'язок
з погашення боргів та кредитів, що були
отримані ОСОБА_3 в період спільного
проживання. Виходячи з викладеного
колегія суддів не погоджується з
твердженнями позивачки про те, що умови
Договору не відповідають принципам
розумності та справедливості або
ставлять позивачку у невигідне
становище.

Вимоги позивачки полягають у визнанні
Договору недійсним лише частково, а
саме його істотних умов - пунктів 3.1.1.,
3.1.2., 3.1.3., 3.1.4., 3.1.5., 3.1.6., 3.4., 3.5., 3.6., 3.8., 3.9
які закріплюють за відповідачем право
приватної власності на майно, яке було
придбано ним та зареєстроване на його
ім'я. Порушення ст. 203, 215 ЦК які б давали
підстави визнати договір недійсним
частково в даному випадку відсутні.
Крім того, на думку колегії суддів,
визнання недійсними істотних умов
договору (п. 3) позбавило б договір
суттєвих умов щодо поділу майна з
одночасним покладенням на відповідача
всіх майнових обов'язків, передбачених
п. 4, 5, 6, 7 Договору, що поставило б
відповідача у вкрай невигідне
становище при тому що для позивачки
спірним договором жодних майнових
обов'язків не передбачено. При цьому
позовні вимоги про визнання договору
недійсним в цілому (що позбавило б
позивачку прав, які надані їй умовами п.
4, 5, 6, 7 Договору) в суді першої інстанції
не заявлялися, а апеляційний суд не має
вийти за межі позовних вимог, що були
заявлені у суді першої інстанції.

Колегія суддів також критично
ставиться до посилань позивачки на
порушення ст. 93 СК України. Право осіб,
які проживають разом без реєстрації
шлюбу, на визначення правового режиму
майна не може визначатися шлюбним
договором, адже право на його укладення
мають лише особи, які подали заяву про
реєстрацію шлюбу, або особи, шлюб між
якими уже зареєстрований (ч. 1 ст. 92 СК).
Матеріалами справи підтверджується, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перебували в
зареєстрованому шлюбі, а тому норми ст.
93 та ст. 103 СК які регулюють
правовідносини, що випливають зі
шлюбного договору і на які посилається
позивачка, не підлягають застосуванню
до договору укладеного особами, що не
перебували у зареєстрованому шлюбі.

Матеріалами справи і наявними доказами
спростовуються твердження апелянта
про те, що при укладенні Договору було
допущено порушення ч. 3 ст. 203 ЦК України,
яка передбачає, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі. Зі
змісту пункту 18 Договору вбачається, що
про зміст прав та обов'язків за цим
договором, про правові наслідки
укладеного правочину (в тому числі, але
не обмежуючись ст.ст. 209-236, 626-631, 638-640
Цивільного кодексу України та ст. ст.
60-74 Сімейного кодексу України) сторонам
договору нотаріусом роз'яснено.
Вказане також відповідає вимогам ст.
ст. 5, 47, 49 Закону України «Про нотаріат»
№ 3425-XII від 02.09.1993 р. та Наказу
Міністерства юстиції України №296/5 від
22.02.2012 р. «Про затвердження Порядку
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України».

Колегія суддів також критично оцінює
доводи позивачки про те, що вона
насправді бажала досягнення інших
правових наслідків. Договір був
укладений у письмовій формі та
нотаріально посвідчений. У преамбулі
до Договору вказано, що сторони
попередньо ознайомлені нотаріусом з
загальними вимогами, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
усвідомлювали значення своїх дій та
згідно з вільним волевиявленням, котре
повністю відповідає внутрішній волі
сторін як учасників його правочину,
розуміли його природу та мали намір
урегулювати свої майнові відносини.

Отже, при укладенні Договору сторонам
також було роз'ясненого правові
наслідки укладеного ними правочину.
Правочин був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним, і цей факт визнається і
не заперечується сторонами.
Волевиявлення учасників правочину
було вільним і відповідало їх
внутрішній волі, про що, як зазначено
вище, свідчать положення преамбули та
п. 18 Договору. Будь-які докази
протилежного в матеріалах справи
відсутні, а тому сколегія суддів не
вбачає порушення вимог ч. 3 ст. 203 ЦК
України при укладені Договору.

Також у якості підстави для
недійсності правочину позивачка
посилається на порушення ч. 4 ст. 203 ЦК
України, яка передбачає, що правочин
має вчинятися у формі, встановленій
законом. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 215
ЦК України порушення ч. 4 ст. 203 ЦК
України не є підставою для недійсності
правочину. Крім того, спірний Договір
укладено у письмовій формі, як того
вимагає ч. 1 ст. 74 СК України та
нотаріально посвідчений. На дату
нотаріального посвідчення Договору
було чинним «Тимчасове положення про
порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно», затверджене Наказом
Міністерства юстиції України від 07.02.2002
р. №7/5, відповідно до якого договір про
правовий режим майна осіб, які
проживають однією сім'єю і ведуть
спільне господарство не є
правоустановчим документом. Оскільки
Договір не передбачав зміни власника,
переходу права власності на нерухоме
майно від однієї особи до іншої, його
державна реєстрація не була потрібна і
не здійснювалася в КП «МБТІ та РОН», що
також не заперечується сторонами.
Таким чином порушення ч. 4 ст. 203 ЦК
України при укладенні Договору
відсутні.

Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
На думку колегії суддів вказана вимога
закону при укладенні Договору
сторонами не порушена. Відповідно до п.
6 Договору відповідач прийняв на себе
зобов'язання забезпечити проживання
позивачці разом та спільним дітям в
окремому будинку площею 500,9 кв.м., що
розташований за адресою: АДРЕСА_3 або
надати за взаємною згодою інше житло.
Вказане зобов'язання відповідача є
безумовним та не обмежено певним
терміном. Як вбачається з домової книги
будинку АДРЕСА_3 за вказаною адресою
зареєстровані та проживають ОСОБА_2, а
також спільні неповнолітні діти -
ОСОБА_4 1999 р.н. та ОСОБА_5 2003 р.н.
Відповідно до п. 7 Договору відповідач
зобов'язався надавати позивачці на
утримання спільних з нею дітей та на її
особисті потреби 25000 гривень щомісяця.
Про виконання вказаного обов'язку
свідчать наявні у матеріалах справи
квитанції. За таких обставин
твердження позивачки про те, що при
укладенні нею Договору були порушені
права дітей не підтверджені доказами
та спростовуються матеріалами справи.

Статтею 204 ЦК передбачено, що правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним. Наразі
наявний чинний договір від 26.03.2012 р. про
правовий режим майна осіб, які
проживають однією сім'єю і ведуть
спільне господарство, який був
укладений сторонами з дотриманням
вимог чинного законодавства і підстави
для визнання його судом недійсним не
вбачається. За таких обставин підстави
для поділу майна за рішенням суду та
визнання права власності на майно за
ОСОБА_2 чи ОСОБА_3 відсутні.

Окрім того, що питання поділу майна вже
вирішені сторонами Договором від 26.03.2012
р., слід зазначити, що позивачкою були
заявлені позовні вимоги про визнання
права власності на майно, яке на момент
розгляду справи не належить сторонам.

Главою 29 ЦК України визнання права
власності визначено як один із
способів захисту права власності.
Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності. Суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про те, що наведена
норма цивільного законодавства дає
право саме власнику майна на захист
права, яке у його вже є.

Постановою Пленуму Верховного суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р.
закріплено, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

При розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди залежно від
предмета і підстав позову повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину.
Погіршення відносин між сторонами
договору після його укладення або не
виконання певних умов укладеного ними
договору можуть бути підставою для
розірвання договору, але не є підставою
для визнання правочину недійсним. Крім
того умовами Договору передбачено, що
сторони мають право по взаємній
домовленості відмовитись від договору
шляхом подання до нотаріуса заяви про
відмову від цього Договору (п. 17, 17.1.
Договору).

Під час розгляду справи позивачем
належними і допустимими доказами не
доведено існування підстав, які б
свідчили про недійсність договору про
правовий режим майна осіб, які
проживають однією сім'єю і ведуть
спільне господарство від 26 березня 2012
р.

Правочин може бути визнано недійсним
виключно за наявності порушень ч. 1-3, 5, 6
ст. 203 ЦК України. Оскільки такі
порушення на момент укладення спірного
правочину були відсутні, у задоволенні
позову про визнання договору частково
недійсним судом першої інстанції
відмовлено правомірно.

Суд першої інстанції, дійшов вірного
висновку про те, що, позивачем не надано
належних доказів, які свідчать про
необхідність визнання частково
недійним договору про правовий режим
майна осіб, які проживають однією
сім'єю і ведуть спільне господарство та
визнання права власності на майно.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11
ЦПК України розглядає цивільну справу
в межах заявлених вимог і на підставі
наданих сторонами доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів розглянувши справу в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, рішення суду
відповідає фактичним обставинам
справи, а наведені в апеляційної скарги
доводи правильність висновків суду
першої інстанції не спростовують.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308,
313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 06 листопада 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
на протязі двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
__________________ Г.О. Косогор

Судді
__________________ Н.В. Ісаєва

__________________ О.С. Комлева