Єдиний унікальний номер 248/8062/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/332/2014
Головуючий у 1 інстанції Демидова В.К.
доповідач Корчиста О.І.
24 січня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:
суддів: Янчук
Т.О., Корчистої О.І.
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Харцизького міського суду Донецької
області від 18 листопада 2013 року по
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Харцизька
житлово-будівельна компанія» про
визнання дій неправомірними,
Рішенням Харцизького міського
суду Донецької області від 18 листопада
2013 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Харцизька
житлово-будівельна компанія» (далі ТОВ
«ХЖБК») про визнання дій
неправомірними, відмовлено.

З рішенням суду не погодився
ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також, на
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та наявним
у справі доказам, просив вказане
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог.

В судовому засіданні
апеляційного суду ОСОБА_1 доводи
апеляційної скарги підтримав та просив
її задовольнити.

В судовому засіданні
апеляційного суду представник
відповідача ТОВ «ХЖБК» Чепніян Ю.А.
просила апеляційну скаргу відхилити,
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення сторін, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені в
скарзі доводи, апеляційний суд вважає,
що скарга ОСОБА_1 не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим, ухваленим на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п.2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст.8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставинах, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
та заперечень,підтверджених доказами,
які були досліджені у судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також, якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції..

Судом першої інстанції
встановлено, що позивач ОСОБА_1 та члени
його сім'є є співвласниками квартири
АДРЕСА_1.

Також, судом першої інстанції
встановлено, що власником
багатоквартирного будинку АДРЕСА_1, в
особі Харцизької міської Ради. На
підставі рішення виконавчого комітету
Харцизької міської Ради №23 від 11 січня
2006 року КП «МСЄЗ» було визначено
виконавцем послуг з утримання житла,
централізованого тепло -
водопостачання та водовідведення та
житловий фонд було передано на баланс
даного підприємства. На підставі
рішення виконавчого комітету
Харцизької міської Ради №558 від 06
серпня 2008 року виконавцем послуг з
утримання житла, централізованого
тепло - водопостачання та
водовідведення було визначено ТОВ
«ХЖБК».

Крім цього, судом першої
інстанції встановлено, що відповідно
до рішення виконавчого комітету
Харцизької міської Ради №558 від 06
серпня 2008 року, між Харцизькою міською
Радою, КП МСЄЗ» та ТОВ «ХЖБК» було
укладено Договори від 04 жовтня 2007 року
№325 та від 01 серпня 2008 року №154-398 на
експлуатацію (утримання, технічне
обслуговування та поточний ремонт)
житлового фонду та прибудинкової
території міста Харцизька, відповідно
до умов якого виконавець - ТОВ «ХЖБК»
зобов'язаний нараховувати абонентам
квартирну плату та плату за утримання
житлових будинків та прибудинкової
території, здійснювати перерахунок по
квартирній платі, цикл операцій по
формуванню бази даних облікового
списку абонентів із вказівкою
кількості прописаних, пільгових
категорій, площі квартири та формувати
базу даних, наданих абонентам субсидій
та пільг. Відповідно до Додатку
зазначеного договору житловий будинок,
в якому проживає позивач зі своєю
сім'єю, знаходиться на технічному
обслуговуванні ТОВ «ХЖБК», який є
юридичною особою, діє на підставі
Статуту та відповідно до своєї
господарської діяльності здійснює
облік споживачів послуг з утримання
житлового будинку та прибудинкової
території, формує базу абонентів -
споживачів, пільгових категорій
абонентів - споживачів.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 про визнання
незаконними дій ТОВ «ХЖБК» щодо збору,
збереження та використання інформації
щодо нього та його родини без його
згоди і відома, а також, про
зобов'язання відповідача знищити все
наявну інформацію про нього та його
сім'ю, суд першої інстанції керувався
ст.ст. 11, 15, 16, 627 ЦК України, Законами
України «Про інформацію», «Про захист
персональних даних», «Про
житлово-комунальні послуги» та виходив
з того, що ТОВ «ХЖБК» надає комунальні
послуги позивачу. Діючи відповідно до
вимог Закону України «Про захист
персональних даних» ТОВ «ХЖБК»
сформувало та зареєструвало базу
абонентів - споживачів послуг. Крім
цього, виходив з того, що в судовому
засіданні не знайшли підтвердження
доводи позивача про розповсюдження або
передачу третім особам відповідачем
персональних даних позивача ОСОБА_1
або членів його родини. Було
встановлено, що на адресу позивача
ОСОБА_1 відповідачем було направлено
претензію з вимогою про оплату
заборгованості за комунальні послуги,
що відповідає відносинам, які виниклі
між сторонами та Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», Договорам
від 04 жовтня 2007 року №325 та від 01 серпня
2008 року №154-398.

Такий висновок суду першої інстанції
відповідає фактичним обставинам
справи і вимогам діючого цивільного
законодавства.

Статтею 32 Конституції України
передбачено, що ніхто не може зазнавати
втручання в його особисте і сімейне
життя, крім випадків, передбачених
Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Зазначеним вимогам Конституції
України кореспондують положення
законодавства України, якими
передбачено, що: збирання, зберігання,
використання і поширення інформації
про особисте життя фізичної особи без
її згоди не допускаються, крім
випадків, визначених законом, і лише в
інтересах національної безпеки,
економічного добробуту та прав людини;
розпорядники інформації, які володіють
конфіденційною інформацією, можуть
поширювати її лише за згодою осіб, які
обмежили доступ до інформації, а за
відсутності такої згоди - лише в
інтересах національної безпеки,
економічного добробуту та прав людини
(ч.2 ст. 7 Закону України «Про доступ до
публічної інформації»).

Згідно ст. 3 Конституції України людина,
її життя і здоров'я, честь і гідність,
недоторканність і безпека визнаються в
Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Держава відповідає
перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком
держави.

Статтею 4 Закону України «Про
захист персональних даних» визначено,
що Володільцем чи розпорядником
персональних даних можуть бути
підприємства, установи і організації
усіх форм власності, органи державної
влади чи органи місцевого
самоврядування, фізичні особи -
підприємці, які обробляють персональні
дані відповідно до закону.

Статтею 24 ЦК України визначено, що
людина як учасник цивільних відносин
вважається фізичною особою.

Правилами ст. 28 ЦК України встановлено,
що фізична особа набуває прав та
обов'язків і здійснює їх під своїм
ім'ям. Ім'я фізичної особи, яка є
громадянином України, складається із
прізвища, власного імені та по
батькові, якщо інше не випливає із
закону або звичаю національної
меншини, до якої вона належить.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону
України «Про інформацію» допускається
збирання, зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
особи без її згоди, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та захисту прав людини. До
конфіденційної інформації про фізичну
особу належать, зокрема, дані про її
національність, освіту, сімейний стан,
релігійні переконання, стан здоров'я, а
також адреса, дата і місце народження, а
також п. 2 ст. 21 - конфіденційною є
інформація про фізичну особу, а також
інформація, доступ до якої обмежено
фізичною або юридичною особою, крім
суб'єктів владних повноважень.

Встановлено, що між сторонами
склалися правовідносини, які
регулюються Законом України «Про
житлово-комунальні послуги» та іншим
спеціальним законодавством.
Персональні дані позивача ОСОБА_1
використовуються відповідачем з метою
здійснення його господарської
діяльності, а саме - надання позивачу
комунальних послуг, які є суспільно
значимими.

Відповідно до ч. 1 п. 3, 4ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин та
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції виконуючи
приписи вказаного процесуального
закону обґрунтовано визначив
матеріальний закон та правову норму
яка підлягає застосуванню до спірних
правовідносин.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої
інстанції порушив норми матеріального
права, вийшов за межі позовних вимог та
невірно визначив предмет спору не
відповідають фактичним обставинам
справи.

Крім цього, системний аналіз
вищенаведених норм та обставин справи
дає підстави колегії суддів вважати
вірними висновки суду першої інстанції
про те, що законні права та інтереси
позивача ОСОБА_1 відповідачем порушені
не були, адже направлення повідомлення
(претензії) про наявність
заборгованості по оплаті за комунальні
послуги не є втручанням в особисте
життя позивача та його родини або
поширенням персональних даних
останнього.

Також, доводи апеляційної скарги
ОСОБА_1 щодо помилково визначення судом
першої інстанції розміру судового
збору, не знайшли свого підтвердження
за наступних підстав.

Відповідно ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про судовий збір» судовий збір
справляється у відповідному розмірі
від мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява або скарга
подається до суду, - у відсотковому
співвідношенні до ціни позову та у
фіксованому розмірі.

Статтею 8 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2013 рік»
встановлено у 2013 році мінімальну
заробітну плату у місячному розмірі: з 1
січня - 1147 гривень.

Відповідно до п.п.2 п. 1 ч. 2 ст. 4
Закону України «Про судовий збір» (в
редакції, яка діяла на час звернення
ОСОБА_1 з позовною заявою до суду), за
подання до суду позовної заяви
немайнового характеру сплачується
судовий збір в розмірі 0,1 розміру
мінімальної заробітної плати.

На підставі наведеного, судом
першої інстанції було вірно визначено
розмір судового збору, який підлягав
стягненню з позивача ОСОБА_1, на рівні 114
гривень 70 копійок.

Таким чином, суд першої інстанції
повно та всебічно з'ясував обставини по
справі та відмовив у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1.

Згідно із статтею 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Оскільки апеляційним судом не
встановлено порушень судом першої
інстанції при розгляді цієї справи
вимог матеріального чи процесуального
законів або неправильної оцінки
досліджених по справі доказів, то
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування судового рішення
н

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК
України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Харцизького міського
суду Донецької області від 18 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення. Касаційна
скарга на неї може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили цією ухвалою.

Головуючий

Судді