Номер провадження: 22-ц/785/4498/14
Номер справи місцевого суду: 523/1460/14-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ
________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів
Доценко Л.І., Процик М.В.,

при секретарі судового засідання
Булгак Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 на ухвалу
Суворовського районного суду м. Одеси
від 03 лютого 2014 року за поданням
Другого Суворовського відділу
державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції про
заборону виїзду за кордон ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИЛА:

До Суворовського районного суду м.
Одеси звернувся Другий Суворовський
відділ державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
з поданням про заборону виїзду за
кордон ОСОБА_2. В обґрунтування
державний виконавець зазначив, що на
виконанні відділу перебуває зведене
виконавче провадження В-9/597/1 по
виконанню виконавчих листів про
стягнення грошової суми з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ПАТ
«Банк Демарк» на загальну суму у
розмірі 536 619, 24 грн. (а.с.1-3).

Ухвалою Суворовського районного суду
м. Одеси від 03 лютого 2014 року було
частково задоволено подання Другого
Суворовського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції про заборону виїзду
за кордон ОСОБА_2. Накладено заборону
ОСОБА_2 на перетинання державного
кордону України до виконання
зобов'язань (а.с. 24).

24.03.2014 року представник ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу на ухвалу
Суворовського районного суду м. Одеси
від 03 лютого 2014 року. В обґрунтування
представник посилався на порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права. Зокрема,
посилалася на те, що єдиною законодавчо
визначеною підставою для накладення
судом заборони на перетин державного
кордону є ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням суду, але будь яких
доказів ухилення боржника від
виконання зобов'язань, державним
виконавцем до суду не надано. Крім
цього, усі рішення суду, примусове
виконання яких лягло в основу
заявленого подання, є заочними, тобто
прийнятими без участі відповідача -
боржника. Додані до подання документи в
суд не містять навіть відомостей про
сповіщення боржника про існування
виконавчого провадження, надання
строку для добровільного виконання
судових рішень.

В судовому засіданні представник
апеляційну скаргу підтримав. Звернув
увагу на те, що про факт звернення до
виконання рішень суду, як власно і про
їх наявність, його довірителю не було
відомо. Разом з письмовими поясненням
надав докази звернення з заявами про
перегляд заочних рішень та подачі
апеляційних скарг на рішення суду, які
знаходились на виконанні (а.с. 46-55).

Представники Другого Суворовського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
в судове засідання не з'явилися, про час
та місце судового засідання
повідомлялися належним чином. На час
розгляду справи в апеляційному суді не
надали доказів того, що вони не
з'явилися до суду з поважних причин.
Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України неявка
сторони, яка сповіщена про день і час
розгляду справи не перешкоджає
розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарги, судова колегія дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги з
врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України,
судова колегія вважає за необхідним
зазначити наступне.

Задовольняючи подання Другого
Суворовського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції про заборону виїзду
за кордон ОСОБА_2 суд першої інстанції
виходив з того, що можливе залишення
ОСОБА_2 на території України у
майбутньому призведе до невиконання
рішень суду та посилався на ст.377-1 ЦПК
України. Але з таким висновком суду
першої інстанції та оцінкою обставин
справи погодитися не можна виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України
питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Суд негайно розглядає подання,
зазначене в частині першій цієї статті,
без виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

Відповідно до п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 6 Закону
України «Про порядок виїзду за кордон і
в'їзду в Україну громадян України»,
громадянинові України може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон, в разі якщо він ухиляється від
виконання зобов'язань, покладених на
нього судовим рішенням, - до виконання
зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконанні Другого Суворовського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
перебуває зведене виконавче
провадження В-9/597/1 по виконанню
виконавчих листів про стягнення
грошової суми з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ПАТ «Банк
Демарк» на загальну суму у розмірі 536619,
24 грн.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV
державний виконавець під час
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника-фізичної особи
або керівника боржника-юридичної особи
за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням. Виходячи з
сенсу словосполучення "ухилення від
виконання зобов'язань, покладених
судовим рішенням, рішенням іншого
органу (посадової особи)", вжите
законодавцем у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону №
3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV,
позначає з об'єктивної сторони такі
діяння (дії чи бездіяльність) особи
боржника, які полягають у навмисному чи
іншому свідомому невиконанні нею
зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і
здійснюється примусове виконання. Це
також є підставою для звернення з
поданням до суду щодо вирішення
питання про застосування до такої
особи тимчасового обмеження у праві
виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання,
не може вважатися винною в ухиленні,
поки це не буде доведено. Відповідно до
положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України
наявність умислу та обставини, які є
предметом посилання суб'єкта подання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України як на підставу його
вимог, підлягають доведенню. Зокрема,
задоволення такого подання можливе
лише за умови доведення факту ухилення
боржника від виконання зобов'язання. У
зв'язку з цим з метою всебічного і
повного з'ясування всіх обставин
справи, встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин, суду належить з'ясувати,
чи дійсно особа свідомо не виконувала
належні до виконання зобов'язання в
повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх
зобов'язань є оціночним поняттям.
Теоретично їх невиконання може бути
зумовлене об'єктивними причинами,
наприклад, внаслідок відсутності
майна, роботи, незадовільного
фінансового стану, тривалого
відрядження, важкої хвороби тощо.
Однак, воно може мати й принципово інше
походження, суб'єктивне, коли боржник
свідомо ухиляється від виконання - має
змогу виконати зобов'язання у повному
обсязі або частково, але не робить
цього без поважних причин. Критерій
достатності вжитих боржником з метою
належного виконання зобов'язання
заходів визначається судом. Саме
невиконання боржником самостійно
зобов'язань протягом строку, про що
вказує державний виконавець в
постанові про відкриття виконавчого
провадження, не може свідчити про
ухилення боржника від виконання
покладених на нього рішенням
обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням
факт ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, повинен вже відбутися і бути
об'єктивно наявним та вбачатися з
матеріалів виконавчого провадження.

В обґрунтування подання державний
виконавець посилається на те, що згідно
довідки Центрального адресного бюро в
Одеської області боржник
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Згідно довідки з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно,
нерухомого майна за боржником не
зареєстровано, згідно відповіді ДПС
України про джерела отримання доходів
боржників - фізичних осіб інформація
про отримання доходів відсутня.

Згідно довідки РЕВ-2 за боржником
зареєстровано автотранспортний засіб,
який постановою державного виконавця
оголошено в розшук.

Згідно актів державного виконавця за
адресою: АДРЕСА_1 боржник не мешкає та
на залишені виклики до державного
виконавця не з'являвся (а.с. 7-8). Між тим,
лише акт від 31.07.13 р. складено в
присутності понятих, які як вбачається
з реєстрації їхнього місця проживання
не є сусідами боржника, час
відвідування не вказано (а.с.7). В іншому
акті від 11.06.2013 р. поняті відсутні, проте
вказано про залишення виклику на 24.06.13
р. відомості про явку/неявку боржника
до ДВС відсутні, як власно і докази
вручення виклику боржнику (а.с.8).

З копій роздруківок, що були доданні
ДВС до подання (а.с.17-21), вбачається що
кордон перетинався двома різними
особами - ОСОБА_6 (паспорт НОМЕР_1) та
ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_2). Будь-які
матеріали чи пояснення з цього приводу
в тексті подання відсутні, а судом
першої інстанції вказана обставина не
досліджувалась. Відповідно до ст. 1
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України», громадянин України має право
виїхати з України, крім випадків,
передбачених цим Законом. Відповідно
до ст. 6 Закону України «Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України», громадянинові
України, який має паспорт, може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон у випадках, передбачених
пунктами 1-9 частини першої цієї статті,
зокрема, у випадках, якщо діють
неврегульовані аліментні, договірні чи
інші невиконані зобов'язання - до
виконання зобов'язань або розв'язання
спору за погодженням сторін у
передбачених законом випадках, або
забезпечення зобов'язань заставою,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, або він ухиляється
від виконання зобов'язань, покладених
на нього судовим рішенням, - до
виконання зобов'язань. Стаття 377-1 ЦПК
України, в порядку якої звернувся
державний виконавець, регламентує
процедуру введення судом тимчасового
обмеження у виїзді за кордон при
виконанні судових рішень та рішень
інших органів (посадових осіб). Вказана
можливість є виключним засобом
реагування на факт ухилення боржника
від виконання рішення суду, оскільки
відповідно до ст. 16 Міжнародного пакту
про громадянські і політичні права від
16.12.1966 року, кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Це право не може бути
об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які
передбачені законом, які є необхідними
для охорони державної безпеки,
громадського порядку, здоров'я чи
моральності населення або прав та
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.
Відповідно до ст.2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, який гарантує
деякі права і свободи, не передбачені в
Конвенції та у Першому протоколі до неї
зі змінами, внесеними Протоколом № 11,
які у відповідності до ст.9 Конституції
України, Закону України „Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основних свобод від 04.11.1950 р."
від 17.07.1997 р., є частиною національного
законодавства України, кожен є вільним
залишати будь-яку країну, включно зі
своєю власною. На здійснення цього
права не можуть бути встановлені жодні
обмеження, крім тих, що передбачені
законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1
зазначеного вище Кодексу, згадане
подання розглядається судом негайно,
без виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб, за участю
державного виконавця, то саме на
останнього покладається тягар
доказування факту ухилення боржника
від виконання судового рішення.

Так само, будь-яких доказів про
повідомлення боржника щодо відкриття
виконавчого провадження, про вручення
постанови державного виконавця суду не
було надано. Судом першої інстанції не
витребувалось та не оглядалось
виконавче провадження, не
приєднувалась його копія до матеріалів
справи, не оглядались копії судових
рішень, звернутих до виконання, що не
дає можливості встановити факт
освідомлення боржника ОСОБА_2 про
наявність вказаних судових рішень та
оцінити його процесуальну позицію
критично. При цьому, як вбачається з
копій апеляційних скарг та заяв
поданих представником апелянта: щодо
рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 08.02.2013 р.
апелянт посилався на неповідомлення
про час та місце розгляду справи, на
виконання зобов'язань, проте не
повернення боргової розписки; щодо
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 06.03.13 р.
посилався на неповідомлення про час та
місце розгляду справи через помилку в
адресі допущену судом при надісланні
повісток, а також те, що він з
співвідповідачем не знайомий,
будь-яких боргових зобов'язань перед
позивачем не має; щодо заочного рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 15.07.13 р. - посилався на
неповідомлення про час та місце
розгляду справи, та взагалі на
відсутність факту підписання ним
кредитного договору (фальсифікація
підпису); щодо заочного рішення
Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 28.05.13 р. - посилався на
неповідомлення про час та місце
розгляду справи, на безпідставність
позовних вимог та пропуск строку
позовної давності. Згідно зі ст. 48
Закону України «Про виконавче
провадження» виконавчий документ,
прийнятий державним виконавцем до
виконання, повертається до суду, який
його видав, у разі відновлення судом
строку для подання апеляційної скарги
на рішення, за яким видано виконавчий
документ, та прийняття такої
апеляційної скарги до розгляду (крім
виконавчих документів, що підлягають
негайному виконанню).

Наведене в контексті рекомендацій
Верховного суду України надане в
узагальненні судової практики від
01.02.2013 року «Судова практика щодо
вирішення питання про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України» призводить колегію суддів до
висновку, що невірне застування норм
процесуального закону у сукупності з
невірною оцінкою фактичних обставин
справи є підставою для скасування
прийнятого судом першої інстанції
процесуального рішення та підставою
для прийняття нової ухвали про відому в
задоволенні подання як поданого
передчасно.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 311, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу на ухвалу
Суворовського районного суду м. Одеси
від 03 лютого 2014 року - задовольнити.

Ухвалу Суворовського районного суду м.
Одеси від 03 лютого 2014 - скасувати, в
задоволенні подання Другого
Суворовського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції про заборону виїзду
за кордон ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та подальшому оскарженню
в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.І. Дрішлюк

Л.І.
Доценко

М.В. Процик