АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І.,
Нежури В.А.,

при секретарі: Соколюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Дарницького районного суду
міста Києва від 11.12.2013 у цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа: Дарницький
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням у зв'язку з переїздом на
інше постійне місце проживання, -

В С Т А Н О В И Л А

У липні 2013 року позивач звернувся до
суду із позовом, в якому просив визнати
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 таким, що втратили
право користування жилим приміщенням
квартири АДРЕСА_1 та скасувати їх
реєстрацію за вказаною адресою. В
обґрунтування заявлених вимог
посилається на те, що ордер на вказане
жиле приміщення був виданий його
батьку ОСОБА_5 У 1994 році відповідач
ОСОБА_2 оселилася в спірній квартирі як
дружина позивача. Від цього шлюбу мають
дитину ОСОБА_3, яка з 1995 року за згодою
позивача та його родичів була
зареєстрована в квартирі. 13.11.2001 шлюб
між позивачем та ОСОБА_2 розірваний і
після розірвання шлюбу, з жовтня 2002
року, ОСОБА_2 разом з донькою забравши
всі речі, переїхала на інше постійне
місце проживання до іншого чоловіка.
Жодних перешкод в користуванні спірною
квартирою відповідачам не чинились, а
тому вважає, що колишня дружина з
дитиною, на підставі ч. 2 ст. 107 ЖК
України, втратили право користування
спірною квартирою з дня вибуття.

Справа № 753/10937/13 № апеляційного
провадження:22-ц-796/2649/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Сирбул
О.Ф.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Соколова В.В.Рішенням
Дарницького районного суду міста Києва
від 11.12.2013 у задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа:
Дарницький районний відділ Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням у
зв'язку з переїздом на інше постійне
місце проживання - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивачем подано апеляційну скаргу, в
якій зазначається про незаконність
рішення суду у зв'язку з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. А саме, апелянт вказує на
помилкове застосування судом положень
ст. ст. 64, 71, 72 ЖК України, які не
регулюють правовідносини, які склалися
між сторонами по справі. Вважає, що
ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції не взяв до уваги докази, які
мають істотне значення для правильного
вирішення справи, неповно з'ясував
обставини, що мають істотне значення
для справи, а саме, що відповідачі ще в
2002 році виїхали з квартири на інше
постійне місце проживання. На підставі
зазначеного, просить рішення суду
скасувати та ухвали нове, яким
задовольнити заявлені вимоги.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник позивача
підтримала апеляційну скаргу з підстав
викладених у ній, просила рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити заявлені
позовні вимоги.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явились, про час та місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином. Відповідачі ОСОБА_2,
ОСОБА_3 повідомлялись за останньою
відомою суду адресою (фактичним місцем
проживання), проте судові повістки були
повернуті поштовим відділенням з
відміткою «за закінченням терміну
зберігання», інша адреса відповідачами
в ході розгляду справи суду не
повідомлялась. Третя особа: Дарницький
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві в листі від 09.04.2014 просили
розглянути справу без участі їх
представника. Тому, керуючись
положеннями ч. 2 ст. 305 ЦПК України,
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб які приймали участь в судовому
засіданні, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що не проживання відповідача з
дочкою у спірній квартирі було поважне,
оскільки члени сім'ї позивача своїми
діями створювали перешкоди в
проживанні і користуванні приміщенням.
Посилання позивача на те, що
відповідачі добровільно вибули з
квартири у вересні 2002 року та з даного
часу втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1, спростовуються
доказами по справі, а тому дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову.

Колегія суддів апеляційного суду
вважає за можливе погодитись з такими
висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ордер на жиле
приміщення, квартиру АДРЕСА_1 був
виданий ОСОБА_5 на родину у складі
чотирьох осіб (а.с. 4). Дана квартира
складається з двох кімнат, житловою
площею 29,6 кв.м., неприватизована. В
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані:
ОСОБА_1, ОСОБА_4 - сестра позивача, ОСОБА_9
- племінниця з сином ОСОБА_8 та
відповідачі ОСОБА_2 з 1994 року, ОСОБА_3
(а.с. 6).

Відповідач ОСОБА_2 у 1994 році була
поселена в спірній квартирі як дружина
позивача ОСОБА_1 і як член його сім'ї
набула рівного з ним права на
користування квартирою. Від шлюбу
мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
за згодою позивача та його родичів була
зареєстрована в спірній квартирі з 1995
року.

13.11.2001 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був
розірваний, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу від
13.11.2001, актовий запис № 660 (а.с.5).

Як стверджує позивач з жовтня 2002 року
відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 не
проживають у спірній квартирі,
забравши всі речі, переїхали на інше
постійне місце проживання.

Проте, Рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 14.09.2012 у справі за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_9
до ОСОБА_2, треті особи: Дарницьке РУГУ
МВС України в м. Києві, про визнання
особи такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням та
за зустрічним позовом ОСОБА_2, яка діяла
в своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_11,
ОСОБА_4, ОСОБА_9, третя особа: Дарницьке
РУГУ МВС України в м. Києві, ОСОБА_1, про
виселення та усунення перешкод у
користуванні квартирою - було
встановлено, що не проживання ОСОБА_2 з
донькою (ОСОБА_3) у спірній квартирі
було поважне, оскільки відповідачі
(ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_9) своїми діями
створювали перешкоди в проживанні і
користуванні приміщенням (абз.3 а.с.50).

Цим рішенням було вселено ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 (а.с.48-50, 51-52).
Однак, в матеріалах справі відсутні
дані про виконання даного рішення в
частині вселення.

Відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 при
зверненні до суду із позовом на те, що
після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 разом з
донькою, забравши всі речі, переїхала
на інше постійне місце проживання до
іншого чоловіка та те, що жодних
перешкод в користуванні спірною
квартирою їм не чинились
спростовуються обставинами
встановленими судом при ухваленні
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 14.09.2012.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
дані про наявність у відповідачів
права користування іншим житловим
приміщення. Отже, всупереч ст. ст.10,60 ЦПК
України позивачем не доведено факту
вибуття членів його сім'ї на постійне
проживання до іншого населеного пункту
або в інше жиле приміщення в тому ж
населеному пункті. А тому підстав для
визнання їх такими, що втратили право
користування спірним житлом у зв'язку з
вибуттям до іншого місця на постійне
проживання не вбачається.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що висновки суду першої інстанції щодо
необґрунтованості позовних вимог,
відповідають обставинам справи. В
оскаржуваному рішенні наведені мотиви,
з яких суд надає перевагу одним
доказам над іншими і його висновки в
цій частині є обґрунтованими.

Разом з тим, в мотивувальній частині
рішення судом першої інстанції
застосовані положення ст.ст. 71,72 ЖК
України, в той час як предметом
розгляду були правовідносини щодо
втрати права користування житловим
приміщенням у зв'язку з вибуттям членів
сім'ї наймача на постійне проживання до
іншого населеного пункту або в інше
жиле приміщення в тому ж населеному
пункті, що регулюються положеннями ч.2
ст.107 ЖК України, і якими обґрунтовані
позовні вимоги.

В порядку ст. 309 ЦПК України підставами
для скасування або зміни рішення є,
зокрема, неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Таким чином враховуючи, що має місце
неправильне застосування норм
матеріального права, проте аналізуючи
мотивувальну частину рішення суду
першої інстанції колегія суддів
апеляційного суду вважає, що таке
застосування є помилковим, а тому
доцільним є змінити рішення виключивши
посилання суду на положення ст.ст. 71,72
ЖК України та застосувати положення ч. 2
ст. 107 ЖК України, в решті рішення суду
слід залишити без змін.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо
помилкового застосування судом
положень ст. ст. 64, 71, 72 ЖК України, які не
регулюють правовідносини, які склалися
між сторонами по справі знайшли своє
підтвердження. Однак, посилання
представника позивача на не з'ясування
судом першої інстанції обставин справи
не заслуговують на увагу колегії суду,
так як спростовуються вищенаведеним.
Тобто апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду
міста Києва від 11.12.2013 - змінити,
виключивши посилання суду на положення
ст.ст. 71,72 ЖК України та застосувати
положення ч. 2 ст. 107 ЖК України. В решті
рішення суду - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий: Судді: