Номер провадження 22-ц/775/2089/2014
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

Головуючого судді Санікової О.С.

суддів Барсукової О.І., Канурної О.Д.

при
секретарі Хохулі М.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє
ОСОБА_2 на ухвалу Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки від 20 січня
2014 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
аліментів,-

в с т а н о в и в :

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати ухвалу
Центрально-Міського районного суду м.
Горлівки від 20 січня 2014 року, якою в
задоволенні заяви ОСОБА_1 про
забезпечення позову відмовлено, - та
задовольнити заяву позивача,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.
На думку апелянта судом першої
інстанції в порушення вимог ч.1 ст. 212
ЦПК України не було проведено
всебічного, повного, об'єктивного та
безпосереднього дослідження наявних у
справі доказів, а отже постановлена
ухвала є необґрунтованою та такою, що
підлягає скасуванню. Крім того апелянт
наголошує на тому, що необхідність
накладення арешту на майно відповідача
підтверджується доданими до заяви
документами.

У судовому засіданні апеляційного
суду представник позивача - ОСОБА_2
підтримала доводи апеляційної скарги
та просила її задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні
заперечував проти доводів апеляційної
скарги, вважаючи ухвалу законною і
обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення сторін, перевіривши доводи
апеляційної скарги і дослідивши
матеріали справи, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 312 ЦПК України
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Постановляючи ухвалу про відмову у
накладенні арешту на майно ОСОБА_3, суд
першої інстанції виходив з відсутності
підстав для задоволення заяви про
забезпечення позову ОСОБА_1, оскільки
позивач не надала суду підтвердження
наміру відповідача навмисно ухилитися
від виконання рішення суду.

Такі висновки суду відповідають
нормам процесуального права.

Згідно ч.3 ст. 151 ЦПК України
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення позову
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 151 ЦПК України у
заяві про забезпечення позову повинно
бути зазначено: 1) причини, у зв'язку з
якими потрібно забезпечити позов; 2) вид
забезпечення позову, який належить
застосувати, з обґрунтуванням його
необхідності; 3) інші відомості,
потрібні для забезпечення позову.

У п.4 постанови пленуму Верховного суду
України від 22.12.2006 року № 9 «Про
практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» зазначено, що
заяву про забезпечення позову, суд
(суддя) має з урахуванням доказів,
наданих позивачем на підтвердження
своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в
тому, що між сторонами дійсно виник
спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову; з'ясувати обсяг позовних вимог,
дані про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач просить вжити заходів
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на все рухоме та нерухоме майно,
яке належить відповідачу та надає
витяги з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб
підприємців, відповідно до яких ОСОБА_3
є засновником ТОВ «Системи
обслуговування бізнесу», ТОВ
«Консалтінг-інвест груп», ТОВ
«Корпорація «Укртехкомплект», ТОВ «РК
«АВ «Сервіс» (а.с. 15-19), а також лист
управління Держземагенства у м.
Горлівка Донецької області, відповідно
до якого за ОСОБА_3 зареєстрована
земельна ділянка, яка розташована за
адресою: вул. Роздольна, буд. 102 (а.с. 20).
Однак позивач не надає жодних доказів
наявності спору між сторонами та
реальної загрози не виконання рішення
суду про стягнення аліментів, тобто не
вказує об'єктивних причин для його
забезпечення шляхом накладення арешту
на майно відповідача.

Крім того, слід звернути увагу на те,
що вжиті заходи не повинні
перешкоджати господарській діяльності
юридичної особи або фізичної особи, яка
здійснює таку діяльність і
зареєстрована відповідно до закону як
підприємець.

Відповідно до п.4 постанови пленуму
Верховного суду України від 22.12.2006 року
№ 9 «Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» вирішуючи
питання про забезпечення позову, суд
має брати до уваги інтереси не тільки
позивача, а й інших осіб, права яких
можуть бути порушені у зв'язку із
застосуванням відповідних заходів.
Наприклад, обмеження можливості
господарюючого суб'єкта користуватися
та розпоряджатися власним майном іноді
призводить до незворотних наслідків.

Крім того, як вбачається з позовної
заяви, предметом позовних вимог є
стягнення аліментів на неповнолітніх
дітей, що є щомісячними виплатами, тому
неможливо встановити обсяг позовних
вимог, що є обов'язковою умовою при
вирішенні питання про забезпечення
позову.

За таких обставин ухвала суду є
законною і підстав для її скасування
немає.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 312 ЦПК
України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в
інтересах якої діє ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки від 20 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Судді: