Справа №:2-1103/2007Головуючий суду першої
інстанції:Романюк Є.В.№
провадження:22-ц/190/363/14Доповідач суду
апеляційної інстанції:Хмарук Н. С.
________________________________________________________________________
______________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді:Хмарук Н.С.
суддів:Сінані О.М., Рошка М.В., при
секретарі:Усеїновій Н.У.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_8 до Сакської
міської Ради про визнання договору
дійсним та визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_7

на рішення Сакського міськрайонного
суду Автономної Республіки Крим від 08
лютого 2007 року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до
Сакської міської Ради про визнання
договору купівлі-продажу земельної
ділянки дійсним та визнання права
власності. Позовні вимоги мотивовані
тим, що на підставі рішення Сакської
міської ради від 26.12.2006 року № 50/5
ОСОБА_8 уклав з Сакською міською радою
23.01.2007 року договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 118, 0 кв.м. для
обслуговування літнього будиночку для
відпочинку НОМЕР_1 у АДРЕСА_1. Продаж
було здійснено 24.01.2007 р. за 15 600 грн., які
він у повному обсязі сплатив на користь
відповідача.

У зв'язку з тим, що сторонами виконано
усі істотні умови договору, а саме -
покупцем повністю сплачена вартість
майна і прийнято майно, а продавцем
прийнято гроші по договору і передано
покупцеві майно, але договір
купівлі-продажу майна нотаріально не
посвідчений, просить суд визнати
договір купівлі-продажу майна дійсним
та визнати право власності.

Рішенням Сакського міськрайонного
суду Автономної Республіки Крим від 08
лютого 2007 року позов задоволено.
Визнано дійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 118 кв.м. (кадастровий номер
000050185 УКЦИЗ-1.21 - землі іншого
призначення) для обслуговування
літнього будиночку для відпочинку
НОМЕР_1 у АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8
та Сакською міською Радою. Визнано за
позивачем право власності на зазначену
земельну ділянку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 ставить
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового про відмову у
задоволенні позову, мотивуючи тим, що
судове рішення зачіпає її права та не
відпові-дає вимогам ст. 213 ЦПК України,
оскільки прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу
представник відповідача ОСОБА_9
просить її відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника позивача та
представника ОСОБА_7, дослідивши
обставини справи в межах доводів
апеляційної скарги і перевіривши їх
доказами, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

У відповідності з вимогами статті
213 ЦПК України рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що
23.01.2007 року між позивачем та
відповідачем укладено договір
купівлі - продажу земельної ділянки в
простій письмовій формі. Жодних даних
про звернення позивача до
нотаріальної контори з питання
посвідчення договору, підготовки
пакету необхідних документів для
посвідчення договору, а також ухилення
відповідача від нотаріального
посвідчення договору матеріали справи
не містять.

ОСОБА_7 в апеляційній скарзі
посилається на порушення зазначеним
договором своїх прав, як суміжного
землекористувача.

На підтвердження своїх доводів
представила висновок № 30 від 19 серпня
2013 року судової будівельно-технічної
експертизи (а.с. 28-30) проведеної в
рамках цивільної справи за позовом
ОСОБА_8 до Сакської міської ради
Автономної Республіки Крим, ОСОБА_7 про
визнання рішення та договору оренди
недійсним, відповідно до якого частина
будівлі літнього будинку літер «А» та
металева конструкція сходів, що
належать ОСОБА_8, розташовані на
земельній ділянці НОМЕР_2, яка
знаходиться у користуванні ОСОБА_7.
Зазначені об'єкти станом на 2006 рік
знаходились у межах земельної ділянки
НОМЕР_2.

Ухвалюючи рішення про визнання
договору купівлі-продажу дійсним, суд
першої інстанції виходив з положень
статті 220 Цивільного кодексу України.

Проте, з такими висновками суду
першої інстанції колегія суддів не
погоджується та вважає, що вони
зроблені з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 2 статті 220
Цивільного кодексу України якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося
повне або часткове виконання договору,
але одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним.

У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Згідно з частиною 3 статті 640
Цивільного кодексу України договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації -
з моменту державної реєстрації.

Таким чином законодавець відрізняє
договори, які підлягають нотаріальному
посвідченню від договорів, які
підлягають державній реєстрації та
договорів, які підлягають
нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації.

Проте, як вбачається з конкретного
змісту частини 2 статті 220 Цивільного
кодексу України, вказана норма
матеріального закону передбачає
можливість визнання дійсними тільки
договорів, які підлягають лише
нотаріальному посвідченню, і не
передбачає можливість визнання
дійсними договорів, які підлягають
нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації.

З огляду на вказане, законодавче
закріплення судового захисту
цивільних прав та інтересів таким
способом, як визнання дійсними
договорів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і
державній реєстрації, - відсутнє.

В той же час, відповідно до положень
частини 2 статті 55 Закону України «Про
нотаріат», частини 2 статті 182
Цивільного кодексу України правочини
щодо нерухомості підлягають саме
нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації.

Виходячи з положень чинного
законодавства, взагалі виключається
правова можливість визнання у судовому
порядку дійсним договору, який
підлягає нотаріальному посвідченню і
державній реєстрації.

Суд першої інстанції вказані
обставини не врахував і тому прийняв
рішення з грубим порушенням
матеріального закону.

Згідно з частиною 2 статті 309 ЦПК
України норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає за необхідне скасувати судове
рішення з ухваленням нового про
відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 220
Цивільного кодексу України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Однією з підстав задоволення позову
суд першої інстанції вказує ухилення
відповідача від нотаріального
посвідчення договору. Проте, як
вбачається з матеріалів справи,
відповідач у судовому засіданні позов
визнав. Це свідчить, у свою чергу, про
відсутність взагалі спору на час
розгляду справи.

Незважаючи на вказане, суд першої
інстанції не врахував положення
частини 1 статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України, якою
передбачено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Суд першої інстанції вказані норми
закону не врахував та прийняв рішення
з порушенням матеріального закону.

Зважаючи на сукупність
вищенаведеного, колегія суддів дійшла
до висновку, що визначених законом
підстав для визнання договору
купівлі-продажу дійсним немає.

Таким чином, оскільки при вирішенні
справи фактичні обставини встановлені
повно, але неправильно застосовано
матеріальний та процесуальний закон,
колегія суддів вважає за необхідне в
межах своїх повноважень з підстав
частини 3 статті 303, пункту 4 частини 1
та 2 статті 309 ЦПК України рішення суду
скасувати і ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного і керуючись
статтями 303, 307, пунктом 4 частини 1, 2
статті 309, статтями 314, 316, 317, 319
Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7
задовольнити.

Рішення Сакського міськрайонного
суду Автономної Республіки Крим від 08
лютого 2007 року скасувати та ухвалити
нове про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_8.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
протягом двадцяти днів до суду
касаційної інстанції.

Судді

Н. Хмарук О. Сінані М. Рошка