Головуючий суду 1 інстанції - Кравченко
Доповідач - Матвєйшина О.Б.
Провадження № 22ц/782/728/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Матвєйшиної О.Б..

суддів: Малієнко Н.В., Єрмакова Ю.В.,

при секретарі: Соловей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за
апеляційною скаргою Державного
закладу «Луганський державний
медичний університет» на рішення
Ленінського районного суду м.
Луганська від 27 листопада 2013 року по
справі за позовом Державного закладу
«Луганський державний медичний
університет» до ОСОБА_2 про
відшкодування вартості навчання, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року позивач - Державний
заклад «Луганський державний медичний
університет» Міністерства охорони
здоров'я звернувся до суду з позовом
до відповідачки - ОСОБА_2 про
відшкодування вартості за період
навчання, посилаючись на те, що 01.09.2004
року між ними та відповідачкою було
укладено угоду «Про підготовку
фахівців з вищою освітою» за рахунок
державного замовлення і відповідач
була зарахована на перший курс денного
відділення медичного факультету за
спеціальністю «Лікувальна справа».
Згідно умов угоди відповідачка
зобов'язалася оволодіти науковими
знаннями та практичними навичками, що
передбачено вимогами відповідних
кваліфікаційних характеристик фахівця
для професійної діяльності за
спеціальністю та прибути після
закінчення вищого навчального закладу
освіти на місце направлення і
відпрацювати не менше трьох років.
Після закінчення інтернатури згідно з
наказом позивача, відповідачка
працевлаштувалася на посаду лікаря
Центральної міської лікарні ім.. Тітова
м. Лисичанська з 01.08.2012 року, а 14.09.2012
року була звільнена з лікарні за прогул
без поважних причин, що підтверджено
проведенням зустрічної перевірки за
результатами ревізії КРУ в Луганській
області згідно акту від 25.05.2013 року.
Тому просили стягнути з відповідачки
на їх користь вартість навчання за
період з 2004 - 2012 роки в сумі 29 076,70 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 27 листопада 2013 року
позивачу в задоволенні позовних вимог
відмовлено за необгрунтованістю.

В апеляційній скарзі позивач з
рішенням суду не згоден, вважає його
таким, що не відповідає вимогам закону,
нормам матеріального та
процесуального права, просить
скасувати, та задовольнити його вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, та
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення,
колегія суддів приходить до
наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими Доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що судом у
повному обсязі вказані вимоги закону
не дотримано.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позову суд послався на те, що угода яка
укладена між позивачем та
відповідачкою від 01.09.2004 року «Про
підготовку фахівців з вищою освітою»
не передбачає обов'язок відповідачки
щодо відшкодування вартості навчання
за невиконання обов'язку передбаченого
угодою в частині відпрацювання нею не
менше трьох років.

Такі висновки суду суперечать вимогам
закону та обставинам справи.

Відповідно до ст. 56 Закону
України «Про вищу освіту», випускники
вищих навчальних закладів вільні у
виборі місця роботи. Випускник вищого
навчального закладу, який навчався за
державним замовленням і якому
присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою
освітою певного
освітньо-кваліфікаційного рівня,
працевлаштовується на підставі
направлення на роботу відповідно до
угоди, укладеної між замовником,
керівником вищого навчального закладу
та випускником. Якщо випускник вищого
навчального закладу навчався за кошти
третьої особи, його працевлаштування
здійснюється відповідно до укладеної
між ними угоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України
„Про освіту" випускники вищих
навчальних закладів, які здобули
освіту за кошти державного або
місцевого бюджетів, направляються на
роботу і зобов'язані відпрацювати за
направленням і в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Обов'язок випускника відшкодувати до
державного бюджету повну вартість
навчання за умов, що склалися між
сторонами встановлений п. 2 Указу
Президента від 23.01.1996 року №77/96 „Про
заходи щодо реформування системи
підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів", постановою КМУ
від 22.08.1996 року №992 „Про порядок
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалася за державним
замовленням", п. 21 Порядку
працевлаштування випускників
державних вищих медичних
(фармацевтичних) закладів освіти,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням", затвердженим
наказом МОЗ від 25.12.1997 року, №367.

Судом встановлено, що 01.09.2004 року між
позивачем та відповідачкою було
укладено угоду «Про підготовку
фахівців з вищою освітою» за рахунок
державного замовлення і відповідач
була зарахована на перший курс денного
відділення медичного факультету за
спеціальністю «Лікувальна справа».
Згідно умов угоди відповідачка
зобов'язалася оволодіти науковими
знаннями та практичними навичками, що
передбачено вимогами відповідних
кваліфікаційних характеристик фахівця
для професійної діяльності за
спеціальністю та прибути після
закінчення вищого навчального закладу
освіти на місце направлення і
відпрацювати не менше трьох років.
Після закінчення інтернатури згідно з
наказом позивача, відповідачка
працевлаштувалася на посаду лікаря
Центральної міської лікарні ім.. Тітова
м. Лисичанська з 01.08.2012 року, а 14.09.2012
року була звільнена з лікарні за прогул
без поважних причин.

Вказані обставини підтверджуються
матеріалами справи.

Відповідно до п. 21 Порядку
працевлаштування випускників
державних вищих медичних
(фармацевтичних) закладів освіти,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням", затвердженого
наказом МОЗ від 25.12.97., №367, випускник
повинен прибути до місця призначення у
термін, визначений у направлення на
роботу. Незгода випускника з рішенням
комісії з працевлаштування
випускників не звільняє його від
обов'язку прибути на роботу за
призначенням. У разі, якщо випускник не
прибув за направленням або відмовився
приступати до роботи за призначенням з
причин, не зазначених у п.п. 19 та 18 цього
Порядку, чи його звільнено з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
за порушення трудової дисципліни або
звільнено за власним бажанням протягом
навчання в інтернатурі та трьох років
після закінчення останньої, він
зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку відповідно до
державного або місцевого бюджетів
вартість навчання та компенсувати
замовникові всі витрати.

В порушення вимог
вищевказаних нормативних актів, умов
договору від 01.09.2004 року, відповідачка
після закінчення інтернатури, з 01.08.2012
року перебувала на посаді лікаря
Центральної міської лікарні ім.. Тітова
м. Лисичанська, але була звільнена
14.09.2012 року, тобто до закінчення
трьохрічного терміну, за порушення
трудової дисципліни - прогул без
поважних причин.

Вартість навчання, яка відповідно
до довідки Державного вищого
навчального закладу «Луганський
державний медичний університет» МОЗ
України" становить 29 076,70 грн., яку до
Державного бюджету відповідачка не
відшкодувала.

Наявність або відсутність
нормативно-правових актів міністерств
та відомств, які встановлюють порядок
відшкодування випускниками вищих
навчальних закладів вартості навчання,
не звільняє відповідачку від
встановленого вищевказаним Законом
України „Про освіту", Порядком та
Указом Президента обов'язку з
відшкодування державному бюджету
вартості її навчання з урахуванням
тієї обставини, що вона не відпрацювала
встановленого трьохрічного строку
після закінчення інтернатури.

Таким чином, висновки суду першої
інстанції про те, що Закон України
«Про вищу освіту» не містить умов про
обов'язковість трирічного
відпрацювання та відшкодування у
встановленому порядку до державного
бюджету вартості навчання не
відповідають положенням п. 8 положенням
Постанови Кабінету Міністрів України
№ 992 від 22 серпня 1996 року «Про порядок
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням» в якому чітко
передбачено, що випускники в якому
чітко передбачено, що випускники, які
уклали угоду з вищим навчальним
закладом після зарахування на
навчання, повинні відпрацювати за
місцем призначення не менше трьох
років, а п. 14 зазначеної постанови
передбачає, що у разі неприбуття
молодого фахівця за направленням або
відмови без поважної причини
приступити до роботи за призначенням,
звільнення його з ініціативи
адміністрації за порушення трудової
дисципліни, звільнення за власним
бажанням протягом трьох років
випускник зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання та
компенсувати замовникові всі витрати.

Крім того, наданий до позовної
заяви позивачем розрахунок витрат на
утримання відповідачки, як студентки,
дає підстави зробити висновок про
правомірність нарахування цих витрат.
Доказів на спростування цих
розрахунків та нарахованої суми витрат
матеріали справи не містять.

Таким чином, судова колегія вважає, що
судом першої інстанції неправильно
застосовано норми матеріального і
процесуального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи та
вимогам закону, що призвело до
неправильного вирішення спору.

У відповідності зі ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду;

Як встановлено ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що оскаржуване рішення
підлягає скасуванню з прийняттям
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Також судова колегія вважає, що суму
вартості за навчання слід стягнути з
відповідачки на користь позивача -
Державного закладу «Луганський
державний медичний університет»
Міністерства охорони здоров'я тому, що
навчальний заклад державної форми
власності є розпорядником коштів, які
були перераховані йому з Державного
бюджету України.

Керуючись ст.. 303,307,309,313,314,316 ЦПК України,
судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Державного закладу
«Луганський державний медичний
університет» - задовольнити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Луганська від 27 листопада 2013
року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги Державного закладу «Луганський
державний медичний університет»
задовольнити, стягнути з ОСОБА_2 на
користь Державного закладу
«Луганський державний медичний
університет» суму витрат на навчання в
розмірі 29076грн. 70коп. та судовий збір в
сумі 290грн. 77коп. та 145грн. 39коп.

Це рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після
його проголошення.

Головуючий :

Судді: