У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Кафідової О.В.,

Касьяна О.П.,
Коротуна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Запорізького
міжрайонного екологічного прокурора
до Запорізької міської ради, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, реєстраційної служби
Запорізького міського управління
юстиції про визнання недійсним
рішення, визнання недійсним державного
акта про право власності на землю,
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
скасування реєстрації права власності
та повернення земельної ділянки, за
касаційною скаргою заступника
Дніпровського екологічного прокурора
на рішення Заводського районного суду
м. Запоріжжя від 20 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 15 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Запорізький міжрайонний екологічний
прокурор, діючи в порядку ст. 45
ЦПК України, звернувся до суду з
позовом до Запорізької міської ради,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, реєстраційної служби
Запорізького міського управління
юстиції про визнання недійсним
рішення, визнання недійсним договору
купівлі-продажу землі, скасування
реєстрації права власності та
повернення земельної ділянки.

Уточнивши позовну заяву, позивач
указував на те, що 25 лютого 2009
року рішенням тридцятої сесії п'ятого
скликання Запорізької міської ради №
39/187 ОСОБА_3 надано у власність земельну
ділянку площею 0,1000 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), яка розташована
по АДРЕСА_1. На підставі цього рішення
ОСОБА_3 отримав державний акт на право
власності на цю земельну ділянку
від 06 квітня 2009 року ЯЗ № 220998.

При прийнятті рішення було порушено
норми Земельного і Водного кодексів
України, Закону України «Про місцеве
самоврядування», у зв'язку з чим
прокурор просив визнати недійсним
рішення Запорізької міськради
від 25 лютого 2009 року № 39/187, державний
акт про право власності на землю від 06
квітня 2009 року ЯЗ № 220999.

Крім цього, згідно з договором
купівлі-продажу від 29 квітня 2013 року №
1127 ОСОБА_3 відчужив вищезазначену
земельну ділянку ОСОБА_4, у
зв'язку з чим позивач просив визнати
недійсним договір купівлі-продажу
спірної земельної ділянки, скасувати
реєстрацію права власності і повернути
вищезазначену земельну ділянку до
комунальної власності територіальної
громади міста Запоріжжя.

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 20 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 15 січня 2014 року, в задоволенні
позовних вимог Запорізького
міжрайонного екологічного прокурора
відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
Дніпровського екологічного прокурора
порушує питання про скасування
ухвалених у справі судових рішень,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та направлення
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог
Запорізького міжрайонного
екологічного прокурора про визнання
недійсними рішення Запорізької
міської ради від 25 лютого 2009 року
№ 39/187, яким ОСОБА_3 надано у власність
земельну ділянку площею 0,1000 га для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1 та державного акта на право
власності на вищезазначену земельну
ділянку від 06 квітня 2009 року, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що позивачем пропущено строк
позовної давності для звернення з
такими вимогами, а відповідачі заявили
клопотання про застосування наслідків
пропуску строку, інші позовні вимоги є
похідними від указаних.

Проте з таким висновком судів
погодитися не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

З матеріалів справи вбачається, що в
січні 2013 року при проведенні перевірки
прокурором виявлені порушення вимог
чинного законодавства при передачі у
власність ОСОБА_3 спірної земельної
ділянки.

Крім того, факт ухвалення рішення
Запорізькою міською радою
від 25 лютого 2009 року № 39/187, яким ОСОБА_3
надано у власність земельну ділянку
площею 0,1000 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, не
може слугувати підтвердженням того, що
прокурору було відомо про прийняте
спірне рішення та допущені міською
радою при цьому порушення вимог
земельного законодавства, оскільки
спірне рішення є актом індивідуальної
дії, а виявити порушення при його
ухваленні можливо лише під час
перевірки.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Матеріали справи не містять доказів,
які підтверджують обізнаність
позивача про існування спірного
рішення та про порушення прийняття
оскаржуваного рішення раніше, ніж
указано в позовній заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Так, прокурор у своєму позові просив
суд першої інстанції поновити строк
позовної давності тому, що він
пропущений з поважних причин, зокрема,
про наявність рішення Запорізької
міськради від 25 лютого 2009
року № 39/187 він дізнався лише в січні 2013
року під час проведення перевірки, якою
було встановлено факт незаконної
передачі Запорізькою міською радою у
власність ОСОБА_3 земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, оскільки ця
земельна ділянка є частиною
прибережно-захисної смуги.

Слід зазначити, що сама по собі
обізнаність прокурора про наявність
оспорюваного рішення не є підставою
для висновку про пропуск строку
позовної давності та необхідність
застосування положень ст. 267 ЦК України,
оскільки такими причинами є не час, з
якого прокуратурі стало відомо про
рішення, а викладені в позовній заяві
порушення, які свідчать про
незаконність набуття ОСОБА_3 права
власності на земельну ділянку на
підставі цього рішення та які виявлено
в січні 2013 року в ході перевірки цих
питань на виконання завдання
Дніпровської екологічної прокуратури
від 15 січня 2013 року.

Звертаючись до суду, прокурор
обґрунтовував свої вимоги порушенням
норм земельного та водного
законодавства.

Згідно зі ст. 13 Конституції України
земля є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142‒?145 Конституції
України до матеріальної основи органів
місцевого самоврядування належить,
зокрема, земля, управління якою
здійснюють територіальні громади
через органи місцевого самоврядування
в межах їх повноважень шляхом
прийняття рішень.

Статтею 116 ЗК України встановлено, що
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, крім
випадків, визначених ч. 2 цієї статті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, не
заборонених законом, зокрема, із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ст. 88 Водного кодексу
України з метою охорони поверхневих
водних об'єктів від забруднення і
засмічення та збереження їх водності
вздовж річок, морів і навколо озер,
водосховищ та інших водойм в межах
водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смути.

Статтею 87 Водного кодексу України
визначено, що зовнішні межі
водоохоронних зон визначаються за
спеціально розробленими проектами.

Порядок визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них
встановлюються Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до п. 5 Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 травня 1996 року № 486 (далі ‒?
Порядок), розміри і межі водоохоронних
зон визначаються проектом на основі
нормативно-технічної документації.
Проекти цих зон розробляються на
замовлення органів водного
господарства та інших спеціально
уповноважених органів, узгоджуються з
органами Мінекоресурсів, Держводгоспу,
Держкомзему, власниками землі,
землекористувачами і затверджуються
відповідними місцевими органами
державної виконавчої влади та
виконавчими комітетами рад.

У межах водоохоронних зон виділяються
землі прибережних захисних смуг та
смуги відведення з особливим режимом
їх використання відповідно до статей
88‒?91 Водного кодексу України (п. 4
Порядку).

Пунктом 10 Порядку передбачено, що на
землях міст і селищ міського типу
розмір водоохоронної зони, як і
прибережної захисної смуги,
встановлюється відповідно до існуючих
на час встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови.

Таким чином, фактичні розміри і межі
прибережних захисних смуг існують не в
силу їх законодавчого закріплення, а
для визначення, встановлення та
закріплення меж прибережної захисної
смуги, та, як наслідок, віднесення цієї
території до земель водного фонду.
Законодавством України передбачений
відповідний порядок, який полягає у
розробці відповідного проекту та
виділення на його підставі земель
водоохоронних зон та прибережних
захисних смуг. Віднесення спірної
земельної ділянки до земель
прибережної захисної смуги та
категорії земель водного фонду без
відповідних доказів, що підтверджували
б існування таких обставин, є
порушенням ст. 60 ЦПК України.

Проте суди на викладене уваги не
звернули та в порушення вимог
ст. ст. 212‒?214 ЦПК України не в повному
обсязі з'ясували обставини, що мають
істотне значення для вирішення спору;
не надали належної правової оцінки
доказам, на які посилались сторони в
обґрунтування своїх позовних вимог та
заперечень; безпідставно, не
дослідивши всіх обставин справи,
відмовили в задоволенні позову у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності, що не відповідає фактичним
обставинам справи.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника
Дніпровського екологічного прокурора
задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 20 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 15 січня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
М.В. Дем'яносов

О.П.
Касьян

О.В.
Кафідова

В.М.
Коротун