УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Писаної Т.О.,Маляренка
А.В., Юровської Г.В.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом публічного акціонерного
товариства «Дизельний завод» до ОСОБА_6
про усунення перешкод у користуванні
житлом, виселення та стягнення
заборгованості за комунальні послуги,
за зустрічним позовом ОСОБА_6 до
публічного акціонерного товариства
«Дизельний завод» про визнання права
власності на житлове приміщення, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Дизельний
завод» на рішення Жовтневого районного
суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ПАТ «Дизельний завод»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6
про усунення перешкод у користуванні
житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1,
виселення відповідача з указаної
квартири та стягнення з неї
заборгованості за комунальні послуги у
розмірі 1125,25 грн.

Заперечуючи проти вказаних вимог,
ОСОБА_6 у листопаді 2012 року подала до
суду зустрічний позов, в якому просила
визнати за нею право на зазначене жиле
приміщення.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 05 квітня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 13 листопада 2013 року, в
задоволенні позову ПАТ «Дизельний
завод» та зустрічного позову ОСОБА_6
відмовлено.

У касаційній скарзі голова правління
ПАТ «Дизельний завод», посилаючись на
порушення судами норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, просить вказані
судові рішення в частині відмови у
задоволенні первісного позову
скасувати і передати справу в цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції.

У поданих до суду запереченнях на
касаційну скаргу ОСОБА_6 зазначає, що
оскаржувані судові рішення є законними
та обґрунтованими, у процесі розгляду
справи судами не порушені норми
матеріального і процесуального права,
а тому ці судові рішення необхідно
залишити без змін, а касаційну скаргу
відхилити.

Рішення судів першої та апеляційної
інстанцій оскаржуються в частині
відмови у задоволенні первісних
позовних вимог ПАТ «Дизельний завод», а
тому відповідно до ст. 335 ЦПК України у
решті в касаційному порядку ці рішення
не переглядаються.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ПАТ «Дизельний завод», суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив із
недоведеності позовних вимог та того,
що вони суперечать рішенню
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 05 квітня 2012 року, яким
встановлені обставини щодо законності
проживання відповідача у спірній
квартирі.

Однак з таким висновком судів
погодитися не можна, оскільки суд
прийнявши цю справу до провадження
повинен був виконати вимоги
ст. 214 ЦПК України, зокрема, вирішити
питання чи мали місце обставини, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги та
якими доказами вони підтверджуються.

Судами вказані вимоги не виконані, а
тому оскаржувані судові рішення не
можуть бути визнаними законними і
обґрунтованими, як того вимагає
ст. 213 ЦПК України.

Так, судами встановлено та із
матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 була направлена на роботу до ВАТ
«Дизельний завод», де працювала на
посаді інженера-конструктора 2
категорії у відділі головного
конструктора з 01 серпня 2001 року по 12
січня 2009 року.

01 серпня 2001 року між ОСОБА_6 та ВАТ
«Дизельний завод» був укладений
договір про працевлаштування молодого
спеціаліста, згідно з пунктами 1.1, 1.2
якого останній зобов'язується надати
відповідачу роботу, а та у свою чергу
зобов'язалася відпрацювати у позивача
10 років. Відповідно до п. 1.3
договору позивач забезпечує
відповідача однокімнатною квартирою
на правах оренди, а після безперервної
роботи протягом 10 років, з відповідачем
буде укладено договір дарування цього
приміщення.

24 липня 2002 року сторони уклали договір
оренди, згідно з яким позивач надав
відповідачу у тимчасове користування
строком на 9 років квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 2.2.5 вказаного договору оренди
було передбачено, що орендатор
(відповідач) зобов'язана звільнити
орендоване приміщення у разі порушення
нею пунктів 1.2, 2.2.1, 2.2.2, 2.2.4 договору про
працевлаштування молодого спеціаліста
№ 16/01 від 01 серпня 2001 року, якими,
зокрема, передбачено обов'язок
відповідача відпрацювати на
підприємстві 10 років безперервно, а
саме з 01 серпня 2001 року по 01 серпня 2011
року.

12 січня 2009 року ОСОБА_6 звільнилася із
займаної посади за власним бажанням на
підставі ст. 38 ч. КЗпП України, тобто до
закінчення строку оренди жилого
приміщення і до закінчення
десятирічного строку відпрацювання на
посаді на умовах договору про
працевлаштування молодого
спеціаліста.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просив виселити відповідача з
указаної квартири.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
посилалися лише на обставини, які були
встановлені рішенням апеляційного
суду Дніпропетровської області від 05
квітня 2012 року щодо того, що позивачем
не дотримано порядок розірвання
договору оренди, при цьому суди не
звернули увагу на те, що відповідно до
п. 2.2.5 укладеного сторонами договору
оренди порушення відповідачем
обов'язку по відпрацюванню 10 років на
підприємстві є підставою для
звільнення нею займаного приміщення, а
не для розірвання договору.

Таким чином, вказана обставина
залишилася судами не з'ясованою.

Крім того, судами взагалі не
встановлені обставини щодо строку дії
договору оренди від 24 липня 2002 року, з
урахуванням додаткової угоди № 1 до
нього, про яку йдеться у рішенні
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 05 квітня 2012 року, і яка
відсутня у матеріалах справи, а тому
судами не досліджувалася.

Також судами не встановлені обставини
щодо можливої пролонгації строку дії
договору оренди та порядку розірвання
договору.

Всі ці обставини мають визначальне
значення для правильного вирішення
справи, однак оскільки вони не були
досліджені судами, оскаржувані судові
рішення на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Дизельний
завод» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 05 квітня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13
листопада 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко Т.О.
Писана Г.В. Юровська