Справа № 159/7049/13-ц
Провадження № 2/159/63/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель
13 березня 2014 року

Ковельський міськрайонний суд
Волинської області

в складі : головуючого-судді
Бондара В.М.

з участю: секретаря
Рижко О.М.

представника позивачів
ОСОБА_1

відповідачів
ОСОБА_2

представника відповідача
ОСОБА_3 ОСОБА_4

третя особа приватний нотаріус
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ковелі
цивільну справу за позовом ОСОБА_6,
ОСОБА_7 до відповідачів ОСОБА_2,
Ковельської міської ради, ОСОБА_3, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмету спору: мале
державне підприємство «Послуга»,
приватний нотаріус Ковельського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання недійсним свідоцтва про
право власності на житло, визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири, та зустрічним позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання
такими, що втратили право на
користування житлом, -

В С Т А Н
О В И В :

ОСОБА_6 та ОСОБА_7, в особі свого
представника ОСОБА_1, звернулися в суд
із позовною заявою до відповідачів
ОСОБА_2, фонду комунального майна
Ковельської міської ради, орган
приватизації Ковельської міської ради,
ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору:
мале державне підприємство «Послуга»,
приватний нотаріус Ковельського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання недійсним свідоцтва про
право власності на житло, визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири. Свої вимоги мотивують тим, що
з 1990 року ОСОБА_6 була зареєстрованою та
проживала в АДРЕСА_1 у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_2, та в них у ІНФОРМАЦІЯ_1
народився син ОСОБА_7, який постійно
проживав з ними. 24.12.1993 року її свекруха
- ОСОБА_10, яка проживала в цій же
квартирі, звернулася, за згодою всіх
дорослих мешканців квартири, до органу
приватизації із заявою про
приватизацію цього житла,
уповноваженим власником квартири нею
був визначений її син ОСОБА_2 27.12.1993 року
органом приватизації житла
Ковельської міської ради прийнято
розпорядження за № 1062 про передачу
квартири АДРЕСА_1 у спільну сумісну
власність всіх проживаючих у квартирі
членів сім'ї, однак свідоцтво про право
власності на цю квартиру видане ОСОБА_2.
У 1997 році шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було
розірвано. У 2003-04 роках Ковельською
міською радою неодноразово подавалися
оголошення в місцевій газеті про те, що
свідоцтва, які видавалися у цих роках
на уповноважених осіб слід обміняти,
оскільки дані свідоцтва вважаються
недійсними. В жовтні 2013 року ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 стало відомо, що 21.10.2011 року
вказану спільну квартиру ОСОБА_2 продав
ОСОБА_3 Вважають такі дії незаконними,
оскільки ОСОБА_2 скористався недійсним
свідоцтвом про право власності на
квартиру та продаж здійснив без згоди
інших співвласників квартири. Просять
визнати недійсним свідоцтво про право
власності на житло від 27.12.1993 року,
видане Фондом комунального майна
Ковельської міської ради народних
депутатів на ім'я ОСОБА_2. Визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 21.10.2011 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який
посвідчений приватним нотаріусом
Ковельського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 за реєстровим № 803.

В зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання такими, що
втратили право на користування житлом
зазначено, що 21.10.2011 року ОСОБА_3 уклала
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 з відповідачем ОСОБА_2, який
зобов'язався до 28.10.2011 року звільнити
продану квартиру, однак до цього часу
не виконав свого зобов'язання. Крім
того, їй стало відомо, що у вказаній
квартирі зареєстровані бувша дружина
ОСОБА_6 та син продавця ОСОБА_7, які
останні шість років проживають за
межами України, а тому, в силу ст. 107
Житлового Кодексу Української РСР
втратили право користування вказаним
житловим приміщенням. Оскільки
порушується її право власності на
вказану квартиру, тому просить визнати
такими, що втратили право на
користування житлом та виселити
ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири
АДРЕСА_1.

Представник позивача за первісним
позовом у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав повністю та просить
їх задовольнити з викладених підстав.
Зустрічний позов вважає безпідставним
та просить відмовити у його
задоволенні, оскільки його довірителі
та ОСОБА_2 є співвласниками квартири,
останній згоди його довірителів на
відчуження спільної квартири не
отримав, на даний час ОСОБА_6 і ОСОБА_7
не втратили своїх прав на квартиру
АДРЕСА_1, а тому вони не можуть
визнаватися такими, що втратили своє
право на користування своєю власність
через не проживання в цій квартирі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
первісний позов визнав повністю та не
заперечує проти його задоволення.
Зустрічний позов не визнав повністю та
просить відмовити в його задоволенні.
Вказав, що ОСОБА_3 разом з своїм
чоловіком намагалися заволодіти його
трьохкімнатною квартирою, сплативши за
нього заборгованість по комунальних
платежах в сумі близько 11-ти тисяч
гривень. Однак, між ними існувала усна
домовленість, що ОСОБА_3 йому надають
свою однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 та
доплачують ще приблизно п'ятнадцять
тисяч доларів США. Останні взяті усні
зобов'язання не виконали, тому він
фактично залишається без житла і
грошей. Крім цього, після підписання
договору купівлі-продажу він мав
знятися з реєстрації в своїй квартирі,
однак в реєстраційній службі в міліції
йому повідомили про те, що в цій
квартирі є зареєстрованими його син та
бувша дружина, про що він відразу
повідомив нотаріуса та ОСОБА_3, але вони
відмовилися анулювати укладений
договір. Вважає, що ОСОБА_3 свідомо
намагалися обманним шляхом заволодіти
його квартирою, скористувавшись його
тяжким матеріальним становищем,
оскільки перед тим він доглядав за
хворою лежачою матір'ю та не міг
заробляти собі грошей на проживання і
своєчасно сплачувати за комунальні
послуги по квартирі.

Представник відповідача Ковельської
міської ради у судове засідання не
з'явився, подав суду заяву в якій
просить справу розглядати у їх
відсутності, заперечень до задоволення
позову не має.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання
не з'явилася, подала суду заяву в якій
просить справу розглядати у її
відсутності, заявлений до неї позов не
визнає та просить відмовити у його
задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 у судовому засіданні первісний
позов не визнала повністю та просить
відмовити у його задоволенні, оскільки
вважає, що позивачі втратили своє право
на спірну квартиру, пропустили строк
позовної давності. Вважає, що договір
купівлі-продажу був укладений у
відповідності з вимогами чинного
законодавства, за продавця був
сплачений борг за комунальні послуги,
приблизно 11 тисяч гривень та йому
сплачено близько 10 тисяч доларів США.
Домовленості про обмін квартир з
доплатою вона не визнає. Зустрічний
позов підтримує повністю та просить
його задовольнити з викладених
підстав.

Третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_5
у судовому засіданні заперечила проти
задоволення позову ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та
стверджує, що вона договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
посвідчувала на підставі поданих
продавцем ОСОБА_2 документів, які не
викликали сумнівів у їх правдивості та
на підставі пояснень останнього, який
запевнив, що вказана квартира належить
йому на праві особистої приватної
власності, а тому права та інтереси
інших осіб порушуватися не будуть. Не
заперечує, що після укладання договору
купівлі-продажу даної квартири до неї
приходив ОСОБА_2 та повідомляв їй про
те, що в квартирі зареєстровані його
син і бувша дружина.

Третя особа - представник МДП «Послуга»
у судове засідання не з'явився, подала
суду заяву в якій просить справу за
позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до відповідачів
ОСОБА_2, Ковельської міської ради,
ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору:
мале державне підприємство «Послуга»,
приватний нотаріус Ковельського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання недійсним свідоцтва про
право власності на житло, визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири, слухати у відсутності
представника третьої особи, позов
визнає, не заперечує проти його
задоволення.

Суд, зважаючи на позицію осіб, які
приймають участь у справі та
дослідивши письмові докази по справі,
приходить до висновку, що первісний
позов обгрунтований та підлягає до
задоволення, а в задоволенні
зустрічного позову слід відмовити.

Судом встановлено, що в грудні 1993 року
квартиронаймач ОСОБА_10 звернулася до
керівника органу приватизації із
заявою про передачу у приватну
власність займаного житлового
приміщення квартири АДРЕСА_1 та
уповноваженим власником квартири
визначила ОСОБА_2. На цей час в квартирі
були зареєстровані та фактично
проживали ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, тому розпорядженням органу
приватизації № 1062 від 27.12.1993 року
ОСОБА_2 передано вказану квартиру у
приватну спільну сумісну власність. З
цього часу співвласники квартири не
змінювалися, своїми частками не
розпоряджалися, а після померлої
ОСОБА_10 ніхто спадщини у встановленому
порядку не оформив. З копії свідоцтва
про право власності на житло від 27.12.1993
року, яке видане фондом комунального
майна Ковельської міської ради
народних депутатів, стверджується, що
ОСОБА_2 дійсно належить на праві
приватної власності квартира АДРЕСА_1.
Згідно договору купівлі-продажу
квартири від 21.10.2011 року ОСОБА_2 продав,
а ОСОБА_3 придбала, квартиру АДРЕСА_1. На
момент укладання даної угоди та на
даний час в квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_7, а ОСОБА_6
знята з реєстрації та вибула в Чехію
12.10.2013 року. Фактично в цій квартирі
проживають ОСОБА_2 з співмешканкою та
неповнолітньою її дитиною.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Згідно ч. 1 ст. 345 ЦК України фізична
особа або юридична особа може набути
право власності у разі приватизації
державного майна, що є в комунальній
власності.

Згідно статті 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» передача громадянам займаних
ними квартир (будинків) здійснюється у
спільну сумісну або у спільну часткову
власність за письмовою згодою всіх
повнолітніх членів сім'ї, які постійно
мешкають в даній квартирі (будинку), в
тому числі, тимчасово відсутніх, за
якими зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону до членів
сім'ї наймача включаються лише
громадяни, які постійно проживають у
квартирі (будинку) разом із наймачем
або за якими зберігається право на
житло.

Пунктами 20, 23, 24 «Положення про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян» передбачено, що при
оформленні заяви на приватизацію
квартири (будинку) громадянин отримує
на підприємстві, на балансовому обліку
та експлуатації якого знаходиться
жилий будинок державного житлового
фонду, довідку про склад сім'ї наймача й
займаних приміщень. Заява на
приватизацію квартири та зазначена
довідка про склад сім'ї наймача й
займаних ним приміщень надаються
громадянином до органу приватизації,
де вони реєструються. На підставі заяви
й наданих громадянином документів у
порядку передбаченому житловим
законодавством та законодавством про
приватизацію, орган приватизації видає
наказ про передачу у власність
займаного ним на умовах найму жилого
приміщення державного житлового фонду.

Аналіз процедури приватизації житла
дозволяє суду зробити категоричний
висновок, що позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7.
використали своє право на приватизацію
у повному обсязі, а таму їх намагання
користуватися своєю власністю
відповідають положенням чинного
законодавства.

Згідно пункту 28 Положення про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян, свідоцтво про право
власності на квартиру (будинок)
підлягає обов'язковій реєстрації в
органах технічної інвентаризації.

Статтею 331 ЦК України передбачено, якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

ОСОБА_2 після одержання свідоцтва про
право власності на квартиру
зареєстрував його в КП «Волинське
обласне бюро технічної
інвентаризації», однак реєстрація була
проведена, що ОСОБА_2 є власником
квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_10, ОСОБА_7 та
ОСОБА_6, як співвласники зареєстровані
не були, хоча, згідно рішення органу
приватизації ця квартира була передана
у їх спільну сумісну власність.

На звернення ОСОБА_2 виконавчим
комітетом Ковельської міської ради
24.04.2013 року дано відповідь про те, що в
1993 році в свідоцтво про право власності
на житло вносилися лише уповноважені
власники житла, а члени сім'ї не
вносилися, тому такі свідоцтва на даний
час є недійсними. Для внесення змін у
свідоцтво необхідно звертатися у
відділ обліку, розподілу та
приватизації житла виконавчого
комітету Ковельської міської ради.

Таким чином, на час укладення договору
купівлі-продажу квартири ОСОБА_2
фактично використав недійсне
свідоцтво про право власності на житло,
у зв'язку з чим було укладено незаконну
угоду, чим було порушено права та
інтереси ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Суд вважає, що дії органу приватизації
виконавчого комітету Ковельської
міської ради не суперечили вимогам
чинного законодавства, на час
прийняття рішення, однак на даний час
існує свідоцтво про право власності на
житло не приведене у відповідність до
розпорядження органу приватизації, а
саме в нього не внесені зміни щодо
членів сім'ї, яким передана квартира у
спільну сумісну власність та
відповідна реєстрація прав власності
за ними на цю квартиру.

Суд не приймає до уваги твердження
сторони відповідача за первісним
позовом щодо пропуску позивачами
строків позовної давності, оскільки
суду не надано доказів з якого часу
сторона відповідача обраховує початок
перебігу цих строків та чому саме з
того часу. Суд вважає, що строки
позовної давності слід рахувати з часу
укладення договору купівлі-продажу між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки саме з цього
часу були порушені права на вказану
квартиру позивачів. Також, до укладання
даної угоди не ставилось питання щодо
позивачів про їх права на спірну
квартиру.

Також, суд не приймає до уваги
твердження сторони відповідача за
первісним позовом про те, що підставою
втрати права користування спірною
квартирою є тривале проживання
позивачів за межами України. На думку
суду, такі твердження є безпідставними,
оскільки згідно чинного законодавства
власник житлового приміщення не
повинен в обов'язковому порядку
проживати у своїй квартирі.

Під час судового розгляду справи
встановлено, що за твердженням
продавця квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2,
вартість своєї трьохкімнатної
квартири він оцінив як обмін на
однокімнатну квартиру ОСОБА_3 з
доплатою йому п'ятнадцяти тисяч
доларів США, з чим погоджувалися
останні до підписання договору
купівлі-продажу його квартири, як
стверджує ОСОБА_2, але грошей і обіцяної
однокімнатної квартири він не отримав,
а за його тільки були погашені
заборгованості за комунальні послуги в
межах одинадцяти тисяч гривень. Тому
він вважає, що покупці фактично за
одинадцять тисяч гривень хочуть
заволодіти його квартирою та залишити
його без житла. Сторона відповідача у
судовому засіданні стверджувала, що за
трьохкімнатну квартиру позивача вони
сплатили десять тисяч доларів США. У
судовому засіданні, як сторона
позивача, так і сторона відповідача не
надала доказів того, що по угоді
купівлі-продажу були сплачені будь-які
кошти.

Суд оцінює, що трьохкімнатна квартира в
м. Ковелі за ринковими цінами, як на час
укладення угоди, так і на даний час
коштує значно більше зазначених
коштів, тому суд вважає, що при
укладанні договору купівлі-продажу
квартири покупець ОСОБА_3 діяла
недобросовісно та не виконала
зобов'язання щодо виконання
обумовленої до підписання угоди
домовленості.

Таким чином, під час судового розгляду
справи було встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 дійсно фактично належить на
праві приватної спільної, сумісної
власності ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, однак останні не можуть
юридично оформити свої права на частку
в цій квартирі через існування не
скасованої реєстрації особисто за
ОСОБА_2

Суду не надано будь-яких доказів про те,
що позивачі втратили своє право на
квартиру, чи їх позбавили такого права
у встановленому законом порядку, як на
час приватизації квартири так і на
даний час. При таких обставинах суд
приходить до висновку, що порушуються
права позивачів на дане нерухоме майно,
а тому ці порушення слід усунути у
судовому порядку.

Розпорядження спільною власністю
чинним законодавством допускається
тільки за згодою всіх повнолітніх
співвласників цього майна. Оскільки
ОСОБА_2 проводячи продаж квартири
АДРЕСА_1, яка перебуває у спільній
сумісній власності, не отримав згоди
співвласників цієї квартири ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, та не успадкували спадкоємці
спадщини після смерті ОСОБА_10, тому
таку угоду слід визнати недійсною.

Оскільки, судом відновлюється порушені
права ОСОБА_6 та ОСОБА_7, тому немає
підстав для визнання їх такими, що
втратили право користування квартирою
АДРЕСА_1 та виселення їх з цієї
квартири, а тому в позові ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання
такими, що втратили право на
користування житлом слід відмовити.

Судові витрати понесені
позивачами слід стягнути з відповідача
ОСОБА_2, оскільки саме через його
неправомірні дії були порушені права
позивачів.

На підставі ст.ст. 328, 345 ЦК України,
ст.ст. 5, 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», керуючись ст.ст. 209, 212-215 ЦПК
України, С У Д, -

В И Р І
Ш И В :

Задовольнити позов ОСОБА_6, ОСОБА_7
до відповідачів ОСОБА_2, Ковельської
міської ради, ОСОБА_3, треті особи, які
не заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору: мале державне
підприємство «Послуга», приватний
нотаріус Ковельського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, про
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на житло, визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири.

Визнати недійсним свідоцтво про право
власності на житло, видане Фондом
комунального майна Ковельської
міської ради, згідно з розпорядження
(наказом) від 27 грудня 1993 року № 1062 на
ім'я ОСОБА_2, зареєстроване 12.01.1994 року
за Р№ 8148.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
21.10.2011 року, укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, який посвідчений приватним
нотаріусом Ковельського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 за
реєстровим № 803.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3
до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання
такими, що втратили право на
користування житлом.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_6,
ОСОБА_7 понесені судові витрати в сумі
535 (п'ятсот тридцять п'ять) гривень.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Ковельський міськрайонний суд
шляхом подачі скарги про апеляційне
оскарження протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Головуючий:В. М. Бондар