Справа № 440/177/13-ц
Головуючий у 1 інстанції: Шендрікова
Провадження № 22-ц/783/106/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю:представників ОСОБА_2- ОСОБА_3,
ОСОБА_4, представника ОСОБА_5- ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Буського районного суду
Львівської області від 23 квітня 2013
року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до
виконкому ОСОБА_4 селищної ради
Буського району Львівської області про
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на квартиру АДРЕСА_1 області
від 15.10.1993 року, виданого виконкомом
ОСОБА_4 селищної ради та визнання
частково недійсним розпорядження від
20.08.1993 року № 29.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено, визнано недійсним
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1, видане виконкомом
ОСОБА_4 селищної ради 15.10.1993 року та
частково недійсним розпорядження від
20.08.1993 року №29.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржила ОСОБА_5, в апеляційній скарзі
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в задоволені позову
відмовити.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що судом першої інстанції не
встановлено всіх обставин по справі.
Зокрема, позивач, звернувшись із заявою
про прийняття спадщини за законом
після смерті сина, ОСОБА_7, та вказавши
як спадкове майно частину квартири,
набутої покійним сином шляхом
приватизації, фактично визнав
правомірність та законність набуття
своїм покійним сином права власності
на частину спірної квартири, а відтак у
даній справі відсутній предмет спору
та будь - яке порушення прав позивача, в
тому числі зі сторони відповідача. Крім
цього, у провадженні Буського
районного суду Львівської області
знаходиться інша цивільна справа за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на майно в порядку
спадкування, під час розгляду якої було
підтверджено факт знаходження у
ОСОБА_2, з часу приватизації спірної
квартири, оригіналів
правовстановлюючих документів, а
відтак, твердження позивача про те, що
він дізнався про внесення запису до
свідоцтва, як співвласника квартири,
покійного сина лише у вересні 2012 року,
не відповідають дійсним обставинам
справи.

Також апелянт зазначає, що позивачем не
подавалося клопотання про поновлення
строку звернення до суду із даним
позовом, більше того, вказані у позові
обставини спростовуються поясненнями,
наданими по іншій цивільній справі, з
яких вбачається факт постійного
зберігання правовстановлюючих
документів у позивача. Крім того,
подавши заяву про прийняття спадщини
за законом - частини спірної квартири,
набутої спадкодавцем шляхом
приватизації, позивач, який також є і
спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 визнав
право спадкодавця на таке майно, а тому
він не мав правових підстав звернення
до суду.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6
на підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення представників
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 щодо
задоволення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Положеннями ст.214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до п.2 ст. 8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» передача квартир
(будинків), житлових приміщень у
гуртожитках здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім»ї, які постійно мешкають у
цій квартирі (будинку), житловому
приміщенні у гуртожитку, в тому числі
тимчасово відсутніх, за яґкимим
зберігається право на житло, з
обов»язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку), житлового приміщення у
гуртожитку.

Пунктом 5 Положення про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян, затвердженого наказом
Державного комітету України по
житлово - комунальному господарству
від 15.09.1992 р. передача займаних квартир
(будинків) здійснюється в приватну (для
одиноких наймачів) та у спільну
(сумісну або часткову) власність за
письмовою заявою всіх повнолітніх
(віком від 18 і більше років) членів
сім»ї з обов»язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку). До членів сім»ї наймача
включаються лише громадяни, які
постійно мешкають у квартирі
(будинку)разом з наймачем або за якими
зберігається право на житло.

Судом першої інстанції встановлено, що
15.10.1993 року ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_7
було видано свідоцтво на право
власності на квартиру АДРЕСА_1,
безоплатно переданої їм у власність в
результаті приватизації державного
житлового фонду на підставі Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та
визнаючи недійсним вищевказане
свідоцтво, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_7 з 29.05.1992 року
по 14.06.1999 року був зареєстрований у
АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою
ЛКП «Львівський ліхтар» з місця
проживання про склад сім»ї та прописку
№110 від 28.01.2013 р., в квартирі АДРЕСА_1
області був зареєстрований з 09.05.1980
року до 22.05.1992 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
заява від імені ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_7
про передачу квартири АДРЕСА_1 у
приватну власність шляхом
приватизації була подана 17.08.1993 року, на
дату подачі заяви ОСОБА_7 в спірній
квартирі не був зареєстрований, а
відтак не мав права на її приватизацію.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком суду про те,
що приватизація квартири була
проведена з порушенням норм
законодавства щодо приватизації
державного житлового фонду, а відтак
вірно визнав недійсним свідоцтво про
право власності на квартиру АДРЕСА_3 та
частково недійсним розпорядження
органу приватизації від 20.08.1993 року

З поданої ОСОБА_5 апеляційної скарги
вбачається, що одним із її доводів є
посилання на пропуск позивачем
позовної давності, про застосування
якої просить апелянт, мотивуючи тим, що
не могла заявити таке клопотання в суді
першої інстанції, оскільки не була
залучена до участі у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261
ЦК України позовна давність - це строк,
у межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Частина 4 ст. 267 ЦК України передбачає,
що сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
справі, є підставою для відмови у
позові.

Згідно з роз»ясненнями Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі» встановивши, що
строк для звернення до суду з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Так, із матеріалів справи вбачається,
що оспорюване свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1, видане
виконкомом ОСОБА_4 селищної ради
народних депутатів Буського району
Львівської області 15.10.1993 року,
розпорядження органу приватизації
прийняте 20.08.1993 р. З позовною заявою до
суду ОСОБА_2 звернувся 28.01.2013 року,
тобто, з пропуском трирічного строку
позовної давності.

Представники позивача в суді
апеляційної інстанції на
обґрунтування поважності причин
пропуску строку позовної давності
вказували на те, що ОСОБА_2 лише осінню
2012 року дізнався про те, що свідоцтво
про право власності на квартиру від
15.10.1993 року видане ще й на ім'я його сина,
ОСОБА_7. Однак такі твердження
представників позивача про те, що про
порушене право йому стало відомо лише
осінню 2012 року, є голослівними, не
підтверджені належними доказами.

Зважаючи на підставність позовних
вимог ОСОБА_2 та обґрунтованість його
позову, беручи до уваги те, що позовні
вимоги ним заявлено з пропуском строку
позовної давності, що ні позивачем, ні
його представниками не зазначено
поважність причин пропуску строку
позовної давності та доказів на їх
підтвердження, колегія суддів з
врахуванням відсутності підстав для
поновлення цього строку приходить до
висновку, що у задоволенні позову
ОСОБА_2 слід відмовити у зв»язку з
пропуском строку позовної давності,
який є самостійною підставою для
відмови у позові.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, 313,
314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 -
задовольнити.

Рішення Буського районного суду
Львівської області від 23 квітня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 за пропуском строку позовної
давності.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, може бути оскаржене в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням суду законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.