Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/1180/14
Головуючий у 1-й інстанції: Лихосенко
Суддя-доповідач: Сапун
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.,

суддів:
Краснокутської О.М.

Сапун О.А.,

при секретарі: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 23
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Дитячої юнацької спортивної
школи - 4 департаменту освіти і науки,
молоді та спорту Запорізької міської
ради, Департаменту освіти і науки,
молоді та спорту Запорізької міської
ради, третя особа: ОСОБА_3, про визнання
наказу про звільнення незаконним, його
скасування, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, заборгованості по
заробітній платі та відшкодування
моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА :

02 січня 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до Дитячої юнацької спортивної
школи - 4 департаменту освіти і науки,
молоді та спорту Запорізької міської
ради, Департаменту освіти і науки,
молоді та спорту Запорізької міської
ради про визнання наказу про
звільнення з роботи незаконним, його
скасування, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, заборгованості по
заробітній платі , компенсації та
відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що наказом № 3 від 30 січня 2009
року директора ДЮСШ-4 його було
прийнято на роботу за сумісництвом
тренером - викладачем з фехтування.

На той час за основним місцем роботи
він працював в ТОВ «Астра-Д», а з 01
листопада 2011 року за основним місцем
роботи працював в Запорізькому
обласному центрі з фізичної культури і
спорту інвалідів «Інваспорт», що
підтверджено його трудовою книжкою.

Наказом 37 від 26 листопада 2012 року
директора ДЮСШ-4, його як тренера -
викладача, який працює за сумісництвом,
звільнено з роботи з 26 листопада 2012
року на підставі статті 43-1 КЗпП України
у зв'язку з прийняттям на роботу
працівника на постійне місце роботи.

Вважає вказаний наказ незаконним та
таким, що підлягає скасуванню з
наступних підстав.

Звільнення працівників, які працюють
за сумісництвом, провадиться
відповідно до вимог трудового
законодавства.

Стаття 40 КЗпП України передбачає
підстави звільнення за ініціативою
адміністрації, стаття 36 цього кодексу -
всі підстави припинення трудового
договору.

До нього не може застосовуватися
постанова КМ України «Про роботу за
сумісництвом працівників державних
підприємств, установ і організацій»
від 03.04.1993 року - 245, оскільки він
працював за сумісництвом в
комунальному підприємстві, а тому
порядок його звільнення
регламентується КзпП України.

В наказі про звільнення за ініціативи
адміністрації зазначені підстави, які
не передбачені законом для звільнення,
та відсутні посилання на конкретний
пункт як підстави для звільнення,
передбачений КЗпП України.

Внаслідок незаконного звільнення з
роботи йому було спричинено моральну
шкоду, оскільки він був позбавлений
конституційного права на працю, що
принизило його в очах колег, учнів,
рідних. Матеріальні труднощі призвели
до втрати нормальних життєвих зв'язків
та вимагали від нього додаткових
зусиль для організації життя родини.

Все це вплинуло негативно на стан його
здоров'я.

Посилаючись на викладені обставини,
просив визнати незаконним та скасувати
наказ директора ДЮСШ-4 від 26 листопада
2012 року № 37 про звільнення його з
роботи, як сумісника, у зв'язку з
прийомом на роботу працівника на
постійне місце роботи; поновити його на
роботі за сумісництвом з 26 листопада 2012
року тренером - викладачем з тижневим
навантаженням 12 годин.

Стягнути з Департаменту освіти і науки,
молоді та спорту Запорізької міської
ради на його користь середню заробітну
плату за час вимушеного прогулу, з 26
листопада 2012 року, виходячи із
середньомісячної заробітної плати 898
грн., в загальній сумі 5 842 грн. 20 коп., у
відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

В подальшому ОСОБА_2 збільшив позовні
вимоги, просив також стягнути
заборгованість по заробітній платі за
липень - вересень 2012 року в сумі 2 229 грн.
09 коп., посилаючись на те, що наказом 15
від 07 червня 2012 року його було
звільнено з роботи з 14 липня 2012 року, а
наказом 26 від 28 вересня 2012 року його
відновлено на посаді з 01 жовтня 12 року,
однак оплату за вказаний період
відповідач йому не провів.

Просив стягнути заборгованість по
заробітній платі за період 2009-2012 років,
посилаючись на порушення розмірів
посадових окладів працівників
бюджетної сфери, в загальній сумі 1 586
грн. 78 коп., відповідно до наданого ним
розрахунку.

Просив також стягнути компенсацію за
затримку виплати вказаної вище
заробітної плати з 2009 року по листопад
2012 року в сумі 117 грн. 77 коп., компенсацію
за невикористану відпустку в сумі 277
грн. 20 коп. та компенсацію за її
невчасну виплату в сумі 0 грн. 83 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 23 грудня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, який,
посилаючись на допущені судом першої
інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
скасувати рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 23
грудня 2013 року і ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позов в повному
обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні
апеляційного суду доповідь судді,
вислухавши пояснення ОСОБА_2, його
представника, заперечення
представника відповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції у відповідності
до статті 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що при
звільненні ОСОБА_2 з роботи відповідач
не порушив вимоги діючого
законодавства, правильно визначив
підстави звільнення та провів з
позивачем повний розрахунок.

Повністю погодитися з таким висновком
не можна.

З матеріалів справи вбачається, що
наказом директора ДЮСШ-4 № 3 від 30 січня
2009 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу
за сумісництвом тренером - викладачем з
фехтування.

На той час за основним місцем роботи
він працював в ТОВ «Астра-Д», а з 01
листопада 2011 року за основним місцем
роботи працював в Запорізькому
обласному центрі з фізичної культури і
спорту інвалідів «Інваспорт», що
підтверджено ксерокопією його
трудової книжки та відповідними
довідками ( а. с. 62,63,238,239 т. 1 ).

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону
України «Про позашкільну освіту» від 02
червня 2000 року трудові відносини в
системі позашкільної освіти
регулюються законодавством України
про працю, Закону України «Про освіту»
та іншими нормативними актами.

Відповідно до статті 7 КЗпП України
додаткові підстави для припинення
трудового договору деяких категорій
працівників за певних умов
встановлюється законодавством.

Так, для сумісників додаткові підстави
для звільнення (крім передбачених
законодавством) визначені у п. 8
Положення про умови роботи за
сумісництвом працівників державних
підприємств, установ і організацій,
затвердженого наказом Мінпраці,
Мінюсту, Мінфіну від 28.06.93р. - 43, а саме: у
разі прийняття працівника, який не є
сумісником, чи обмеження сумісництва у
зв'язку з особливими умовами та режимом
праці.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» ( із наступними змінами )
передбачено, що при розгляді справ про
поновлення на роботі судам необхідно
з'ясувати, з яких підстав проведено
звільнення працівника згідно з наказом
і перевірити їх відповідальність
законові.

За змістом статей 7,21,43-1 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
може звільнити працівника з
суміщуваної роботи у зв'язку з
прийняттям на роботу іншого
працівника, який не є сумісником.

Оскільки на посаду, яку як сумісник
займав ОСОБА_2, на постійну роботу була
прийнята тренером - викладачем ОСОБА_4,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що відповідач
мав право видати наказ № 37 від 26
листопада 2012 року про звільнення
ОСОБА_2 з 26 листопада 2012 року, у зв'язку з
прийняттям на роботу працівника на
постійне місце роботи ( а. с. 37,39 т. 1 ).

Підстави звільнення позивача
зазначені в наказі та передбачені
законом, оскільки саме прийом на роботу
працівника на постійну роботу і було
підставою для звільнення позивача як
сумісника.

З вказаним наказом позивач був
ознайомлений 28 листопада 2012 року та з
ним проведено розрахунок.

Доводи позивача про те, що його було
прийнято на роботу за сумісництвом
тренером - викладачем з фехтування, а на
його місце на постійну роботу прийнято
ОСОБА_4 тренером - викладачем з
хореографії, безпідставні, оскільки
відповідно до штатного розкладу
передбачені посади тренерів -
викладачів без зазначення
спеціалізації та ОСОБА_4 прийнята на
постійну роботу саме на посаду тренера
- викладача, відповідно до штатного
розкладу ( а. с. 134-148 т. 1 ).

Суд першої інстанції повно, всебічно
з'ясував фактичні обставини справи, дав
належу оцінку доказам і дійшов
правильного висновку, що звільнення
позивача проведено відповідно до вимог
закону, тому відсутні підстави для
скасування наказу № 37 від 26 листопада
2012 року про звільнення, для поновлення
ОСОБА_2 на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу у
сумі 5 842 грн. 20 коп., а також
відшкодування у зв'язку з цим моральної
шкоди.

При розгляді справи також встановлено,
що порядок нарахування та виплати
заробітної плати відповідачем не
порушувався. Заробітна плата
нараховувалася згідно тарифікації та
штатного розкладу, які затверджуються
директором школи та керівником
Департаменту. Оплата праці ОСОБА_2
проводилася за фактично відпрацьовані
години.

Таким чином, вимоги про стягнення
заборгованості, що пов'язана з
порушенням розмірів посадових окладів
за період з 2009- 2012 роки в сумі 1 586 грн. 78
коп., судом першої інстанції правильно
визнані безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню.

Що стосується індексації заробітної
плати, то відповідно до статті 10 Закону
України «Про індексацію грошових
доходів населення», індексація
проводиться за основним місцем роботи.
Доходи від роботи за сумісництвом
індексуються в розмірі, що з
урахуванням оплати праці за основним
місцем роботи не перевищує
прожиткового мінімуму для
працездатної особи. Виходячи з довідки
позивача, йому така індексація не
повинна бела проводитися. При
вирішенні спору не встановлено
затримки виплати заробітної плати у
період з 2009 року по листопад 2012 року, а
тому відсутні підстави для задоволення
вимог в частині стягнення компенсації
за затримку виплати заробітної плати.

В цій частині судове рішення
відповідає наданим доказам,
узгоджується з нормами матеріального
права, підстав для його скасування в
цій частині колегія суддів не вбачає.

Між тим, колегія суддів дійшла
висновку, що суд безпідставно відмовив
у задоволенні частини позовних вимог
ОСОБА_2 про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
при звільненні за наказом № 15 від 07
червня 2012 року, стягнення компенсації
за невикористану відпустку, а також про
відшкодування у зв'язку з цим моральної
шкоди.

Судом з'ясовано, що на підставі наказу
№ 10 від 15 травня 2012 року
тренеру-викладачу ОСОБА_2, який
працював на 0,5 ставки, було надано
щорічну відпустку з 01 червня по 14 липня
2012 року ( 42 доби ), з 15 липня по 31 серпня
2012 року відпустку без збереження
заробітної плати.

Наказом № 15 від 07 червня 2012 року
внесено зміни до пункту першого наказу
№10 від 10 травня 2012 року, зазначено, що
тренеру-викладачу ОСОБА_2, який
працював на 0,5 ставки, було надано
щорічну відпустку з 01 червня по 14 липня
2012 року ( 42 доби ). Останній день
відпустки вважати днем звільнення з
посади на підставі пункту 8 пол. 245
03.04.1993р. «Положення про умови роботи за
сумісництвом працівників державних
підприємств, установ та організацій»,
затвердженого спеціальним наказом
Міністерства праці України,
міністерства юстиції, Міністерства
фінансів України ( відсутність
вакансій ) ст. 43-1 КЗпП.

Не погоджуючись зі звільненням з 14
липня 2012 року, ОСОБА_2 звернувся до суду
15 серпня 2012 року з відповідним позовом.

Оскільки 28 вересня 2012 року директор
ДЮСШ № 4 видав наказ № 25 про відміну у
зв'язку з неправомірністю наказу № 15
від 07 червня 2012 року про звільнення
ОСОБА_2, позов від 15 серпня 2012 року
ухвалою Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 05 листопада 2012 року
залишено без розгляду ( а. с. 60-61 т. 1 ).

Однак належних та допустимих доказів,
які б свідчили про виплату
відповідачем ОСОБА_2 за вказаний період
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, компенсації за невикористану
відпустку, в ході вирішення спору
надано не було.

Посилання суду першої інстанції як на
підставу відмови в цій частині у
задоволенні позовних вимог на розписку
від 25 вересня 2012 року є
необґрунтованою, оскільки зазначені в
розписці кошти отримані позивачем не
від роботодавця ДЮСШ № 4 ( а. с. 133).

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судове рішення в
частині відмови ОСОБА_2 у стягненні
середнього заробітку, компенсації за
невикористану відпустку,
відшкодування моральної шкоди
необхідно скасувати як необґрунтоване.

На підставі пункту 2 частини 1 статті 308
ЦПК України в цій частині слід ухвалити
нове рішення, яким позов ОСОБА_2
задовольнити частково. Стягнути з
відповідача на користь позивача
компенсацію за невикористану
відпустку в сумі 227 грн. 20 коп. У період з
14 липня 2012 року по 28 вересня 2012 року
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу у сумі 1 947 грн. 75 коп.
( з розрахунку середньомісячного
заробітку 808 грн. 54 коп. за
березень-квітень 2012 року,
середньоденного заробітку 36 грн. 75 коп.
х 53 дні ).

Згідно статті 238-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додатковий зусиль
для організації свого життя

Оскільки порушення прав ОСОБА_2 при
невиплаті заробітку за час вимушеного
прогулу, компенсації за невикористану
відпустку спричинили позивачеві
моральні страждання, він має право на
відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням конкретних обставин
справи, ступеня моральних страждань,
яких зазнав позивач внаслідок
порушення його трудових прав, а також
виходячи з засад розумності,
справедливості, колегія суддів дійшла
висновку, що у відшкодування моральної
шкоди на користь ОСОБА_2 слід стягнути
300 грн.

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 23 грудня 2013 року в
частині відмови у стягненні середнього
заробітку, компенсації за
невикористану відпустку,
відшкодування моральної шкоди
скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити частково.
Стягнути з Дитячої юнацької спортивної
школи - 4 департаменту освіти і науки,
молоді та спорту Запорізької міської
ради на користь ОСОБА_2 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
сумі 1 947 грн. 75 коп., компенсацію за
невикористану відпустку в сумі 227 грн. 20
коп., у відшкодування моральної шкоди 300
грн.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: