Справа № 755/6764/14-ц
Провадження № 2/755/2601/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2014 р.
Дніпровський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді
Галагана В.І.,

при секретарях
Дмитрієвій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Дніпровського
районного суду міста Києва цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації про визнання
права власності у порядку спадкування,
-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду,
просить визнати за нею у порядку
спадкування за заповітом право
власності на кімнату площею 10,4 кв.м. у
квартирі державного житлового фонду,
що була виділена у користування
спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі рішення
суду, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, а також позивачка просить
зобов'язати Дніпровську районну в м.
Києві державну адміністрацію видати їй
свідоцтво права власності на кімнату
площею 10,4 кв.м. у квартирі, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва
від 02.07.2013 року, що залишено без змін
ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
17.09.2013 року, визначено порядок
користування квартирою АДРЕСА_1,
виділивши ОСОБА_3 у користування жилу
кімнату площею 10,40 кв.м. та, виділивши
ОСОБА_1 у користування жилу кімнату
площею 16,00 квм., залишено місця
загального користування: кухню,
коридор, вбиральню, ванну кімнату в
спільному користуванні співмешканців;
у задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа КП по УЖГ
Дніпровського району м. Києва, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
відмовлено. На підставі рішення суду
від 02.07.2013 року спадкодавцем ОСОБА_3
було подано відповідні документи до КП
«Керуюча дирекція Дніпровського
району м. Києва» для розподілу особових
рахунків, та 26.12.2013 року спадкодавцем
було подано відповідні документи до
сектору приватизації Дніпровського
району м. Києва з метою приватизації
кімнати, яка розташована в квартирі
АДРЕСА_1. 13.01.2014 року позивачка ОСОБА_1,
будучи рідною сестрою спадкодавця
ОСОБА_3, а також будучи єдиною
спадкоємицею за заповітом ОСОБА_3,
дізналась про смерть останнього.
Починаючи з 13.01.2014 року бувша дружина
спадкодавця ОСОБА_1 припинила впускати
позивачку до спірного житлового
приміщення. Разом з тим, 27.01.2014 року
Дніпровською районною у м. Києві
державною адміністрацією було
призупинено приватизацію спірної
кімнати та 20.02.2014 року - відмовлено в
проведенні приватизації, вказуючи на
подання документів у відділ
приватизації вже після смерті
спадкодавця ОСОБА_3 Таким чином, на
підставі вищевикладеного, позивачка
вважає, що, будучи єдиним спадкоємцем
за заповітом після смерті ОСОБА_3, вона
має право набуття в порядку
спадкування права власності на спірну
кімнату площею 10,40 кв.м. у квартирі
АДРЕСА_1, право користування якою
належало спадкодавцю на момент смерті,
та, ураховуючи розпочатий та
незакінчений у зв'язку із смертю
спадкодавця процес приватизації
спірної кімнати, позивачка просить суд
зобов'язати відповідача видати їй
свідоцтво права власності на спірну
нерухомість, що є предметом позовних
вимог.

Представник позивачки ОСОБА_4 в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав в повному обсязі, з підстав,
що містить зміст позовної заяви.

Представник відповідача ОСОБА_5 в
судовому засіданні проти позову
заперечувала в повному обсязі, просила
в позові відмовити, вказуючи на
необґрунтованість та безпідставність
позову.

Вислухавши пояснення представника
позивачки ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_5, вивчивши матеріали
справи, оцінивши наявні у справі
докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції
України, право власності є непорушним,
ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Відповідно до пункту другого частини
першої ст. 3 Цивільного кодексу України
визначено, що загальними засадами
цивільного законодавства є
неприпустимість позбавлення права
власності, крім випадків, встановлених
Конституцією України та законом. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321
Цивільного кодексу України).

Так, позови про визнання права
власності спрямовані на усунення
перешкод у здійсненні власником свого
права і виключення домагань на
приналежне власнику майно за допомогою
підтвердження в судовому порядку факту
приналежності йому спірного майна на
праві власності.

Відповідно до статті 1233 Цивільного
кодексу України, заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті.

Заповідач має право скласти заповіт
щодо усієї спадщини або її частини. (ч. 2
ст. 1236 Цивільного кодексу України)

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
25.07.2012 року ОСОБА_3 складено заповіт,
посвідчений нотаріусом м. Москви
ОСОБА_6, яким все своє майно, що буде
належати спадкодавцю на день його
смерті, з чого б воно не складалось і де
б воно не знаходилось, ОСОБА_3 заповів
сестрі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с. 20)

На підставі рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 16.11.2012 року
шлюб між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований Відділом
Реєстрації актів цивільного стану
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві 12.09.1990 року (актовий
запис № 1272) розірвано. (а.с. 32-33)

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 02.07.2013 року, яке залишено
без змін ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 17.09.2013 року, позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, третя особа: КП по УЖГ
Дніпровського району м. Києва, про
визначення порядку користування
житловим приміщенням, задоволено та
визначено порядок користування
квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_3 у
користування жилу кімнату площею 10,40
кв.м. та, виділивши ОСОБА_1 у
користування жилу кімнату площею 16,00
квм., залишено місця загального
користування: кухню, коридор,
вбиральню, ванну кімнату в спільному
користуванні співмешканців; у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1
до ОСОБА_3, третя особа КП по УЖГ
Дніпровського району м. Києва, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
відмовлено. (а.с. 22-26, 27-30)

За даними довідки Форми № 3 від 10.01.2014
року, виданої Житловою
ремонтно-експлуатаційною організацією
№ 409, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с. 21)

Відповідно до роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах про
спадкування» від 30.05.2008 року № 7, згідно
з правилами статті 1220 Цивільного
кодексу України та статті 249 Цивільного
процесуального кодексу України, часом
відкриття спадщини слід вважати день
смерті особи, зазначений у свідоцтві
про смерть, виданому відповідним
державним органом реєстрації актів
цивільного стану.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 72 років помер
ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом
про смерть, виданим Відділом
реєстрації смерті у м. Києві від 14.01.2014
року, актовий запис № 882. (а.с. 41)

Згідно листа Дніпровської районної в м.
Києві державної адміністрації від
27.01.2014 року, у зв'язку із смертю ОСОБА_3 -
ІНФОРМАЦІЯ_4, та передачею остаточного
пакету документів, щодо приватизації
квартири АДРЕСА_1, - 13.01.2014 року, тобто
після смерті заявника ОСОБА_3, справу
щодо оформлення передачі в приватну
власність квартири АДРЕСА_1 -
призупинено. (а.с. 37)

Згідно листа Дніпровської районної в м.
Києві державної адміністрації від
20.02.2014 року, за інформацією Житлової
ремонтно-експлуатаційної організації
№ 409, 13.01.2014 року ОСОБА_1, сестра наймача,
яка діє за довіреністю ВРР № 304015 від
27.03.2012 року, звернулась до ЖРЕО № 409 із
заявою видати Довідку Форми № 5 для
здійснення приватизації кімнати та не
повідомила про смерть квартиронаймача.
У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4
помер, а остаточний пакет документів
надійшов після дня його смерті, Орган
приватизації Дніпровської районної в
м. Києві державної адміністрації не має
можливості задовольнити прохання щодо
оформлення передачі в приватну
власність квартири за адресою: АДРЕСА_1.
(а.с. 38)

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу
України, до складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

За змістом даної статті до складу
спадкової маси входить сукупність прав
та обов'язків, носієм яких був
спадкодавець і які переходять до його
спадкоємців після відкриття спадщини.
За загальним правилом у спадщину
переходять усі права та обов'язки
спадкодавця. Виняток складають ті з
них, які є невідчужуваними, нерозривно
пов'язані з його особою, а відтак не
здатні передаватися іншим суб'єктам.

Право на спадкування мають особи,
визначені у заповіті. (ч. 1 ст. 1223
Цивільного кодексу України)

Заповіт є одностороннім правочином -
дією особи, спрямованою на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 202
Цивільного кодексу України
одностороннім правочином є дія однієї
сторони, яка може бути представлена
однією або кількома особами.

Заповіт не може містити розпоряджень,
які суперечать чинному законодавству.
Наприклад, не можна посвідчувати
заповіт, за яким майно передається в
користування спадкоємцеві, оскільки
майно заповідають лише у власність.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 статті 1236
Цивільного кодексу України, заповідач
має право охопити заповітом права та
обов'язки, які йому належать на момент
складення заповіту, а також ті права та
обов'язки, які можуть йому належати у
майбутньому. Заповідач має право
скласти заповіт щодо усієї спадщини
або її частини. Чинність заповіту щодо
складу спадщини встановлюється на
момент відкриття спадщини.

Відповідно до роз'яснень, наданих у
Листі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13,
окрім загального кола обставин, які
встановлюються судом при вирішенні
всіх спорів про право на спадкування,
при вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове нерухоме
майно судам необхідно з'ясовувати: 1)
правовий режим земельної ділянки, на
якій розташоване спірне нерухоме майно
(будинок, споруда); 2) чи отримано
спадкодавцем дозволи на спорудження
будинку, чи затверджено проект на
спорудження будинку; 3) коли
спадкодавцем було завершено
спорудження будинку; 4) чи дотримано при
будівництві проекту на спорудження
будинку, вимог державних
протипожежних, санітарних норм; 5) чи
посвідчено право власності на нерухоме
майно в установленому законом порядку
на час виникнення права власності.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 Цивільного
кодексу України, якщо право власності
на нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України
від 1 липня 2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Умовою для переходу в порядку
спадкування права власності на об'єкти
нерухомості, в тому числі житловий
будинок, інші споруди, земельну ділянку
є набуття спадкодавцем зазначеного
права у встановленому законодавством
України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув
права власності на житловий будинок,
земельну ділянку, то спадкоємець також
не набуває права власності у порядку
спадкування. До спадкоємця переходять
лише визначені майнові права, які
належали спадкодавцеві на час
відкриття спадщини. Для набуття права
власності у встановленому
законодавством порядку спадкоємець
повинен здійснити дії, які необхідні
для набуття права власності на
визначене нерухоме майно, зокрема на
житловий будинок, іншу споруду.

Крім того, згідно роз'яснень, наданих у
Листі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13,
вирішуючи питання про те, чи підлягають
розгляду судом справи про право на
спадкування без попереднього
звернення особи до нотаріальної
контори для оформлення права на
спадщину та відмови нотаріуса в
оформленні права на спадщину, судам
потрібно враховувати наступне.

Главою 86 Цивільного кодексу України, а
також спеціальним законодавством,
зокрема, Законом України «Про
нотаріат», підзаконними нормативними
актами, визначено нотаріальний порядок
оформлення права на спадщину, що
відповідає встановленій
законодавством сукупності функцій
притаманній юрисдикційній діяльності
судів та нотаріусів. Це знайшло також
підтвердження у п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику в справах
про спадкування».

Отже, у разі якщо відсутність умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину не
підтверджена належними доказами, а
саме відмовою нотаріуса у видачі
свідоцтва про право на спадщину, це
може бути підставою для відмови у
позові, а не відмови у відкритті
провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122
Цивільного процесуального кодексу
України), закриття провадження у справі
(п. 1 ч. 1 ст. 205 Цивільного процесуального
кодексу України) або залишення
позовної заяви без розгляду (ст. 207
Цивільного процесуального кодексу
України).

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про
нотаріат» свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
всіх спадкоємців, які прийняли
спадщину в порядку, встановленому
цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, виникає
цивільно-правовий спір, що підлягає
розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку, в тому
числі й у випадку визначення судом за
позовом спадкоємця додаткового строку
для прийняття спадщини.

Як убачається з матеріалів справи,
предметом спору є визнання за
позивачкою ОСОБА_1 права власності у
порядку спадкування за заповітом на
кімнату площею 10,40 кв.м. у квартирі
державного житлового фонду АДРЕСА_1, що
була виділена у користування
спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі рішення
суду; а також позивачка просить
зобов'язати відповідача Дніпровську
районну в м. Києві державну
адміністрацію видати свідоцтво права
власності на кімнату площею 10,40 кв.м. у
квартирі АДРЕСА_1, вказуючи на
безпідставність відмови відповідача у
завершенні процесу приватизації
спірного нерухомого майна та відмови у
видачі свідоцтва про право власності
щодо останнього.

Як визначено в статті 57 Цивільного
процесуального кодексу України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи. (ч.1 ст.64 Цивільного
процесуального кодексу України)

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 11
Цивільного процесуального кодексу
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

Аналізуючи наявні в справі докази в їх
сукупності, приймаючи до уваги
пояснення та заперечення сторін,
керуючись положеннями законодавства
України, діючого на час виникнення
спірних правовідносин, суд дійшов
висновку про відсутність підстав
визнання за позивачкою права власності
в порядку спадкування за заповітом на
кімнату площею 10,40 кв.м. в квартирі
АДРЕСА_1, - оскільки судом встановлено,
що на час відкриття спадщини, тобто
станом на ІНФОРМАЦІЯ_4, спадкодавець
ОСОБА_3 не набув у встановленому
законодавством України порядку право
власності на спірне нерухоме майно, що
підтверджено стороною позивачки в
судовому засіданні, тому, відповідно,
відсутні правові підстави визнання
такого права за позивачкою у порядку
спадкування за заповітом від 25.07.2012
року, за яким спадкодавець все належне
йому на день смерті майно заповів
позивачці, та до складу якого не
належить спірна кімната за відсутності
доказів державної реєстрації права
власності спадкодавця щодо останньої.

Крім того, ураховуючи визначення
цивільним законодавством України
нотаріального порядку оформлення
права на спадщину, що відповідає
встановленій законодавством
сукупності функцій притаманній
юрисдикційній діяльності судів та
нотаріусів, суд дійшов висновку щодо
відсутності підстав звернення
позивачки з даним позовом до суду,
оскільки останньою не надано суду
доказів її звернення у встановленому
законом порядку до нотаріальної
установи із заявою про прийняття
спадщини за заповітом після смерті
ОСОБА_3 та доказів відмови нотаріуса у
вчиненні відповідної нотаріальної дії
із зазначенням підстав такої відмови,
що є спростуванням відсутності у
позивачки умов для одержання в
нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину, та є підставою для
відмови в позові.

Крім того, згідно роз'яснень, наданих у
Листі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13,
за відсутності інших спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття відповідачами є
територіальні громади в особі
відповідних органів місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини.

Таким чином, у разі відсутності інших
спадкоємців, відповідачем у справі має
бути відповідний орган місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини, на даний час єдиним органом
місцевого самоврядування в м. Києві
виступає Київська міська рада.

Крім того, Вищим спеціалізованим судом
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ роз'яснено, що
відповідно до ч. 1 ст. 1298 Цивільного
кодексу України свідоцтво про право на
спадщину видається спадкоємцям після
закінчення шести місяців із часу
відкриття спадщини, тому спір про
спадкування може бути вирішений лише
після закінчення цього строку.

Разом з тим в порушення вищенаведених
положень діючого законодавства
України позивачка, вказуючи на
відсутність інших спадкоємців після
смерті спадкодавця ОСОБА_3, звернулась
з даним позовом лише до Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації, не урахувавши, що на час
звернення з даним позовом до суду
єдиним органом місцевого
самоврядування в м. Києві виступає
Київська міська рада, яка має бути
відповідачем у справі як єдиний орган
місцевого самоврядування за місцем
відкриття спадщини.

Крім того, ураховуючи вищезазначене
Роз'яснення щодо положення ч. 1 ст. 1298
Цивільного кодексу України, суд дійшов
висновку щодо передчасності звернення
позивачки з даним позовом до суду, за
відсутності факту минування
шестимісячного строку із часу
відкриття спадщини, оскільки спір про
спадкування може бути вирішений лише
після закінчення цього строку.

Відповідно до п.п. 5, 10 ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», передача квартир
(будинків), житлових приміщень у
гуртожитках у власність громадян з
доплатою, безоплатно чи з компенсацією
відповідно до статті 5 цього Закону
оформляється свідоцтвом про право
власності на квартиру (будинок),
житлове приміщення у гуртожитку, яке
реєструється в органах приватизації і
не потребує нотаріального посвідчення.
Органи приватизації, органи місцевого
самоврядування не мають права
відмовити мешканцям квартир
(будинків), житлових приміщень у
гуртожитках у приватизації займаного
ними житла, крім випадків, передбачених
законом.

Згідно роз'яснень, наданих у постанові
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права власності» від 22.12.1995
року № 20, якщо квартира (будинок) не
була передана у власність наймачеві,
його спадкоємці вправі вимагати
визнання за ними права власності на
неї лише в тому разі, коли наймач
звертався з належно оформленою заявою
про це до відповідного органу
приватизації або власника державного
чи громадського (щодо громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи) житлового фонду, однак
вона не була розглянута в
установлений строк або в її
задоволенні було незаконно відмовлено
при наявності підстав і відсутності
заборон для передачі квартири у
власність наймачеві.

Разом з тим, суд визнає безпідставною
вимогу позивачки про зобов'язання
відповідача Дніпровську районну у м.
Києві державну адміністрацію видати їй
свідоцтво про право власності на
кімнату площею 10,40 кв.м. в квартирі
АДРЕСА_1, - оскільки судом встановлено,
що відповідачу було передано повний
пакет документів для оформлення
передачі в приватну власність спірної
кімнати на ім'я ОСОБА_3, як користувача
житлового приміщення, вже після смерті
останнього, а саме 13.01.2014 року, що було
підставою для відмови відповідачем у
видачі свідоцтва про право власності
на ім'я ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4,
тобто відмови у вдачі свідоцтва про
право власності на ім'я особи, яка
померла станом на день звернення із
заявою про приватизацію житлового
приміщення, та задоволення такої заяви
відповідачем відносно померлої особи -
є неприпустимим. Крім того, позивачкою
не надано суду доказів її звернення у
якості спадкоємця після смерті
користувача спірної нерухомості
ОСОБА_3, у встановленому законом
порядку до відповідача із заявою про
визнання за нею права власності на
спірну кімнату, а також в матеріалах
справи відсутні докази відмови
відповідача у задоволенні такої вимоги
позивачки із зазначення підстав
відмови, та позивачкою не наведено
інших правових підстав для задоволення
вимог в цій частині позову.

Відповідно до частини третьої ст. 212
Цивільного процесуального кодексу
України, суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

З врахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що позов ОСОБА_1
до Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації про визнання
права власності у порядку спадкування
є необґрунтованим та таким, що не
підлягає до задоволення в повному
обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
41 Конституції України, ст.ст. 3, 321, 331, 1218,
1233, 1236, 1298 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 1-8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», роз'ясненнями Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування» від
16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, Постановою
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах про
спадкування» від 30.05.2008 року № 7,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
за позовами про захист права
власності» від 22.12.1995 року № 20, ст.ст.1, 3,
4, 10, 11, 15, 57, 60, 64, 88, 131, 208, 209, 212-215, 223, 294
Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до Дніпровської
районної у м. Києві державної
адміністрації про визнання права
власності у порядку спадкування -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я :