АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 5567 /2014
інстанції - Клочко І.В.
Доповідач - Поливач Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Боярській І.І.

за участі осіб:
представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання недійсним договору
та стягнення грошових коштів;

за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_2

на рішення Деснянського районного суду
м. Києва від 27 лютого 2014 року

в
с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,
посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_5
була досягнута домовленість про
укладення договору купівлі-продажу
земельної ділянки АДРЕСА_1, яка
належить відповідачу на праві
власності.

Він не мав всієї суми коштів для оплати
вартості земельної ділянки, однак
досягнувши згоди про предмет
купівлі-продажу, ціни та умов оплати,
вони не стали оформляти договір
належним чином, а саме нотаріально
посвідчувати, а вирішили обмежитись
простою письмовою розпискою
відповідача. Причиною такого рішення
стала економія коштів сторін, а тому
він погодився з відповідачем та
наполіг на письмовій домовленості у
вигляді наданої відповідачем розписки.
Даний документ - розписку він вважає
одностороннім зобов'язанням
відповідача, бо на ньому відсутній його
підпис. При цьому він висловив свою
згоду у вигляді вчинення певних дій, а
саме передачі коштів, відповідно до
розписок наданих ОСОБА_5 про отримання
від нього коштів за придбання в
майбутньому земельної ділянки.
Вартість земельної ділянки була
визначена сторонами в 190000 грн., які
складались з двох частин: 16000 грн.
вартість земельної ділянки та 30000грн.
відсотки за розстрочку сплати вартості
земельної ділянки.

В липні 2013 року відповідач повідомив
його по телефону про збільшення ним
вартості земельної ділянки до 250000 грн.
Оскільки вартість земельної ділянки
збільшилась на 60000 грн., він відмовився
від купівлі земельної ділянки за таку
суму і повідомив відповідача про те, що
дана умова для нього є неприйнятною, а
тому запропонував останньому
повернути сплачені кошти. Оскільки
відповідач відмовився від повернення
отриманих коштів, він вимушений був
звернутись до суду з даним позовом, в
якому просить стягнути з ОСОБА_5 на свою
користь грошові кошти в сумі 63837 грн.,
які він сплатив ОСОБА_5 за земельну
ділянку, яку мав намір придбати в
майбутньому у ОСОБА_5 за договором
купівлі - продажу.

28.01.2014р. ОСОБА_4 було подано клопотання
про уточнення позовних вимог,
відповідно до якого останній просив
визнати недійсним договір, укладений
між ним та відповідачем про намір
укласти в майбутньому купівлю-продаж
земельної ділянки та стягнути з ОСОБА_5
на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі
63837 грн.

В суді першої інстанції позивач та
його представник підтримували позовні
вимоги, за викладеними в позові
обставинами та просили суд
задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнавали та просили в позові
відмовити, при цьому, зазначивши, що
відповідач дійсно надав ОСОБА_4
розписку, в якій зобов'язався в разі
сплати ОСОБА_4 190000 грн. продати
вищевказану земельну ділянку. В даній
розписці, на вимогу позивача, було
розстрочена виплата суми на 36 місяців,
починаючи з 01 березня 2012 року, яки ще не
закінчились. При цьому, представник
відповідача зазначив, що відповідач
погоджується на продаж земельної
ділянки за 190000грн., однак позивач
вирішив не купувати останню з
невідомих причин, а тому він не
зобов'язаний повертати позивачу
сплачені ним 63837 грн.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 27.02.2014 року в задоволенні
позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору та
стягнення грошових коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_2 просить скасувати
рішення і ухвалити нове рішення по суті
позовних вимог. Посилається на
незаконність ухваленого судом рішення,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи,
неправильне застосування та порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт зазначає про те, що по
суті, сторони повністю визнали в суді і
не спростовували обставини зазначені у
розписці ОСОБА_5 від 26.02.2012 року.
Сторони підтвердили, що уклали договір
усно і не заперечували, що форма
договору порушена. Але, суд в
мотивувальній частині рішення взагалі
не дав оцінку правовідносинам, які
виникли між сторонами, замість цього
він зробив ряд помилкових висновків.
Суд вирішив, що домовленість між
сторонами є одностороннім правочином.
Але це твердження є хибним, оскільки в
односторонньому правочині обов'язки є
лише в однієї сторони, а у
двосторонньому - права і обов'язки є в
двох сторін. Як видно з наявних
документів і пояснень сторін, позивач
зобов'язаний передавати гроші, а
відповідач зобов'язаний передати
майно. Це двосторонній правочин, який
містить всі ознаки договору
купівлі-продажу земельної ділянки в
майбутньому на умовах передплати. Суд
визнав, що розписка не є договором. Але
ж цього не стверджував взагалі ніхто.
Позивач стверджував, що договір
укладений усно, а розписка є первинним
документом, який підтверджує вчинення
певних дій (факти). Одночасно з розписок
видно наміри сторін - який саме
правочин вони хотіли вчинити. Також,
суд в своєму рішенні вказав, що
позивачем обрано невірний спосіб
захисту своїх прав, але в мотивувальній
частині не вказав, який саме спосіб
захисту є вірним на думку суду.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача ОСОБА_2 підтримав
апеляційну скаргу в повному обсязі,
посилаючись на доводи, викладені в ній.
Представник відповідача ОСОБА_3
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, посилаючись на
законність та обґрунтованість
ухваленого судом рішення. Позивач
ОСОБА_4 і відповідач ОСОБА_5 в судове
засідання не з'явились, про час та місце
судового засідання повідомлялись.
Неявка вказаних осіб в судове
засідання не унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про можливість розгляду
справи за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Так, відмовляючи в задоволенні
позову ОСОБА_4, суд першої інстанції
виходив з того, що надана ОСОБА_5
розписка не може бути визнана судом ані
попереднім договором купівлі-продажу
земельної ділянки, ані основним
договором купівлі-продажу земельної
ділянки, оскільки остання не
підписувалась ОСОБА_4, нотаріально не
посвідчена, а також в тексті відсутні
будь-які зобов'язання з боку саме
ОСОБА_4, відповідно до вищевказаних
положень Цивільного кодексу України,
крім того, розписки є одностороннім
правочином.

Також, суд дійшов висновку про те, що
позовна заява ОСОБА_4 не підлягає
задоволенню, оскільки позивачем обрано
невірний спосіб захисту своїх прав.

З такими висновками суду першої
інстанції не погоджується колегія
суддів, оскільки вони не відповідають
обставинам справи та вимогам закону
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідно до копії свідоцтва про
право на спадщину за законом від 28.04.2011
року, ОСОБА_5 отримав у спадщину за
законом земельну ділянку площею 0,0800 га
у межах згідно з планом, що розташована:
АДРЕСА_1.

26 лютого 2012 року ОСОБА_5 надав ОСОБА_4
розписку, в якій зазначив, що він продає
у розстрочку приватизовану земельну
ділянку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 Він повинен
отримувати щомісяця суму в розмірі 5277,77
грн. протягом 36 місяців, починаючи з 01
березня 2012 року. В разі повної сплати
190000 грн., ділянка буде продана ним
ОСОБА_4 (а.с.6).

Відповідно до наданих копій розписок,
ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 загальну
суму 63837 грн. в період з 27 квітня 2012 року
по 28 червня 2013 року (а.с.7-21).

В судовому засіданні відповідач та
його представник визнали факт
отримання коштів від позивача у
розмірі 63.837 грн. Обставини зазначені у
розписках сторонами не заперечуються.

Таким чином, відповідно до змісту
розписки від 26.02.2012 року позивач та
відповідач усно домовились про
укладання в майбутньому договору
купівлі - продажу земельної ділянки на
певних умовах. Так, купівля - продаж
повинна була відбутись на умовах
передплати ОСОБА_4 вартості земельної
ділянки у розмірі 190000 грн., платежами
протягом 36 місяців по 5 277,77 грн.
щомісячно. Після того, як Покупець
(позивач) повністю виплатить всю суму,
продавець (відповідач) зобов'язувався
продати ОСОБА_4 земельну ділянку.
Обидві сторони це визнали.

Передачу грошових коштів ОСОБА_5
оформляли розписками, які оформлялися
в 1 примірнику, який відповідач писав
особисто та передавав позивачу. В
першій розписці було зафіксовано
частину умов договору (які кошти і за що
відповідач отримував від позивача).

Суд першої інстанції вирішив, що
правовідносини, які виникли між
сторонами не є попереднім договором
купівлі - продажу, оскільки розписка
підписана тільки ОСОБА_5 і є
одностороннім правочином. Але, це
твердження є хибним, оскільки в
односторонньому правочині обов'язки є
лише в однієї сторони, а у
двосторонньому - права і обов'язки є в
двох сторін. Як видно з наявних доказів
і пояснень сторін позивач був
зобов'язаний передавати гроші, а
відповідач зобов'язаний був (отримавши
від ОСОБА_4 190000 грн. протягом певного
часу) продати йому земельну ділянку.
Така домовленість сторін є усним
двостороннім договором, який містить
всі ознаки попереднього договору
купівлі продажу земельної ділянки на
певних умовах.

Суд першої інстанції встановив,
що розписка не є договором. Але ж цього
не стверджував взагалі ніхто. Позивач
стверджував що договір укладений усно,
а розписка є первинним документом, який
підтверджує вчинення певних дій
(факти). Одночасно, з розписок видно
наміри сторін - який саме правочин вони
хотіли вчинити в майбутньому, а це мав
бути основний договір купівлі - продажу
земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором.

Таким чином, сторони в усній
формі досягли усіх істотних умов щодо
укладання в майбутньому договору
купівлі - продажу земельної ділянки
(основного договору), що за змістом
відповідає попередньому договору.

Але, уклавши усний попередній
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, сторони порушили умову про
форму договору.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.635 ЦК
України попередній договір
укладається у формі, встановленої для
основного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 657 ЦК України
договір купівлі-продажу земельної
ділянки укладається у письмовій формі
і підлягає нотаріальному посвідченню,
крім договорів купівлі-продажу майна,
що перебуває в податковій заставі.
Тобто, попередній договір купівлі -
продажу

земельної ділянки повинен був бути
укладений у письмовій формі та
нотаріально посвідчений, але цього
сторонами по справі дотримано не було.

Недотримання нотаріальної форми
договору тягне за собою недійсність
договору (договір вважається
нікчемним). Визнання договору
нікчемним відбувається внаслідок
прямих вимог закону і рішення суду про
це не потребує.

Такий договір вважається
недійсним з моменту його укладення. До
таких договорів застосовується
двостороння реституція, згідно якої
кожна сторона повинна повернути іншій
стороні все отримане по договору
(ст.ст.216, 219, 220,236 ЦК України).

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про те, що сплачені
ОСОБА_4 кошти у розмірі 63 837 грн.
підлягають поверненню ОСОБА_5 ОСОБА_4
(як отримане за нікчемним договором)
незалежно від того, хто з них передумав
укладати договір купівлі - продажу.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги є обґрунтованими в частині, а
висновки, викладені в рішенні суду
першої інстанції щодо безпідставності
позовних вимог ОСОБА_4 є помилковими.

За таких обставин, суд
апеляційної інстанції скасовує
рішення суду першої інстанції, та
ухвалює нове рішення, яким стягує з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 63 837 грн. і
відмовляє ОСОБА_4 у задоволенні позову
про визнання договору недійсним.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК
України суд стягує з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 судові витрати по сплаті
судового збору за подачу позову та
апеляційної скарги у розмірі 957, 56 грн.

Висновки колегії апеляційного
суду відповідають фактичним
обставинам справи та наявним
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307,
309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и
р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянськогорайонного суду м.
Києва від 27 лютого 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення наступного
змісту.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 63 837
грн. та судові витрати у розмірі 957 грн.
56 коп.

В решті позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: