Р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,
Остапчука Д.О.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення
боргу за договором позики, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 22 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
23 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом. Зазначав, що 9
грудня 1997 року відповідачі позичили у
нього 119895 грн, що еквівалентно 15000
доларів США. Згідно розписок, строк
повернення боргу було встановлено до 23
березня 1998 року. Відповідачі спочатку
погашали борг невеликими сумами,
сплатили позивачу 2700 доларів США, інша
частина боргу залишається несплаченою.
Оскільки у встановлений договором
строк борг повністю не повернуто,
просив задовольнити позов.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 22 жовтня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 23 грудня 2013 року,
позов задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошові кошти
за договором позики у розмірі 66341 грн 90
коп., 3 % річних за один рік у розмірі 1990
грн 26 коп. Вирішено питання про
стягнення судових витрат. У
задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

ОСОБА_5 звернулася до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить скасувати оскаржувані рішення
в частині стягнення з неї грошових
коштів у розмірі 69237 грн 48 коп.,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалити нове
рішення, яким стягнути з неї та ОСОБА_4
вказану суму у солідарному порядку.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Задовольняючи позов та стягуючи з
ОСОБА_5 грошові кошти, суди
застосовували до спірних
правовідносин ст. ст. 65, 73 СК України, та
ст. ст. 267, 625, 1048, 1049, 1050 ЦК України.

Однак з такими висновками судів
погодитися неможливо.

Судами встановлено, що 9 грудня 1997 року
ОСОБА_5 позичила у позивача грошову
суму в розмірі 15000 доларів США згідно
двох розписок: на 11000 доларів США та на
4000 доларів США, строк повернення яких
встановлений до 23 березня 1998 року.

Із розписок від 2 жовтня 1998 року, 24
жовтня 1998 року, 10 квітня 1999 року, 23
березня 2000 року вбачається, що ОСОБА_5
частково погашено боргу на суму 2700
доларів США. Крім того, із змісту
розписок вбачається, що ОСОБА_3
отримував кошти в рахунок погашення
боргу саме від ОСОБА_5, в них вказано, що
кошти передаються в рахунок погашення
її боргу.

ОСОБА_4 заперечував, що договори позики
між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були укладені в
інтересах сім'ї, зазначав, що отримані
грошові кошти були використані ОСОБА_5
на свій бізнес, згоди на укладення
таких договорів він не надавав.

Згідно зі ст. 374 ЦК УРСР за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає другій стороні
(позичальникові) у власність
(оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості. Договір позики вважається
укладеним у момент передачі грошей або
речей.

Враховуючи те, що спірні
правовідносини щодо укладення
договорів позики виникли до 1 січня 2004
року, то суд мав з'ясувати права та
обов'язки сторін, що виникли у зв'язку з
передачею на їх підставі коштів
відповідно до норм ЦК УРСР та КпШС
України, а не ЦК та СК України, які
набули чинності з 1 січня 2004 року, як про
це помилково вказано в оскаржуваних
судових рішеннях.

Положення цих Кодексів можуть
застосовуватись до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати у вказаних правовідносинах
після набрання ними чинності.

Крім того, згідно зі ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК
УРСР 1963 року загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки. Позовна
давність застосовується незалежно від
заяви сторін. Перебіг строку позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов. Право на позов виникає з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права. Закінчення строку позовної
давності до пред'явлення позову є
підставою для відмови в позові.

Суди помилково застосовуючи до спірних
правовідносин ст. 267 ЦК України та
вказуючи на те, що позовна давність
застосовується лише за заявою сторони
у спорі, не з'ясували дотримання строку
позовної давності, не звернули уваги на
те, що відповідно до положень ст. 75 ЦК
УРСР 1963 року, суд зобов'язаний був
застосувати строк позовної давності
незалежно від заяви сторони. Крім того,
судом першої інстанції помилково
зазначено про те, що ОСОБА_5 24 липня 2012
року надала позивачу нову розпуску. З
матеріалів справи вбачається, що своєю
заявою від цієї дати вона підтверджує
отримання грошей у 1997 році, на розписку
від 24 липня 2012 року в обґрунтування
укладення договору позики позивач не
посилався, а вказував про те, що такою
заявою визнано борг.

З огляду на те, що отримані кошти
підлягали поверненню до 23 березня 1998
року, з врахуванням переривання строку
позовної давності у зв'язку із
погашенням частини боргу 23 березня 2000
року, строк позовної давності сплив 23
березня 2003 року.

Вчинення ОСОБА_5 дій по визнанню боргу
(подання заяви від 24 липня 2012 року в
якій вона визнає борг) не перериває
перебіг строку позовної давності,
оскільки такі дії вчинені нею після
спливу цього строку.

Зазначені обставини справи при
вирішенні спору судами не були
враховані.

Допущені судами при розгляді справи
порушення норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для її правильного
вирішення, тому ухвалені ними рішення
в частині вирішення позову до ОСОБА_5 не
можуть вважатись законними і
обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню, з
передачею справи в цій частині на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_3
до ОСОБА_4, то суди обґрунтовано
виходили із того, що позивачем і ОСОБА_5
не доведено, що договори були укладені
в інтересах сім'ї і одержане за
договором використано на її потреби.
Доказів, які б спростовували цей
висновок і свідчили про протилежне не
подано.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 КпШС України, яка
діяла на момент укладення договорів
позики, стягнення може бути звернено на
все майно, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, коли рішенням суду
встановлено, що зобов'язання одного з
подружжя було видано в інтересах усієї
сім'ї і одержане за зобов'язанням
використано на її потреби.

Помилкова вказівка в судових рішення
на ч. 4 ст. 65 СК України згідно якої
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї, замість наведеної ч. 2
ст. 31 КпШС України, не може тягти за
собою їх скасування.

Таке порушення є підставою для зміни
рішень в частині правового
обґрунтування вирішення позову до
ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 336, 338, 341 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

в и р і ш и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 22 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
23 грудня 2013 року у частині вирішення
позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 скасувати,
справу у цій частині передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Вказані судові рішення щодо розгляду
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 змінити в
частині норми права на підставі якої
вирішено спір.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук
Д.О. Остапчук