Справа №485/3145/13-ц 12.03.2014 12.03.2014 12.03.2014
Провадження №22-ц/784/731/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження номер 22ц/784/731/14
Суддя суду 1-ї інстанції -
Доповідач апеляційного
суду - Локтіонова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Колосовського С.Ю.,

суддів: Локтіонової О.В.,
Крамаренко Т.В.

із секретарем судового засідання -
Богуславською О.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника позивача ОСОБА_3 -

ОСОБА_4

на рішення Снігурівського районного
суду Миколаївської області від 28 січня
2014 року, ухвалене за позовом ОСОБА_3
до приватного підприємства «СеОл-агро»
про стягнення заборгованості по
орендній платі,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 пред'явила
зазначений позов до ПП «СеОл-агро»,
який обґрунтувала наступним.

02 січня 2011 року між нею та відповідачем
були укладені договори оренди
земельних ділянок, відповідно до яких
вона передала відповідачу у оренду дві
земельні ділянки площею 2,24 га та 1,8 га,
розташовані на території Баратівської
сільської ради Снігурівського району
Миколаївської області.

За зазначеними договорами відповідач
зобов'язався сплачувати їй щорічно
орендну плату у розмірі 3% від вартості
земельних ділянок у строк не пізніше
1 листопада кожного року, а у
випадку несвоєчасної сплати орендної
плати сплачувати пеню у розмірі 0,2 % від
суми недоїмки за кожен день
прострочення.

Між тим, у 2012 та 2013 роках відповідач
належним чином своїх зобов'язань щодо
сплати орендної плати не виконав, не
доплативши їй орендну плату.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивачка просила стягнути з
відповідача на її користь
заборгованість по орендній платі за 2012
р. та 2013 р., а також пеню.

Рішенням Снігурівського районного
суду Миколаївської області від 28 січня
2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду,
позивачка через свого представника
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просила рішення скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення її
позовних вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що він є безпідставним.

Проте, з таким висновком суду неможна
погодитися, з огляду на таке.

Стаття 792 ЦК України визначає, що
відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
оренду землі» оренда землі - це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
проведення підприємницької та інших
видів діяльності.

Статті 21, 22 цього Закону передбачають,
що орендна плата за землю - це платіж,
який орендар вносить орендодавцеві за
користування земельною ділянкою.
Розмір, форма і строки внесення
орендної плати за землю встановлюються
за згодою сторін у договорі оренди.
Обчислення розміру орендної плати за
землю здійснюється з урахуванням
індексів інфляції, якщо інше не
передбачено договором оренди. Орендна
плата може справлятися у грошовій,
натуральній та відробітковій формах.
Внесення орендної плати оформлюється
письмово, за винятком перерахування
коштів через фінансові установи.

Відповідно до ст.24 даного Закону
орендодавець має право вимагати від
орендаря своєчасного внесення
орендної плати.

З матеріалів справи вбачається, що 02
січня 2011 року між ОСОБА_3 та ПП
"СеОл-агро" було укладено два договори
оренди земельних ділянок, які були
зареєстровані 29 березня 2012 р. у відділі
Держкомзему у Снігурівському районі
Миколаївської області (далі - Договори)
(а.с.5-10).

Згідно з умовами Договорів
орендодавець надала, а орендар прийняв
в строкове платне користування строком
на 10 років належні позивачці на праві
приватної власності відповідно до
Державного акту на право приватної
власності на землю від 22 червня 2001 року
земельні ділянки площею 2,24 га та 1,8 га
ріллі, надані для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва на
території Баратівської сільської ради
Снігурівського району Миколаївської
області (а.с.13).

За користування земельною ділянкою ПП
"СеОл-агро" зобов'язалося сплачувати
позивачці не пізніше 1 листопада
кожного року орендну плату у розмірі 3%
від вартості земельної ділянки, а у
разі несвоєчасної сплати орендної
плати - пеню у розмірі 0,2% від суми
недоїмки за кожен день прострочення.

Виходячи з грошової оцінки землі,
зазначеної у Договорах, у 2011 році
розмір орендної плати становив 1470 грн.

У 2012, 2013 роках вартість земельних
ділянок збільшилася і становила 86 224
грн.65 коп., а отже розмір орендної плати
у ці роки складав 2586 грн.74 коп.

Між тим, відповідачем було сплачено
позивачці не дану суму орендної плати,
а ту, яка була у 2011 році.

За такого, позивачці не було доплачено
по 1116 грн.74 коп. як у 2012 р., так і у 2013 р.

А тому, вимоги позивачки про стягнення
заборгованості з орендної плати, на
думку колегії суддів, є обґрунтованими
та підлягають задоволенню.

З відповідача на користь позивачки
підлягає стягненню 1898 грн.46 коп.
недоотриманої орендної плати (1116 грн.74
коп. х 2 = 2233,48 грн. - 15% податків та
обов'язкових платежів).

Крім того, з відповідача на користь
позивачки також підлягає стягненню
пеня у сумі 693 грн.50 коп. (1116 грн.74 коп. - 167
грн.51 коп. (15% податків та обов'язкових
платежів) = 949,23 грн. х 0,2% х 365 днів).

За такого, висновок суду про
відсутність підстав для задоволення
позову ОСОБА_3 є неправильним.

Районний суд виходив з того, що
сторонами було узгоджено розмір
орендної плати у сумі 1470 грн.

Однак, зазначене спростовується
договором, який свідчить про те, що
сторони погодили розмір орендної плати
саме у процентному співвідношенні від
вартості земельної ділянки.

Зазначене підтверджується сумою
орендної плати у 2011 році, яка становила
саме 3% від вартості земельної ділянки,
визначеної на підставі Методики
нормативної грошової оцінки земель
сільськогосподарського призначення та
населених пунктів, затвердженої
Постановою Кабінету Міністрів України
№213 від 23.03.1995 р. з наступними змінами.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що рішення районного
суду на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК
України підлягає скасуванню з
ухваленням по справі нового рішення
про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Оскільки рішення суду першої інстанції
скасоване, то відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК
України підлягає зміні і розподіл
судових витрат.

З відповідача на користь позивачки
підлягає стягненню судовий збір,
сплачений нею при подачі позовної
заяви до суду та апеляційної скарги, у
сумі 351 грн.20 коп.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Снігурівського районного суду
Миколаївської області від 28 січня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_3 до приватного
підприємства «СеОл-агро» про стягнення
заборгованості по орендній платі та
пені задовольнити.

Стягнути з приватного підприємства
«СеОл-агро» на користь ОСОБА_3
заборгованість по орендній платі у
сумі 1898 грн.46 коп., пеню у сумі 693 грн.50
коп. та судовий збір у сумі 351 грн.20 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржене у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді