Ухвала

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,
Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
квартирою, зобов'язання не чинити
перешкод у користуванні квартирою та
вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1, третя особа - Голосіївський
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби у м.
Києві, про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням та зняття з реєстрації, за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
апеляційного суду м. Києва від 28 серпня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
квартирою, зобов'язання не чинити
перешкод у користуванні квартирою та
вселення.

Позовні вимоги мотивував тим, що 19
вересня 2005 року придбав квартиру
АДРЕСА_1, у який зареєстрований до
теперішнього часу.

У листопаді 2011 року подарував вказану
квартиру відповідачу, після чого
ОСОБА_2 разом із своїм чоловіком почали
перешкоджати йому у користуванні
житлом.

Вважаючи, що як член сім'ї власника,
після укладення договору дарування, не
втратив право користування спірною
квартирою, ОСОБА_1 на підставі ст. ст. 64,
156 ЖК України, просив позов
задовольнити у повному обсязі, усунути
перешкоди у користуванні житлом,
шляхом витребування від відповідача
ключів від спірної квартири,
зобов'язати ОСОБА_2 не перешкоджати
йому у користуванні такою квартирою та
вселити його на вказану жилу площу.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 у
жовтні 2013 року звернулася до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_1 про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням та
зняття з реєстрації, посилаючись на те,
що ОСОБА_1 після відчуження квартири
АДРЕСА_1 втратив право користування
нею. Крім того, ОСОБА_2 зазначала, що
ОСОБА_1 ніколи не був членом її сім'ї й
тривалий час не проживає у спірній
квартирі, оскільки будучи чоловіком її
матері ОСОБА_3, разом з дружиною
мешкав у селі Вишеньки Бориспільського
району Київської області.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 20 травня 2014 року в
задоволенні первісного позову ОСОБА_1
відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1.

Знято ОСОБА_1 з реєстраційного обліку
за вказаною адресою.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
28 серпня 2014 року, зазначене рішення
районного суду скасовано й позов
ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у
користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом
витребування від ОСОБА_2 ключів від
вхідної двері вказаної квартири;
зобов'язано відповідача не чинити
ОСОБА_1 перешкоди у користуванні
зазначеною квартирою; вселити ОСОБА_1 у
квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення апеляційного суду скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, і залишити в силі рішення суду
першої інстанції, що було помилково
скасовано.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи первісний
позов, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що позивач як член сім'ї
відповідача ОСОБА_2, через перешкоди
останньої позбавлений можливості
користуватися спірною квартирою.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, апеляційний суд послався на те,
що ОСОБА_2 не заявляла вимог про
усунення перешкод у користуванні
власністю, а лише ставила вимоги про
визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням, із
зняттям останнього з реєстраційного
обліку, а відтак суд першої інстанції у
порушення вимог ст. 11 ЦПК України
вийшов за межі позовних вимог.

Проте з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати питання:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення апеляційного суду таким
вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що на підставі
договору купівлі-продажу від 19
вересня 2005 року ОСОБА_1 набув право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

14 листопада 2011 року між сторонами було
укладено договір дарування, за умовами
якого позивач подарував, а відповідач
прийняла в дар вищевказану квартиру.

Отже, на час розгляду справи єдиним
власником спірної квартири є ОСОБА_2,
яка у ній зареєстрована й постійно
проживає разом з чоловіком, також у цій
квартирі зареєстрований попередній
власник ОСОБА_1, проте останній
тривалий час в ній не проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. При цьому, згідно вимог ст.
391 ЦК України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК Української РСР, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Підстави припинення права власності
визначені ст. 346 ЦК України, зокрема п. 1
ч. 1 цієї статті визначено, що право
власності припиняється у разі
відчуження власником свого майна.

Таким чином, право власності ОСОБА_1 на
квартиру АДРЕСА_1 припинилося
унаслідок укладення ним договору
дарування із відповідачем, за умовами
якого він безоплатно передав спірну
квартиру у власність останньої (ст. 717
ЦК України).

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 34 постанови «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» від 07
лютого 2014 року № 5, під час розгляду
позовів про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, судам необхідно чітко
розмежовувати правовідносини, які
виникають між власником та попереднім
власником житла, і правовідносини, які
виникають між власником житла та
членами його сім'ї, попередніми членами
його сім'ї, а також членами сім'ї
попереднього власника житла. Так,
власник житла має право вимагати
визнання попереднього власника таким,
що втратив право користування житлом,
що є наслідком припинення права
власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1
ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з
реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном, зокрема жилим приміщенням,
шляхом зняття особи з реєстраційного
обліку залежить від вирішення питання
про право користування такої особи
жилим приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК
Української РСР; ст. 405 ЦК), а саме від
вирішення однієї із таких вимог: про
позбавлення права власності на жиле
приміщення; про позбавлення права
користування жилим приміщенням; про
визнання особи безвісно відсутньою;
про оголошення фізичної особи
померлою.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, а відповідно
до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1
зазначав, що він є членом сім'ї ОСОБА_2 -
теперішнім власником спірної квартири,
а відтак не втратив право на
користування нею.

Звертаючись до суду із зустрічним
позовом, ОСОБА_2, з метою захисту свого
права власника на вільне користування
та розпорядження належною їй
квартирою, просила визнати ОСОБА_1
таким, що втратив право користування
квартирою АДРЕСА_1 та зняти його з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою. Крім того, ОСОБА_2 заперечувала
факт того, що позивач є членом її сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 був чоловіком матері
відповідача - ОСОБА_3, але не наділений
правовим статусом батька ОСОБА_2, яким є
ОСОБА_4

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української
РСР до членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій ст. 64 цього Кодексу,
відповідно до якої до членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Таким чином, установивши, що ОСОБА_1 не є
батьком ОСОБА_2, вони не проживали
однією сім'єю, не вели спільного
господарства, не пов'язані спільним
побутом, між ними відсутні взаємні
права й обов'язки, а відтак позивач не
був й не є членом сім'ї нового власника
спірної квартири, між ними відсутня
будь-яка угода щодо користування
вказаним житлом, суд першої інстанції
дійшов вірного й обґрунтованого
висновку про безпідставність
первісних позовних вимог й відсутність
правових підстав для їх задоволення.

Також є правильним висновок суду
першої інстанції про те, що ОСОБА_2, як
новий власник квартири АДРЕСА_1 заявила
обґрунтовані вимоги до ОСОБА_1, право
власності якого на вказану квартиру
припинено у відповідності до вимог
закону, про визнання його таким, що
втратив право користування житлом і
зняття його з реєстрації.

До таких висновків суд першої
інстанції дійшов на підставі повно й
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилались як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Висновки суду узгоджуються з
матеріалами справи та відповідають
вимогам матеріального та
процесуального права.

Апеляційний суд на порушення вимог ст.
ст. 303, 304, 316 ЦПК України зазначені
положення закону та обставини справи
не врахував й помилково скасував
рішення районного суду, зазначивши про
наявність у позивача права на
користування спірною квартирою та
відсутність правових підстав для
визнання його втратившим таке право.

Отже, безпідставно скасувавши законне
й обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні процесуального
та матеріального закону.

Ураховуючи те, що апеляційним судом
помилково скасовано рішення суду
першої інстанції, ухваленого згідно із
законом, рішення апеляційного суду на
підставі ст. 339 ЦПК України підлягає
скасуванню із залишенням у силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
28 серпня 2014 року скасувати, залишивши в
силі рішення Голосіївського районного
суду м. Києва від 20 травня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.П. Касьян

Судді:
Т.П. Дербенцева

С.О.
Карпенко

Д.О.
Остапчук

В.О.
Савченко