УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого
Олійник А.С.,

суддів: Гончара
В.П., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - служба у справах дітей
Сумської міської ради, про позбавлення
батьківських прав, стягнення аліментів
та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, третя особа - служба у справах
дітей Сумської міської ради, про
визначення місця проживання дитини та
визначення способу участі батька у
вихованні дитини, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Зарічного
районного суду м. Суми від 08 травня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Сумської області від 28 травня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із вищевказаним позовом, в
обґрунтування посилаючись на те, що з 26
грудня 2003 року вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народився
син - ОСОБА_5. 24 січня 2008 року шлюб між
сторонами розірвано. ОСОБА_4 ухиляється
від виконання своїх батьківських
обов'язків з виховання сина, а саме: не
піклується про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання, не
забезпечує дитину необхідним
харчуванням, медичним доглядом, не
спілкується з дитиною. Зазначене, на
думку позивача, свідчить про свідоме
нехтування відповідачем своїх
батьківських обов'язків. Посилаючись
на викладене, позивачка просила
позбавити ОСОБА_4 батьківських прав
відносно сина - ОСОБА_5 та стягувати з
відповідача на її користь аліменти на
неповнолітню дитину у розмірі 1/4
частини з усіх видів заробітку, але не
менше 30 відсотків від прожиткового
мінімуму на дитину відповідного віку,
до досягнення нею повноліття.

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом та,
уточнивши вимоги, просив визначити
місце проживання дитини з матір'ю та
визначити спосіб його участі у
вихованні сина у наступному порядку:
мати періодичні побачення з сином
ОСОБА_5 до досягнення ним 14-річного віку
за згодою матері - ОСОБА_3, попередньо
повідомивши її не пізніше як за 30
хвилин до початку побачення, у
будь-який день з 15 год 00 хв до 21 год 00 хв
за умови непереривання навчального
(виховного) процесу у навчальних
закладах, в яких ОСОБА_5 буде навчатись,
та за згоди дитини; періодично брати
сина додому, попередньо повідомивши
ОСОБА_3 не пізніше як за 30 хвилин до
початку строку, з якого ОСОБА_4 бажає
забрати дитину, за умови непереривання
навчального (виховного) процесу у
навчальних закладах, в яких ОСОБА_5 буде
навчатись, та за згоди дитини;
періодично брати із собою сина на
вихідні і святкові дні, попередньо
повідомивши ОСОБА_3 не пізніше як за 30
хвилин до початку строку, з якого він
бажає забрати сина із собою, за умови
непереривання навчального (виховного)
процесу у навчальних закладах, в яких
ОСОБА_5 буде навчатись, та за згоди
дитини; брати дитину разом із собою на
відпочинок терміном до 30 календарних
днів під час літніх канікул кожного
календарного року без виїзду за межі
України, попередньо повідомивши
ОСОБА_3, не пізніше як за 3 дні до початку
строку, з якого ОСОБА_4 бажає забрати
дитину із собою на відпочинок, та за
згоди дитини; періодично забирати сина
за його згоди із шкільних та освітніх
закладів до досягнення ним 14-річного
віку, попередньо повідомивши ОСОБА_3 не
пізніше як за 30 хвилин до початку
строку, з якого він бажає забрати
дитину із вказаних закладів, та
доставляти у такому випадку дитину за
місцем проживання матері не пізніше 21
год 00 хв цього ж дня. В обґрунтування
вимог посилався на те, що з лютого 2011
року між ним та ОСОБА_3 склались
неприязні стосунки, ОСОБА_3 забороняє
йому спілкуватись з сином, не дає
можливості бачитись з дитиною, створює
у сина негативне враження про нього як
батька, у зв'язку з чим він був
позбавлений можливості належно
виконувати свої батьківські обов'язки
у вихованні сина.

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 08 травня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Сумської області від 28 травня 2013 року,
позов ОСОБА_3 задоволено. Позбавлено
ОСОБА_4 батьківських прав відносно
неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
аліменти на неповнолітню дитину у
розмірі 1/4 частини з усіх його видів
заробітку, але не менше 30 відсотків
прожиткового мінімуму на дитину
відповідного віку, до досягнення
дитиною повноліття, починаючи з 25 січня
2013 року. У зустрічному позові ОСОБА_4
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати вказані судові рішення в
частині задоволення позову ОСОБА_3 про
позбавлення батьківських прав та в
частині відмови у зустрічному позові
про визначення способу у вихованні
дитини, справу направити в цій частині
на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції, посилаючись на
невідповідність висновків судів
обставинам справи, неправильне
застосування судами норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Судові рішення в частині задоволення
позову ОСОБА_3 про стягнення аліментів
на дитину та в частині відмови у
зустрічному позові про визначення
місця проживання дитини не
оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК
України не переглядаються.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_3 та відмову у зустрічному
позові, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився
апеляційний суд, дійшов висновку про
те, що ОСОБА_4 ухиляється від виконання
батьківських обов'язків, не піклується
про фізичний і духовний розвиток
дитини, її навчання, що відповідно до
вимог ч. 1 ст. 164 СК України є підставою
для позбавлення відповідача
батьківських прав відносно
малолітнього сина.

Однак з таким висновком судів
погодитись не можна, оскільки суди
дійшли його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що з 26 грудня 2003
року по 24 січня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народився
син - ОСОБА_5

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 18 грудня 2007 року у справі про
розірвання шлюбу між сторонами
визначено місце проживання
малолітнього ОСОБА_5 разом з матір'ю -
ОСОБА_3

Указаним судовим рішенням встановлено,
що подружні відносини між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 припинено з вересня 2007 року та з
цього часу сторони проживають окремо.

Відповідно до актів обстеження умов
проживання від 12 березня 2013 року та від
19 березня 2013 року служби у справах
дітей Сумської міської ради малолітній
ОСОБА_5 проживає разом з матір'ю - ОСОБА_3
та її чоловіком - ОСОБА_6 у належній
ОСОБА_3 на праві власності
трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_1.
Батько малолітньої дитини - ОСОБА_4
проживає окремо від дитини. У дитини,
яка навчається у 3«В» класі школи № 30 м.
Суми, є окрема кімната, створені
нормальні умови для проживання,
навчання та розвитку. Дитина доглянута,
врівноважена та комунікабельна.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати,
батько можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона, він: не
забрали дитину з пологового будинку
або з іншого закладу охорони здоров'я
без поважної причини і протягом шести
місяців не виявляли щодо неї
батьківського піклування; ухиляються
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини; жорстоко поводяться
з дитиною; є хронічними алкоголіками
або наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва;
засуджені за вчинення умисного злочину
щодо дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 15 постанови від 30
березня 2007 року № 3 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав», позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно її утримують, та ін.), що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей. Особи можуть бути позбавлені
батьківських прав лише щодо дитини, яка
не досягла вісімнадцяти років, і тільки
з підстав, передбачених ст. 164 СК
України.

Отже, судам при розгляді справ даної
категорії слід виходити із того, що
позбавлення особи батьківських прав є
крайнім заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного та об'єктивного з'ясування
обставин справи.

Зважаючи на те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом,
суд може у виняткових випадках при
доведеності винної поведінки когось із
батьків або їх обох з урахуванням її
характеру, особи батька і матері, а
також інших конкретних обставин справи
відмовити в задоволенні позову про
позбавлення цих прав, попередивши
відповідача про необхідність змінити
ставлення до виховання дитини (дітей) і
поклавши на органи опіки та піклування
контроль за виконанням ним
батьківських обов'язків.

Заперечуючи проти позову та
звертаючись із зустрічним позовом про
визначення місця проживання дитини та
способу участі батька у вихованні
дитини, ОСОБА_4 зазначав, що з 2011 року
він позбавлений можливості
спілкування з дитиною, у зв'язку з
перешкоджанням у цьому матері дитини -
ОСОБА_3

У п. 16 вищевказаної постанови Пленум
Верховного Суду України роз'яснив, що
ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Суди не мотивували, у чому полягає
винна поведінка батька та свідоме
нехтування ним обов'язками щодо
утримання та виховання дитини, не дали
належної оцінки висновку служби у
справах дітей Сумської міської ради
від 12 квітня 2013 року щодо
недоцільності позбавлення ОСОБА_4
батьківських прав відносно
малолітнього ОСОБА_5 та не зазначили
мотивів, з яких не погодились з
вказаним висновком.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону
України «Про охорону дитинства» батьки
або особи, які їх замінюють, несуть
відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють,
несуть відповідальність за порушення
прав і обмеження законних інтересів
дитини на охорону здоров'я, фізичний і
духовний розвиток, навчання,
невиконання та ухилення від виконання
батьківських обов'язків відповідно до
закону (ч. 6 ст. 12 Закону України «Про
охорону дитинства»).

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько
та дитина мають право на безперешкодне
спілкування між собою, крім випадків,
коли це право обмежене законом.

Вирішуючи зустрічний позов, суди
залишили поза увагою вказані норми
закону, внаслідок чого допустили
порушення ст. 15 Закону України «Про
охорону дитинства», відповідно до якої
дитина, яка проживає окремо від батьків
або одного з них, має право на
підтримання з ними регулярних
особистих стосунків і прямих
контактів.

Поза увагою судів залишилась положення
ст. 141 СК України, якою встановлено, що
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою.

На батьків, котрі проживають окремо,
покладено обов'язок брати участь у
вихованні дитини і мають право на
особисте спілкування з нею. Той із
батьків, з ким проживає дитини, не має
права перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини (ст. 157 СК
України).

Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України суд
визначає способи участі одного з
батьків у вихованні дитини (періодичні
чи систематичні побачення, можливість
спільного відпочинку, відвідування
дитиною місця його проживання тощо),
місце та час їхнього спілкування. В
окремих випадках, якщо це викликано
інтересами дитини, суд може обумовити
побачення з дитиною в присутністю
іншої особи.

Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган
опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, інших осіб,
які бажають проживати з дитиною, брати
участь у її вихованні, а також на
підставі інших документів, які
стосуються справи. Суд може не
погодитися з висновком органу опіки та
піклування, якщо він є недостатньо
обґрунтованим, суперечить інтересам
дитини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у
порушення вимог ст. ст. 213, 214 та
апеляційний суд, перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК
України, на вищевказані вимоги закону
уваги не звернули; належним чином не
перевірили, чи наявні підстави для
позбавлення батьківських прав ОСОБА_5,
передбачені ст. 164 СК України; залишили
поза увагою зустрічний позов; не
встановили, чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, ураховуючи, що судами
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, що
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, рішення
суду першої інстанції та ухвала
апеляційного суду в оскаржуваній
частині підлягають скасуванню з
направленням справи в цій частині на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 08 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Сумської області від
28 травня 2013 року в частині задоволення
позову ОСОБА_3 про позбавлення
батьківських прав та в частині відмови
у зустрічному позові про визначення
способу у вихованні дитини скасувати,
справу в цій частині направити на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.С. Олійник

Судді:

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

І.К. Парінова