АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/224/14
Головуючий 1 інст. -Штих
Справа № 2 - 6100/08
Доповідач - - Карімова
Категорія: право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

30 січня 2014 року судова
колегія судової палати з цивільних
справ апеляційного

суду Харківської області
в складі:

головуючого - судді Карімової
Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

при секретарі Маковецькій О.П.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 17 липня 2008 року по
справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2009 року ОСОБА_5 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_6 про
визнання на підставі ч.1 ст. 57 СК
України та ч.3 ст. 357 ЦК України за нею
права власності на трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1.

Посилалася на те, що вказана
квартира (де вони з відповідачем
зареєстровані) була придбана за
договором купівлі-продажу 10 грудня 1993
року під час шлюбу з ОСОБА_6, але за її
власні кошти. Однак при оформленні
договору купівлі-продажу квартири
зазначено, що квартира належить
подружжю в рівних частках, на що вона
раніше не звернула увагу.

Упродовж багатьох років з дня
придбання квартири остання
ремонтувалася та поліпшувалася тільки
за її особисті кошти, а відповідач на
порушення вимог ст.. 360 ЦК України не
приймав участі у цих витратах, тому
вона має право на збільшення своєї
частки.

Відповідач ОСОБА_6 позовні вимоги
визнав, не спростовував і підстави
заявленого позову.

Рішенням Дзержинського районного
суду м. Харкова від 17 липня 2008 року
позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено: за
нею визнано право власності на
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 69 м.кв. З ОСОБА_6
стягнуто на користь ОСОБА_5 судові
витрати у вигляді судового збору в сумі
150 грн. та витрати на інформаційно -
технічне забезпечення розгляду справи
в сумі 30 грн.

На вказане судове рішення ОСОБА_4
подана апеляційна скарга відповідно до
ч.1ст. 292 ЦПК України з посиланням на те,
що оскаржуване рішення стосується його
прав та інтересів, оскільки на
виконання рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 28 липня 2003
року за його позовом до ОСОБА_6 про
стягнення суми боргу відділом
державної виконавчої служби
Дзержинського району накладено арешт
на частину спірної квартири, яка
належить ОСОБА_6, який тривалий час не
виконує це рішення суду і ще винен йому
близько 80 000 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
недоведеності тих обставин, які суд
вважав встановленими, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 17 липня 2008 року та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_5

Зазначає, що районним судом не
враховано, що відповідно до матеріалів
справи співвласниками квартири
АДРЕСА_1 є подружжя ОСОБА_5, яке
зареєстровано та проживає в цій
квартирі і на цей час, і позов
заявлений лише з метою зробити довшим
та тривалішим процес повернення йому
ОСОБА_6 боргу, і при розгляді справи
суд не з'ясував, що належна ОСОБА_6
частина квартири знаходиться під
арештом, та не залучив у якості
заінтересованих осіб його та ВДВС.

В запереченнях на апеляційну
скаргу ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_8
просять відхилити скаргу за
безпідставністю її доводів, оскільки
ОСОБА_4 не має статусу процесуального
суб'єкту, якому закон надає право
апеляційного оскарження, оскільки
ОСОБА_4 не має жодного відношення до
обставин придбання спірної квартири,
не має пріоритету у порівнянні з іншими
кредиторами, у тому числі порівняно з
нею, ОСОБА_5 Крім того ОСОБА_4 порушені
строки звернення до суду за захистом
своїх прав та не надано доказів того, що
на день ухвалення оскаржуваного
рішення не було чинних судових ухвал
або постанов ВДВС стосовно
безпосереднього арешту конкретного
нерухомого майна у вигляді квартири.

В запереченнях на апеляційну
скаргу відповідач ОСОБА_6 просить
відхилити скаргу за безпідставністю її
доводів та відсутності у ОСОБА_4 права
на оскарження рішення районного суду.
Просить розглянути справу за його
відсутності.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, що з'явилися до суду
апеляційної інстанції, перевіривши
матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що скарга підлягає задоволенню,
а рішення районного суду - скасуванню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 292 ЦПК України
право апеляційного оскарження рішення
суду надано також іншим особам, які не
залучалися до участі у справі, якщо суд
вирішив питання про її права і
обов'язки. При цьому оскарження цією
особою судового рішення може бути
зумовлено не лише покладенням на неї
обов'язків, а й втручанням в її майнові
та немайнові права, впливом на її
інтереси, створенням перешкод у
можливості реалізації її повноважень
та іншими несприятливими обставинами.

Враховуючи такі вимоги закону та
ту обставину, що ОСОБА_4 є стягувачем у
виконавчому провадженні, за яким
ОСОБА_6 є боржником, і постановою від
07.11.2006 року ВДВС Дзержинського району м.
Харкова накладений арешт на все майно
ОСОБА_6, судова колегія вважає наявним у
ОСОБА_4 права на оскарження рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 17 липня 2008 року.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом (ч.2). Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені у засіданні (ч.3).

Між тим оскаржуване рішення суду
першої інстанції не відповідає
вказаним вимогам ст. 213 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_5 та визнання за нею право
власності на трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 згідно
договору купівлі-продажу № 3-9004 від
10.12.1993 року є співвласниками
вищевказаної квартири в рівних
частках, зареєстровані в цій квартирі,
однак відповідач втратив інтерес до
квартири та став наймати інше житло.
Оскільки ОСОБА_5 за власні кошти
проводила поточний ремонт в квартирі,
самостійно сплачувала комунальні
послуги та з метою поліпшення житлових
умов за власні кошти провела
реконструкцію квартири, то вона має
право на збільшення своєї частки у
праві спільної часткової власності.

Судова колегія вважає, що такий
висновок суду першої інстанції не
ґрунтується на вимогах закону та
матеріалах справи, які були досліджені
судом.

Останні свідчать про те, що
відповідно до нотаріально
посвідченого договору № 3-9004 від 10
грудня 1993 року купівлі-продажу
трикімнатна квартира АДРЕСА_1 належить
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної
часткової власності в рівних частках.
При цьому при купівлі цієї квартири
останні як покупці передали, а
продавець ОСОБА_9 отримала від кожного
з покупців в рівних частках кошти за
продаж квартири.

Право власності на зазначену
квартиру було зареєстровано в
Харківському МБТІ 10.03.1994 році по 12
частці за ОСОБА_6 та ОСОБА_10, яка не
оспорювала ні договір купівлі-продажу
квартири, ні її державну реєстрацію в
установленому законом порядку.

За таких обставин доводи
позивачки ОСОБА_10 на те, що квартира
була придбана за її особисті кошти та є
її власністю, є безпідставними.

Відповідно до ч.3 ст. 357 ЦК України
співвласник має право на відповідне
збільшення своєї частки у праві
спільної часткової власності, якщо
поліпшення спільного майна, які не
можна відокремити, зроблені ним своїм
коштом за згодою всіх співвласників, з
додержанням встановленого порядку
використання спільного майна.

На порушення вказаних вимог
закону суд першої інстанції не з'ясував
чи поліпшення цього майна відбулося
тільки позивачкою, чи обома
співвласниками, які є подружжям і шлюб
між ними не розірваний до цього часу, за
сумісні кошти, чи можна ці поліпшення
відокремити та чи зроблені вони з
додержанням встановленого порядку
використання спільного майна.

На підтвердження позовних вимог
ОСОБА_10 не було надано достовірних
доказів до суду першої інстанції, який
на порушення вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК
України не перевірив чи не суперечить
закону визнання відповідачем позову,
чи не порушуються права, свободи чи
інтереси інших осіб.

Надані представником ОСОБА_5 -
ОСОБА_8 до суду апеляційної інстанції у
якості доказів на підтвердження
позову копія договору від 01.07.2007 р.
підряду на виконання робіт по
реконструкції та ремонту трикімнатної
квартири за адресою: АДРЕСА_1,
укладеного між ТОВ «Тера» та ОСОБА_5 та
кошторисом до цього договору, та
податкові накладні і товарні чеки за
2007-2008 р.р. на придбання побутових
товарів та будівельних матеріалів, не є
відповідно до ст.ст. 56-60 ЦПК України
достовірними доказами поліпшення
спірної квартири тільки ОСОБА_5 та за її
особисті кошти, оскільки остання та
ОСОБА_6 перебували та перебувають і на
цей час у шлюбі, і як подружжя мали
права розпоряджатися майном, що є
обєктом права спільної власності
подружжя відповідно до вимог ст.ст. 63-66
Сімейного Кодексу України.

При цьому проживання ОСОБА_6
окремо від дружини не впливало на
зміст його права власності на частину
квартири відповідно до вимог ч.2 ст. 317
ЦПК України.

З наданих апелянтом та сторонами
доказів вбачається, що ОСОБА_4 є
стягувачем у виконавчому провадженні,
за яким ОСОБА_6 є боржником, і
постановою від 07.11.2006 року ВДВС
Дзержинського району м. Харкова
накладений арешт на все майно ОСОБА_6

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 не
оспорював ту обставину, що ОСОБА_5 не
зареєструвала на підставі
оскаржуваного рішення суду своє право
власності на всю спірну квартиру,
оскільки на цю нерухомість накладена
заборона.

Доводи представника позивача
ОСОБА_8 на те, що позивач ОСОБА_5 також є
стягувачем за зобов'язаннями ОСОБА_6, і
ОСОБА_4 не має пріоритету у порівнянні з
іншими кредиторами, у тому числі
порівняно з ОСОБА_5, не підтверджені
відповідними доказами.

Посилання представника позивача
на те, що ОСОБА_4 порушені строки
звернення до суду за захистом своїх
прав є безпідставними, оскільки
ухвалою судді апеляційного суду
Харківської області від 11.11.2013 року
задоволено заяву ОСОБА_4 про поновлення
пропущеного процесуального строку.

Судова колегія вважає, що
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
недоведеність тих обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи, є
підставою відповідно до ст.. 309 ЦПК
України для скасування оскаржуваного
рішення та ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_5 за його недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303,304, п.2ч.1 ст. 307,
ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України,
судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити.

Скасувати рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 17 липня 2008
року та відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права
власності.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)