АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/6760/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/698/14
Головуючий у 1-й інстанції Материнко М.
Доповідач Пилипчук Л. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частина)

04 березня 2014 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Полтавської
області у складі:

головуючого: судді Пилипчук Л.І.,

суддів: Дряниці Ю.В., Карнауха П.М.,

при секретарі: Філоненко О.В.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду
м. Полтави від 14 листопада 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про визнання права власності на
земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд
із позовом до ОСОБА_3, в якому просив
визнати за ним право власності на
земельну ділянку площею 0,054 га,
розташовану в АДРЕСА_1, в рахунок
погашення зобов'язань ОСОБА_3 за
договором позики від 01 червня 2012 року;
стягнути із відповідачки судові
витрати, пов'язані з розглядом справи.

В обґрунтування позову зазначалося, що
01 червня 2012 року ОСОБА_3 позичила у
позивача 25 000,00 грн., про що нею
складено боргову розписку. У
забезпечення виконання боргових
зобов'язань позичальника сторони
обумовили, що в разі неповернення
грошових коштів відповідачка
передасть у власність позикодавця
належну їй земельну ділянку, про що у
розписці зроблено відповідне
посилання. Оскільки у визначений строк
борг не повернуто, позивач вважав, що у
нього виникло право на заставлену
земельну ділянку.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 14 листопада 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про визнання права власності на
земельну ділянку відмовлено.

Вказане рішення в апеляційному порядку
оскаржив позивач ОСОБА_1, який,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
права, просив скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
його позовних вимог.

Зазначає, що під час передачі коштів та
складення боргової розписки між ним та
ОСОБА_3 було досягнуто домовленості
щодо усіх істотних умов договору
позики.

Вважає, що місцевий суд безпідставно не
визнав договір застави дійсним.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які приймали участь у розгляді
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 01 червня 2012 року ОСОБА_3
взяла в борг у позивача грошові кошти у
розмірі 25 000,00 грн. зі строком
повернення до 01 жовтня 2012 року, що
підтверджується борговою розпискою
/а.с.7/.

З метою забезпечення повернення коштів
відповідачка вказала в розписці, що
передає в заставу ОСОБА_1 належну їй на
праві власності земельну ділянку
площею 0,0574 га, що розташована по
АДРЕСА_1.

Встановлено, що позика в обумовлений
строк не була повернута позикодавцеві.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частина 1 ст.572 ЦК України визначає, що в
силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

Згідно ч.1 ст.577 ЦК України, якщо
предметом застави є нерухоме майно, а
також в інших випадках, встановлених
законом, договір застави підлягає
нотаріальному посвідченню.

Аналогічна норму містить ст.13 Закону
України « Про заставу».

Стаття 14 вказаного закону визначає, що
недотримання вимог щодо форми договору
застави та його нотаріального
посвідчення тягне за собою недійсність
договору з наслідками, передбаченими
законодавством України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.220 ЦК
України у разі недодержання сторонами
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору такий договір є
нікчемним.

Відповідно до ч.2 ст. 215 УК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо визнання за ОСОБА_1 права
власності на земельну ділянку
відповідачки в рахунок погашення її
боргу, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
оскільки сторони не вчиняли
нотаріального посвідчення
зобов'язання, спрямованого на
забезпечення повернення позики, то
відповідне положення боргової
розписки є нікчемним та не породжує
правових наслідків.

Доводи апеляційної скарги висновки
суду першої інстанції не спростовують,
спрямовані на переоцінку доказів,
фактично зводяться до незгоди з
оцінкою обставин справи, наданою
районним судом.

Колегія суддів критично сприймає
судження позивача про необхідність
застосування до спірних правовідносин
норми ч.2 ст.220 ЦК України, за якою суд
може визнати нікчемний договір
дійсним.

Відсутність нотаріального посвідчення
правочину може бути компенсована
судовим рішенням лише за певних умов:
сторони домовилися щодо всіх істотних
умов договору; така домовленість
підтверджена письмовими доказами;
відбулося повне або часткове виконання
договору, одна із сторін ухилилася від
його нотаріального посвідчення. якщо
буде встановлено, що він відповідав
справжній волі особи, яка його вчинила,
та якщо нотаріальному посвідченню
правочину перешкоджала обставина, яка
від волі особи не залежала.

При цьому ОСОБА_1 не надав належних та
допустимих доказів в підтвердження
вказаних обставин, зокрема факту
ухилення боржника від нотаріального
посвідчення застави.

Однак колегія судів звертає увагу на
те, що за змістом ст.217 ЦК України
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, тому
позивач на підставі боргової розписки
має право вимагати у судовому порядку
стягнення із ОСОБА_3 грошових коштів.

З огляду на те, що рішення суду
відповідає вимогам закону, зібраним по
справі доказам, обставинам справи,
підстав для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі,
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 14 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подання
касаційної скарги протягом 20 днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ:
Л.І. Пилипчук

СУДДІ:
П.М. Карнаух

Ю.В. Дряниця