АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И[1]

26 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Вербової І.М.,
Панченка М.М.,

при секретарі: Шалапуді Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк»

на заочне рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 25 червня 2014
року

у цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа:
Державна реєстраційна служба України,
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, припинення права власності,
виселення та витребування
правовстановлюючих документів, -

В С Т А Н О В И
Л А:

В квітні 2014 року Публічне акціонерне
товариство «Дельта Банк»
(далі - ПАТ «Дельта Банк», Банк)
посилаючись на те, що відповідач
неналежним чином виконує умови
кредитного договору, укладеного з АКІБ
«УкрСиббанк», виконання якого
забезпечено іпотечним договором,
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, припинення права власності,
виселення та витребування
правовстановлюючих документів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що право
вимоги перейшло до позивача на
підставі Договору купівлі-продажу
права вимоги за кредитами, укладеного
між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта
Банк».

Заочним рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 26 червня 2014
року в задоволенні позову ПАТ «Дельта
Банк» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ПАТ «Дельта Банк» через свого
представника звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій зазначив,
що рішення суду є незаконним та
необґрунтованим, ухвалене з
неправильним застосуванням норм
матеріального права. Судом неповно
з'ясовано обставини, що мають істотне
значення для вирішення справи, а
висновки суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Зазначив, що
висновок суду про обов'язковість
надіслання боржнику досудової вимоги
не ґрунтується на вимогах
законодавства України, зокрема
суперечить вимогам Закону України «Про
іпотеку» (далі - Закон) оскільки
необхідне для застосування
позасудового врегулювання, та не є
обов'язковою обставиною для набуття
права на стягнення суми заборгованості
шляхом звернення до суду.

Просив заочне рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 25 червня 2014
року скасувати та постановити нове,
яким позов задовольнити в повному
обсязі.

Представник позивача - Загуменна А.В. в
судовому засіданні апеляційну скаргу
підтримала та просила задовольнити, з
підстав наведених в ній.

Відповідач та третя особа,
неодноразово належним чином
повідомлялися про час та місце
судового розгляду, в судове засідання
не з'явилися, причину неявки суду не
повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України,
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу за відсутності
відповідача та третьої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника позивача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, що заявлялись у суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 13 грудня 2007 року
між АКІБ «УкрСиббанк», яке на підставі
рішення загальних зборів від 27.10.2009
змінило назву на ПАТ «Укрсиббанк», та
ОСОБА_1 був укладений кредитний договір
про надання споживчого кредиту №
0 в сумі 404 000 грн. 00 коп. з терміном
погашення кредиту в строк до 12 грудня
2014 року та з оплатою 13,40% річних за весь
час користування кредитом.

Банк виконав свої зобов'язання, надавши
відповідачу кредитні кошти в повному
обсязі, проте відповідач не виконує
належним чином умови договору, та
станом на 21 лютого 2014 року
заборгованість ОСОБА_1 за кредитним
договором склала 623 620 грн. 16 коп.

Рішення суду в частині встановлення
факту неналежного виконання
відповідачем умов кредитного договору
та розміру заборгованості за кредитним
договором сторонами не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 13
грудня 2007 року, в якості забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
кредитним договором, між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено
договір іпотеки № 72539, за умовами якого
ОСОБА_1 в рахунок забезпечення
виконання умов кредитного договору
надав в іпотеку нерухоме майно, належне
йому на праві власності, а саме:
житловий будинок АДРЕСА_1, загальною
площею 70,50 кв.м., розташований по
АДРЕСА_1, та земельну ділянку,
кадастровий № 90282008, площею 0, 1000 га,
розташовану в АДРЕСА_1, загальною
вартістю вказаного майна 1 072 660 грн. 00
коп.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що
іпотекодержатель має право звернення
стягнення та предмет іпотеки у разі
порушення іпотекодавцем будь-якого
зобов'язання за цим договором, або
будь-якого зобов'язання, що
забезпечується іпотекою за цим
договором, у разі виникнення загрози
знищення, пошкодження чи втрати
предмета іпотеки та в інших випадках
відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 4.2 Договору іпотеки
звернення стягнення та предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса,
позасудового врегулювання у
відповідності до умов договору та
Закону України «Про іпотеку».

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк»
та ПАТ «Дельта Банк» був укладений та
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу права вимоги за
кредитами.

Відповідно із ч. 1 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволені позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що позов про
звернення стягнення на предмет іпотеки
подано передчасно та без дотримання
встановленого законом для цього
порядку, оскільки матеріали справи не
містять доказів про отримання ОСОБА_1
досудової вимоги передбаченої ст. 35
Закону України «Про іпотеку».

Проте колегія суддів не може
погодитись з таким висновком суду.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Так, відповідно до чинних положень, ч. 1
ст. 35 Закону України «Про іпотеку» зі
змінами, у разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпоткодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. У цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель має
право прийняти рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору.

Додержання виписаної процедури
попередження є обов'язковим для
випадку звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору (ст.
36 Закону), який є лише одним із трьох
основних, передбачених ч. 3 ст. 33 Закону
способів звернення стягнення на
предмет іпотеки (за рішенням суду, на
підставі виконавчого напису нотаріуса
або згідно з договором про задоволення
вимоги іпотекодержателя). Невиконання
іпотекодержателем указаної вимоги
закону у разі пред'явлення ним до суду
позову не є підставою для відмови в
позові, оскільки позивачем
реалізовується не позасудовий, а
судовий порядок звернення на
заставлене нерухоме майно.
Підтвердженням цього є ч. 2 ст. 35 Закону,
якою передбачено, що положення ч. 1 цієї
статті не є перешкодою для реалізації
права іпотекодержателя звернутися в
будь-який час за захистом своїх
порушених прав до суду в установленому
законом порядку.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 38
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ № 5 від
30 березня 2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» (далі -
Постанова) невиконання вимог ч. 1 ст. 35
Закону України «Про іпотеку» про
надіслання іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмової вимоги про порушення
зобов'язання не є перешкодою для
реалізації права іпотекодержателя
звернутися у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду.

Оскільки судом не враховано вказаних
положень матеріального права, рішення
суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, і зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування
судового рішення.

Колегія суддів погоджується з доводами
апеляційної скарги, щодо наявності
правових підстав для задоволення
позовних вимог Банку про звернення
стягнення на предмет іпотеки з
наступних підстав.

Як вбачається з позовної заяви, Банк
звернувся до суду з позовом про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом передачі іпотекодержателю
права власності на іпотечне майно.

Частиною другою статті 16 ЦК України
передбачено, що одним із способів
захисту цивільних прав та інтересів
судом може бути визнання права, в тому
числі права власності на майно. Суд
також може захистити цивільне право
або інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33
Закону України «Про іпотеку» звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36
Закону України «Про іпотеку» договір
про задоволення вимог
іпотекодержателя або відповідне
застереження в іпотечному договорі,
яке прирівнюється до такого договору,
за своїми правовими наслідками, може
передбачати передачу іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки в
рахунок виконання основного
зобов'язання в порядку, встановленому
статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Пунктами 39, 41 постанови Пленуму ВССУ з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012, зазначено, що з
урахуванням положень частини третьої
статті 33, статті 36, частини першої
статті 37 Закону України «Про іпотеку»
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Пунктом 4.2 договору іпотеки визначено,
що іпотекодержатель здійснює
звернення стягнення на предмет іпотеки
на підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса, позасудового
врегулювання у відповідності до умов
договору та Закону України «Про
іпотеку». Розділ 5 Договору містить
застереження про задоволення вимог
іпотекодержателя шляхом передачі
останньому права власності на предмет
іпотеки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Виходячи з положень частини другої
статті 16 ЦК України, частини третьої
статті 33, статті 36, частини першої
статті 37 Закону України «Про іпотеку»
не виключається можливість звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
передачі іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки в рахунок
виконання забезпечених іпотекою
зобов'язань за рішенням суду, оскільки
цими нормами передбачено задоволення
вимог іпотекодержателя шляхом набуття
права власності на предмет іпотеки, яке
ототожнюється зі способом звернення
стягнення, якщо такий спосіб
передбачено іпотечним договором.

Пунктом 5.2.1 Договору як одним із
способів звернення стягнення на
предмет іпотеки вказано передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки у порядку
встановленому Законом України «Про
іпотеку».

Іпотекодержатель набуває предмет
іпотеки у власність за вартістю,
визначеною на момент такого набуття на
підставі оцінки предмета іпотеки
суб'єктом оціночної діяльності. У разі
набуття права власності на предмет
іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний
відшкодувати іпотекодавцю перевищення
90 відсотків вартості предмета іпотеки
над розміром забезпечених іпотекою
вимог іпотекодержателя.

В межах повноважень, передбачених ч. 2
ст. 303 ЦПК України, колегією суддів
досліджено в судовому засіданні звіт
про експертну грошову оцінку земельної
ділянки, за яким ринкова вартість
земельної ділянки площею, 10 га, станом
на 30 жовтня 2014 року без урахування ПДВ
становить 208 800, 00 грн., та звіт про
незалежну оцінку вартості житлового
будинку, який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, за яким ринкова вартість
об'єкта без врахування вартості
земельної ділянки (без ПДВ) становить 416
200,00 грн., що загальною вартістю
становить 625000,00 грн.

За встановлених обставин колегія
суддів дійшла висновку, що позов в
частині звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом передачі
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
забезпечених іпотекою зобов'язань є
обґрунтованим та таким, що підлягає
задоволенню.

В зв'язку з тим, що позовні вимоги про
витребування правовстановлюючих
документів та припинення права
власності ОСОБА_1 на іпотечне майно є
похідними від позову про звернення
стягнення на це майно, то вони також
підлягають задоволенню.

Згідно з частиною четвертою статті 9,
статті 109 Житлового кодексу України,
статей 39-40 Закону України «Про іпотеку»
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення, яке є
предметом іпотеки, проводиться в
порядку, встановленому законом. При
цьому, суд за заявою іпотекодержателя
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
наявності підстав, передбачених
законом, ухвалює рішення про виселення
мешканців цього житлового будинку чи
житлового приміщення.

Разом з тим, колегія суддів дійшла
висновку про часткове задоволення
позовних вимог про виселення з огляду
на наступне.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1
позивач просив суд виселити
відповідача та усіх мешканців, які
проживають та зареєстровані за
вказаною адресою.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних та
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки вимоги заявлено лише до
ОСОБА_1, позов в частині виселення інших
мешканців, які зареєстровані та
проживають разом з відповідачем, не
підлягають задоволенню.

Враховуючи, що суд першої інстанції не
взяв до уваги наведені обставини та
норми закону, що регулюють встановлені
правовідносини, судове рішення не
відповідає вимогам щодо законності та
обґрунтованості, а тому підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 316, 317, 319, 325, 327 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
- задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 25 червня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту:

«Позов Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1,
третя особа: Державна реєстраційна
служба України про звернення стягнення
на предмет іпотеки, припинення права
власності, виселення та витребування
правовстановлюючих документів -
задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості в
розмірі 623620,16 грн. за договором
споживчого кредити № 0 звернути
стягнення на предмет іпотеки житловий
будинок, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, (ринкова вартістю об'єкта
оцінки складає 416200, 00 грн.) та земельну
ділянку що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1 (ринкова вартістю об'єкта
оцінки складає 208 800,00 грн.) шляхом
передачі Публічному акціонерному
товариству «Дельта Банк» () права власності на вказане майно.

Визнати за Публічним акціонерним
товариством «Дельта Банк» () право власності на житловий
будинок, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, та земельну ділянку що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Припинити право власності ОСОБА_1 на
житловий будинок, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1, та земельну ділянку що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Виселити з житлового будинку що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1.

Витребувати від ОСОБА_1 та передати
Публічному акціонерному товариству
«Дельта Банк» ()
правовстановлюючі документи на
житловий будинок та земельну ділянку,
які розташовані за адресою АДРЕСА_1 ».

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 753/6411/14-ц

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/10118/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Коренюк А.М.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Мазурик О.Ф.