Ухвала

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,
Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи: Тячівська державна
нотаріальна контора, Тересвянська
селищна рада, реєстраційна служба
Тячівського районного управління
юстиції Закарпатської області, про
визнання недійсним договору дарування,
повернення майна та визнання права
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 19 серпня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_1
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору
дарування, повернення майна та
визнання права власності.

Ухвалою Тячівського районного суду від
19 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3.
(ОСОБА_3) про визнання недійсним
договору дарування, повернення майна
та визнання права власності - залишено
без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207
ЦПК України, ОСОБА_1 залучено до
участі у справі, в якості відповідача.

ОСОБА_1 (ОСОБА_1) позовні вимоги
мотивувала тим, що перебуває із ОСОБА_1
у зареєстрованому шлюбі, під час якого
ними спільно у 1976 році було збудовано,
але документально не оформлено та не
введено в експлуатацію, жилий будинок
АДРЕСА_1, у якому вони дозволили
проживати рідній сестрі чоловіка -
ОСОБА_2

Проте у 2013 році їй стало відомо про
існування договору дарування від 22
червня 1976 року, згідно якого вони з
чоловіком подарували відповідачу
незавершений будівництвом вказаний
жилий будинок.

Посилаючись на невідповідність такого
договору вимогам закону, оскільки вона
його не підписувала, її підпис на ньому
підроблено, договір у визначеному
законом порядку не зареєстровано, а
відповідач тривалий час умовчувала
факт його існування, ОСОБА_1 просила
позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Тячівського районного суду
Закарпатської області від 18
червня 2014 року позов задоволено
частково.

Визнано недійсним договір дарування,
укладений 22 червня 1976 року між ОСОБА_1,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, згідно якого подружжя
ОСОБА_2 подарували відповідачу
незавершений будівництвом жилий
будинок АДРЕСА_1, повернуто вказаний
будинок попередньому власнику.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 19 серпня
2014 року, зазначене рішення районного
суду скасовано й у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у
повному обсязі.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення апеляційного суду скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, і залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, апеляційний суд
виходив з того, що позивачем пропущено
строк звернення до суду з даним
позовом.

Проте повністю з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати питання:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення апеляційного суду таким
вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що 22 червня 1976 року
між сторонами було укладено договір
дарування незавершеного будівництвом
жилого будинку АДРЕСА_1.

19 вересня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_1
звернулися до суду з позовом про
визнання такого договору недійсним, з
підстав невідповідності договору
вимогам закону через підробку підпису
від імені ОСОБА_1

Згідно висновку судово-почеркознавчої
експертизи № 1440 від 04 травня 2014
року рукописні записи та підписи від
імені ОСОБА_1 у вказаному договорі
виконані не позивачем, а іншою особою.

Отже, судом першої інстанції вірно
встановлено, що оскаржуваний договір
ОСОБА_1 не підписувався, унаслідок чого
були порушені права останньої щодо
користування спірним будинком.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність −? це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти
позовних вимог й просила застосувати
наслідки пропущення позивачем строку
позовної давності, що відповідно до ч.
ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України може бути
підставою для відмови у позові.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено,
що перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Пред'являючи позов у вересні 2013 року,
ОСОБА_1 зазначала, що про існування та
зміст договору дарування від 22 червня
1976 року, дізналася лише у серпні 2013
року, під час оформлення відповідачем
права на спірний будинок, а до цього
часу її правам на такий будинок нічого
не загрожувало, оскільки ОСОБА_2 не
оформляла й не реєструвала своє право
на нього протягом усіх 37 років.

Отже є передчасним висновок суду
апеляційної інстанції про те, що
позивач не могла не знати про своє
порушене право, так як з часу укладення
спірного договору й до теперішнього
часу постійно спілкувалася з
відповідачем.

Апеляційний суд, не навів належних та
допустимих доказів згідно вимог ст. ст.
57 - 59 ЦПК України на підтвердження
обізнаності ОСОБА_1 про порушення її
майнових прав та небажання звертатися
до суду за їх захистом, а обґрунтував
своє рішення припущеннями, що
заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

При цьому суд апеляційної інстанції у
порушення вимог ст. 303 ЦПК України
взагалі не перевірив законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд не врахував
те, що відповідно до п. п. 6, 7
«Прикінцевих та перехідних положень»
ЦК України правила Цивільного кодексу
України про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом. До позовів про визнання
заперечуваного правочину недійсним і
про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину,
право на пред'явлення якого виникло до
01 січня 2004 року, застосовується позовна
давність, встановлена для відповідних
позовів законодавством, що діяло
раніше, й у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та невірно застосував
норми матеріального права.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції не встановлені, рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 19 серпня
2014 року скасувати.

Справу передати на новий апеляційний
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.П. Касьян

Судді:
Т.П. Дербенцева

С.О.
Карпенко

Д.О.
Остапчук

В.О.
Савченко