У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення грошових коштів за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 07 травня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 25 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що 29 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 було укладено попередній
договір купівлі-продажу земельної
ділянки. Відповідно до п. 1 вказаного
договору відповідач зобов'язувалась
продати позивачу земельну ділянку
площею 1000 кв.м за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до п. 3 вказаного договору,
вартість земельної ділянки сторони
погодили у сумі 339 045 грн. До підписання
попереднього договору позивач сплатив
відповідачу аванс у сумі 43 тис. грн., що
підтверджується п. 4 укладеного
попереднього договору від 29 серпня 2008
року. Відповідно до п. 5 вказаного
договору, сторони погодили укласти та
нотаріально посвідчити основний
договір не пізніше 04 грудня 2008
року. Відповідно до п. 10 укладеного
попереднього договору, у випадку
безпідставної відмови відповідача від
продажу земельної ділянки у погоджений
сторонами строк, відповідач повертає
позивачу суму одержаного авансу та
сплачує пеню у розмірі 100% суми
сплаченого авансу. Так як основний
договір купівлі-продажу земельної
ділянки не було укладено внаслідок
безпідставної відмови відповідача,
позивач просив суд стягнути з
відповідача 86 тис. грн. авансу, пеню та
судові витрати у справі.

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 07
травня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Хмельницької області від 25 червня 2014
року, позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто
з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
грошові кошти у розмірі 86 тис. грн.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить вказані судові рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що відповідачка не
вчинила конкретних дій, визначених
умовами попереднього договору, на
укладення договору купівлі-продажу
земельної ділянки, тому має повернути
позивачу одержаний аванс і сплатити
штрафні санкції.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки вони не ґрунтуються
на матеріалах справи та суперечать
нормам матеріального та
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що 29 серпня 2008 року
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 уклали
попередній договір, посвідчений
приватним нотаріусом Хмельницького
міського нотаріального округу
ОСОБА_5, за умовами якого ОСОБА_4
зобов'язалася до 4 грудня 2008 року
продати, а ОСОБА_3 - купити земельну
ділянку. Продаж земельної ділянки мав
бути вчинений сторонами за 339 045 грн., що
на момент укладення цього договору за
офіційним курсом Національного банку
України становило 70 тис. доларів США (а.
с. 4).

На підтвердження свого
наміру на укладення договору
купівлі-продажу земельної ділянки
ОСОБА_3 до підписання попереднього
договору сплатив ОСОБА_4 43 тис. грн.
авансу (а. с. 4).

Відповідно до ч. ч. 2, 3
ст. 635 ЦК України сторона, яка
необгрунтовано ухиляється від
укладення договору, передбаченого
попереднім договором, повинна
відшкодувати другій стороні збитки,
завдані простроченням, якщо інше не
встановлено попереднім договором або
актами цивільного законодавства.

Зобов'язання, встановлене попереднім
договором, припиняється, якщо основний
договір не укладений протягом строку (у
термін), встановленого попереднім
договором, або якщо жодна із сторін не
направить другій стороні пропозицію
про його укладення.

У п. 5 попереднього договору сторони
погодили укласти та нотаріально
посвідчити основний договір не пізніше
04 грудня 2008 року. Відповідно до
п. 10 договору, у випадку безпідставної
відмови відповідача від продажу
земельної ділянки у погоджений
сторонами строк, відповідач повертає
позивачу суму одержаного авансу та
сплачує пеню у розмірі 100% суми
сплаченого авансу.

Як вбачається з наданих позивачем
довідок приватного нотаріуса ОСОБА_5,
акту від 04 грудня 2008 року, ОСОБА_4 до
нотаріуса для укладення договору
купівлі-продажу земельної ділянки у
строк встановлений попереднім
договором не з'явилася (а. с. 5, 24, 44).

Разом з тим беззаперечних доказів
тієї обставини, що мала місце
безпідставна відмова відповідача від
продажу земельної ділянки у погоджений
строк, суди не навели.

Відповідно до п. 12 попереднього
договору, зобов'язання про укладення
договору купівлі-продажу припиняється,
якщо жодна із сторін не звернеться до
другої сторони з пропозицією про
підписання договору купівлі-продажу
протягом трьох днів від дати,
зазначеної у п. 1 цього договору.

Суди, посилаючись на вищевказані
обставини та норми матеріального
права, дійшли висновку, що відповідачка
повинна повернути позивачу одержаний
аванс і сплатити штрафні санкції.

Крім того, суди також виходили з того,
що доводи відповідачки про
застосування позовної давності є
необгрунтовними, оскільки у
попередньому договорі не встановлений
строк (термін), до якого ОСОБА_4 мала
сплатити ОСОБА_3 аванс і неустойку, тому
останній мав право вимагати виконання
цього обов'язку з моменту невиконання
відповідачкою вимоги позивача від 31
грудня 2013 року про виконання
зобов'язання щодо повернення авансу та
сплати пені.

При цьому суди невірно розтлумачили
норми матеріального права щодо
застосування позовної давності та не
звернули належної уваги на зміст
п. п. 5, 10 та п. 12 попереднього
договору, згідно яких строк виконання
зобов'язання настав 04 грудня 2008 року,
відповідачка з пропозицією про
підписання договору купівлі-продажу
протягом трьох днів від 04 грудня
2008 року до позивача не звернулася, тому
зобов'язання про укладення основного
договору припинилося.

У силу ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

За зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 подала до суду першої інстанції
про застосування позовної давності (а.
с. 26).

За таких обставин суду належало
перевірити поважність причин пропуску
строку позовної давності, наявність
підстав для повернення позивачу суму
одержаного авансу, і в залежності від
встановленого вирішити спір у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права.

Таким чином суди у порушення вимог ст.
ст. 212-214, 315 ЦПК України не врахували
норми матеріального та процесуального
права, які регулюють спірні
правовідносини, не врахували положення
договору оренди щодо відповідальності
сторін, не встановили обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, відповідно до ст. 338
ЦПК України ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 07 травня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 25
червня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко