Справа № 206/4850/14-ц
Провадження № 2/206/1177/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" серпня 2014 р.
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя:
Маштак К.С.

при секретарі:
Таран А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської
міської ради, треті особи: Восьма
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора, ОСОБА_2 про визнання права
власності на частину будинку в порядку
спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

22 липня 2014 року позивач ОСОБА_1
звернулася до Самарського районного
суду м. Дніпропетровська з позовом до
Дніпропетровської міської ради, треті
особи: Восьма Дніпропетровська
державна нотаріальна контора, ОСОБА_2
про визнання права власності на
частину будинку в порядку спадкування.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року
помер ОСОБА_3, який є рідним дядьком її
батька ОСОБА_4, та її дідусем, що мешкали
до смерті за адресою: АДРЕСА_2.
Відповідно до заповіту від 11.12.1987
ОСОБА_3 заповів належні йому 60/100 частин
будинку АДРЕСА_2 її батькові ОСОБА_4.
Після смерті дідуся її батько до
нотаріальної контори не встиг
звернутися та не оформлював спадкових
документів у зв'язку зі своєю хворобою,
а потім і смертю. Після смерті батька
вона є єдиною спадкоємицею за
заповітом від 19.05.2010 року. Позивач
згідно уточнених позовних вимог
просить визнати за ОСОБА_1 право
власності в порядку спадкування за
заповітом на спадкове майно, а саме 60/100
частин домоволодіння АДРЕСА_2, що
складається з: у житловому будинку
літ.А-1: приміщення 1-1 - тамбур, площею 1,40
кв.м., 1-2 - прихожа, площею 7,40 кв.м, 1-3
кухня, площею 7,10 кв.м., 1-4 - житлова
кімната, площею 14,20 кв.м, 1-5 - житлова
кімната, площею 8,60 кв.м., а?-1 - веранда,
площею 1,60 кв.м., аІ-1 - погріб під А-1,
площею 3,10 кв.м, літні кухні літ. Б,
площею 21,90 кв.м, літ. В, площею 13,00 кв.м,
вбиральня літ. Г, площею 1,00 кв.м.

В судовому засіданні представник
позивача, уточнені позовні вимоги
підтримала та просила задовольнити в
повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені у позовній заяві.

В судове засідання представник
відповідача не з'явився, надав суду
заяву, в якій просить розглядати справу
за його відсутності та вирішити спір на
підставі матеріалів які містяться в
матеріалах справи.

Третя особа, ОСОБА_2 в судовому
засіданні не заперечував проти
задоволення уточнених позовних вимог
про визнання за позивачкою права
власності на нерухоме майно в порядку
спадкування.

Представник третьої особи восьмої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, третьої особи, дослідивши та
вивчивши матеріали справи, вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі
дублікату свідоцтва про право
власності ОСОБА_5 належало 50/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_2, що
підтверджується витягом про державну
реєстрацію Комунального підприємства
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації» (а.с.4-5).

ОСОБА_3 відповідно до дублікату
договору купівлі-продажу від 22.06.1979
року купив у ОСОБА_6 10/100 частини
домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с. 6).

Згідно свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_1, актовий запис № 1004 ОСОБА_3 помер
ІНФОРМАЦІЯ_5 року (а.с. 7).

З 10.10.1968 року до дня смерті ОСОБА_3 був
зареєстрований в належному йому
домоволодінні, що підтверджується
копією домової книги (а.с. 8-15).

Згідно довідки голови квартального
комітету ОСОБА_4 1947 року народження був
зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, та з
лютого 2001 року за адресою АДРЕСА_2 та
здійснював догляд за важкохворим
ОСОБА_3 1928 року народження по день його
смерті по ІНФОРМАЦІЯ_5 року (а.с. 16).

З довідки КП «ЖХ Самарського району»
вбачається, що ОСОБА_4 був
зареєстрований 27.03.2012 року за адресою
АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_2, актовий запис № 766, ОСОБА_4 помер
ІНФОРМАЦІЯ_6 року (а.с. 18, 51).

Як вбачається із заповіту від 11.12.1987
року ОСОБА_3 заповів ОСОБА_4 усе належне
йому майно, де б воно не було та з чого б
воно не складалося (а.с. 19).

Відповідно до заповіту від 19.05.2010 року
ОСОБА_4 все своє майно, де б воно не було
і з чого б воно не складалось, і все те,
що йому буде належать на день смерті і
на що він за законом матиме право
заповів своїй донці ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 20, 55).

Згідно технічного паспорту 60/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_2, складається з
житлового будинку літ.А-1: приміщення 1-1
- тамбур, площею 1,40 кв.м, 1-2 - прихожа,
площею 7,40 кв.м, 1-3 кухня, площею 7,10 кв.м,
1-4 - житлова кімната, площею 14,20 кв.м, 1-5 -
житлова кімната, площею 8,60 кв.м, а?-1 -
веранда, площею 1,60 кв.м, аІ-1 - погріб під
А-1, площею3,10 кв.м, літні кухні літ.Б,
площею 21,90 кв.м, літ.В, площею 13,00 кв.м,
вбиральня літ.Г, площею 1,00 кв.м. (а.с. 21-24).

Відповідно до ухвали Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
19 червня 2009 року про визнання мирової
угоди, укладеної між ОСОБА_7 та ОСОБА_2,
за ОСОБА_8 визнано право власності на
20/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с.
26).

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 19.08.2006 року
спадкоємцем майна ОСОБА_9 є ОСОБА_2,
спадкове майно складається з 20/100
частини домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с. 27).

Як вбачається з витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно 20/100
частин домоволодіння АДРЕСА_2 належить
ОСОБА_2 (а.с. 28).

19.03.2002 року, ОСОБА_4 звернувся із заявою
до Восьмої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори про
прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5
та видачу свідоцтво про право на
спадщину згідно заповіту на
домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с. 48).

Відповідно до заяви від 07.09.2012 року
ОСОБА_1 звернулася до восьмої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори про прийняття
спадщини за заповітом після смерті
батька ОСОБА_4 (а.с. 50).

Згідно інформаційної довідки № 31604281
від 07.09.2012 року, у спадковому реєстрі
значиться заповіт № 49345961 посвідчений
19.05.2010 року, спадкодавець - ОСОБА_4 (а.с.
53-54).

Як вбачається з копії паспорту, ОСОБА_1
з 21.11.2005 року зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с. 56).

Згідно довідки серія МСЕ - ДНА - 01 № 507035
ОСОБА_4 мав третю групу інвалідності з
01.01.2006 року (а.с. 56).

Вказані вище спірні правовідносини
регулюються ЦК УРСР та ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом.

Згідно ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин
може залишити за заповітом усе своє
майно або частину його (не виключаючи
предметів звичайної домашньої
обстановки і вжитку) одній або кільком
особам як тим, що входять, так і тим, що
не входять до кола спадкоємців за
законом, а також державі або окремим
державним, кооперативним та іншим
громадським організаціям.

Відповідно до вимог ст. 541 ЦК УРСР
заповіт повинен бути укладений у
письмовій формі з зазначенням місця і
часу його укладення, підписаний
особисто заповідачем і нотаріально
посвідчений.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину: якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном; якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Відповідно до ст. 551 ЦК УРСР якщо
спадкоємець, закликаний до
спадкоємства за законом або за
заповітом, помер після відкриття
спадщини, не встигнувши її

прийняти в установлений строк (стаття
549 цього Кодексу), право на

прийняття належної йому частки
спадщини переходить до його
спадкоємців (спадкова трансмісія).

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що
спадкуванням є перехід права та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 ЦК України передбачає, що
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України передбачено,
що до складу спадщини входять усі права
та обов'язки, що належали спадкодавцеві
на момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ч. 1 ст. 1268 ЦК України,
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Незалежно від часу
прийняття спадщини вона належить
спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини.

Відповідно до положень ст. 1269 ЦК
України спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно із
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст.1276 ЦК України якщо
спадкоємець за заповітом або за
законом помер після відкриття спадщини
і не встиг її прийняти, право на
прийняття належної йому частки
спадщини, крім права на прийняття
обов'язкової частки у спадщині,
переходить до його спадкоємців
(спадкова трансмісія). Право на
прийняття спадщини у цьому випадку
здійснюється на загальних підставах
протягом строку, що залишився. Якщо
строк, що залишився, менший як три
місяці, він подовжується до трьох
місяців.

Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України
відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено
обов'язок спадкоємця звернутися за
свідоцтвом про право на спадщину на
нерухоме майно. Проте нормами цих
статей, так само як й іншими нормами
цивільного права, не визначено
правових наслідків недотримання
такого обов'язку у виді втрати права на
спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на
спадщину, яке пов'язується з її
прийняттям, як майнового права
зумовлює входження права на неї до
складу спадщини після смерті
спадкоємця, який не одержав свідоцтва
про право на спадщину та не здійснив
його державної реєстрації. Таким чином,
за умови прийняття спадщини у
встановленому законом порядку, вона
належить спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини незалежно від оформлення
права на спадщину.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду
України у пункті 23 своєї постанови № 7
від 30 травня 2008 року «Про судову
практику у справах про спадкування» у
разі відмови нотаріусу в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у своєму листі №
24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування» (пункт 3.1. умовою для
переходу в порядку спадкування права
власності на об'єкти нерухомості, в
тому числі житловий будинок, інші
споруди, земельну ділянку є набуття
спадкодавцем зазначеного права у
встановленому законодавством України
порядку.

Визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку. Якщо
нотаріусом обґрунтовано відмовлено у
видачі свідоцтва про право на спадщину,
виникає цивільно-правовий спір, що
підлягає розглядові у позовному
провадженні.

Відповідно до положень статті 3 Закону
України від 01 липня 2004 року «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту
такої реєстрації.

Однак, право власності та інші речові
права на нерухоме майно, набуті згідно
з діючими нормативно-правовими актами
до набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Права на нерухоме майно, що виникли до
набрання чинності цим Законом,
визнаються дійсними у разі відсутності
їх державної реєстрації, передбаченої
цим Законом, за таких умов: якщо
реєстрація прав була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна
особа вправі звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів, а в інтересах інших осіб, або
державних чи суспільних інтересах лише
у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути визнання
права.

Аналізуючи факти, встановлені у
судовому засіданні в їх сукупності,
співвідношуючи їх зі змістом
приведених норм, суд вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню,
оскільки докази позивача знайшли своє
підтвердження в судовому засіданні.

Судом роз'яснювалось сторонам,
представникам сторін, третім особам
положення ст.ст. 10, 57-60 ЦПК України та
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій, а також те, що суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених ними вимог і на підставі
наданих доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь справі, при цьому суд
приймає до розгляду тільки ті докази,
які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Виходячи з вищенаведених обставин
справи, а також діючого матеріального
закону, з урахуванням загальних засад
цивільного судочинства відповідно до
п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України,
а саме: справедливості,
добросовісності та розумності, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 до Дніпропетровської
міської ради, треті особи: Восьма
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора, ОСОБА_2 про визнання права
власності на частину будинку в порядку
спадкування підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Оцінюючи усі докази, досліджені в ході
судового засідання в їх сукупності, суд
приходить до висновку, що існують всі
правові підстави для визнання за
ОСОБА_1 право власності в порядку
спадкування за заповітом на 60/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_2.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 524, 534, 541, 548, 549, 551 ЦК УРСР ст.ст. 15, 16,
392, 1217, 1218, 1220-1223, 1233, 1247, 1248, 1258, 1268-1270, 1276,
1296-1298 ЦК України, ст.ст. 4 - 8, 10, 11, 18, 57 - 60,
79, 88, 169, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в
порядку спадкування за заповітом на
спадкове майно, а саме 60/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_2, що складається
з житлового будинку літ.А-1: приміщення
1-1 - тамбур, площею 1,40 кв.м, 1-2 - прихожа,
площею 7,40 кв.м, 1-3 кухня, площею 7,10 кв.м,
1-4 - житлова кімната, площею 14,20 кв.м, 1-5 -
житлова кімната, площею 8,60 кв.м, а?-1 -
веранда, площею 1,60 кв.м, аІ-1 - погріб під
А-1, площею 3,10 кв.м, літні кухні літ.Б,
площею 21,90 кв.м, літ.В, площею 13,00 кв.м,
вбиральня літ.Г, площею 1,00 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення

Головуючий суддя:
К.С. Маштак