Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко
С.О., Остапчука
Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
указаним позовом, в обґрунтування
вимог посилаючись на те, що 24 жовтня 2007
року між банком та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір №
DN80AJ00000306, за умовами якого остання
отримала кредит у розмірі 90 653,86 дол.
США зі сплатою 9,96 % річних на суму
залишку заборгованості за кредитом, з
кінцевим терміном повернення до 23
жовтня 2014 року.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 24 жовтня 2007
року між банком та ОСОБА_4 було укладено
договір поруки № DN80AJ00000306, на підставі
якого останній зобов'язався солідарно
з боржником відповідати перед банком
за належне виконання ОСОБА_3
зобов'язань за кредитним договором.

Крім того, на забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором 20
жовтня 2010 року між банком та публічним
акціонерним товариством «Акцент-Банк»
(далі - ПАТ «Акцент-Банк») було укладено
договір поруки № 167, на підставі якого
товариство зобов'язалось солідарно з
боржником відповідати перед банком за
належне виконання ОСОБА_3 зобов'язань
за кредитним договором у розмірі 10 000
грн.

ОСОБА_3 належним чином зобов'язання за
кредитним договором не виконує,
внаслідок чого утворилась
заборгованість у розмірі 62 364,63 дол. США.
Враховуючи викладене, банк просив
стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
заборгованість у розмірі 61 113,07 дол. США,
що еквівалентно 488 293 грн 42 коп., з яких: 41
224,02 дол. США - заборгованість за
кредитом; 10 102,24 дол. США -
заборгованість за процентами, 2658,10 дол.
США - комісія, 5 380,73 дол. США - пеня, 31,29
дол. США - штраф (фіксована частина), 2968,25
дол. США - штраф (процентна складова); та
солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ПАТ
«Акцент-Банк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська
від 15 березня 2013 року в
позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 грудня
2013 року рішення Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
15 березня 2013 року скасовано та ухвалено
нове рішення про задоволення позову.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
від 24 жовтня 2007 року № DN80AJ00000306 у
розмірі 62 364,63 дол. США, з яких:
заборгованість за кредитом - 41 224,02 дол.
США, заборгованість з процентів за
користування кредитом - 10 102,24 дол. США,
заборгованість з комісії за
користування кредитом - 2658,10 дол. США,
пені за несвоєчасне виконання
зобов'язань - 5 380,73 дол. США, штрафу
(фіксована частина) - 31,29 дол. США, штрафу
(процентна складова) - 2968,25 дол. США.
Стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк»
заборгованість за кредитним договором
та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» у розмірі 10 000 грн.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
закрити провадження в частині позову
до ПАТ «Акцент-Банк» та в іншій частині
справу направити на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на невідповідність
висновків апеляційного суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Обговоривши доводи касаційних скарг,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенні з таких підстав.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження судового
рішення може бути неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права.

Суд не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення (ч. 3 ст. 335 ЦПК
України).

Відповідно до ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення апеляційного суду таким
вимогам закону не відповідає.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в позові, виходив
із того, що позивачем не надано
належних доказів, які б підтверджували
надання кредиту відповідачці в розмірі
90 653,86 дол. США та не надано доказів
перерахування коштів на сплату
страхових платежів. Також, беручи до
уваги реалізацію предмета застави та
надходження коштів на погашення
заборгованості, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги належним чином не
обґрунтовані, тому відсутні підстави
для задоволення позову.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про задоволення позову,
виходив із того, що звернення стягнення
на предмет застави не є перешкодою для
пред'явлення позову про стягнення
заборгованості за тим самим кредитним
договором, у разі якщо на час розгляду
справи заборгованість за кредитним
договором не погашена, тому дійшов
висновку про солідарне стягнення на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором:
з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 62 364,63 дол.
США та з ПАТ «Акцент-Банк» і ОСОБА_3 у
розмірі 10 000 грн.

Однак у повній мірі з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна,
оскільки суд дійшов їх з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Апеляційним судом встановлено, що 24
жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір № DN80AJ00000306, за
умовами якого остання отримала кредит
у розмірі 90 653,86 дол. США зі сплатою 9,96 %
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом, з кінцевим терміном
повернення до 23 жовтня 2014 року.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 24 жовтня 2007
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4
було укладено договір поруки №
DN80AJ00000306, на підставі якого останній
зобов'язався солідарно з боржником
відповідати перед банком за належне
виконання ОСОБА_3 зобов'язань за
кредитним договором.

Крім того, на забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором 20
жовтня 2010 року між банком та ПАТ
«Акцент-Банк» було укладено договір
поруки № 167, на підставі якого
підприємство зобов'язалось солідарно з
боржником відповідати перед банком за
належне виконання ОСОБА_3 зобов'язань
за кредитним договором у розмірі 10 000
грн.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

ОСОБА_3 належним чином зобов'язання за
кредитним договором не виконує,
внаслідок чого утворилась
заборгованість у розмірі 62 364,63 дол. США,
яка складається з: заборгованості за
кредитом - 41 224,02 дол. США,
заборгованості за процентами - 10 102,24
дол. США, комісії - 2658,10 дол. США, пені - 5
380,73 дол. США, штрафу (фіксована частина)
- 31,29 дол. США, штрафу (процентна
складова) - 2968,25 дол. США.

Згідно з положенням ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч. 3
ст. 549 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

За загальним правилом період, за який
нараховується пеня за прострочення
виконання зобов'язання, не може
перевищувати один рік (пункт перший
частини другої статті 258 ЦК України).

При цьому виходячи з правової природи
пені, яка нараховується за кожен день
прострочення, право на позов про
стягнення пені за кожен окремий день
виникає щодня на відповідну суму, а
позовна давність за позовом про
стягнення пені відповідно до статті 253
ЦК України обчислюється по кожному дню,
за який нараховується пеня, окремо,
починаючи з дня, коли кредитор дізнався
або повинен був дізнатися про
порушення права.

Отже, аналіз норми ч. 2 ст. 258 ЦК України
дає підстави для висновку про те, що
стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями
перед зверненням кредитора до суду.

Відповідно до розрахунку
заборгованості за кредитним договором,
наданого банком, пеня за несвоєчасне
виконання зобов'язань почала
нараховуватись банком з 23 січня 2009 року
(а.с. 71).

Оскільки право на стягнення пені в
кредитора виникло з наступного дня
після 23 січня 2009 року, а до суду банк
звернувся лише - 30 березня 2013 року, то
пеня підлягає стягненню лише в межах
одного року до дня пред'явлення позову.

Стягнувши пеню за весь час
прострочення, починаючи з 23 січня
2009 року, апеляційний суд неправильно
застосував норму п. 1 частини ч. 2 ст. 258
ЦК України.

Такі висновки викладені в і постанові
Верховного Суду України від 03
вересня 2014 року в справі № 6-100цс14, які
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковими для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України.

Таким чином, апеляційний суд, ухвалюючи
нове рішення про задоволення позову в
частині стягнення пені, у порушення
вимог ст. ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК України на
вищевказані вимоги закону уваги не
звернув; не навів мотивів задоволення
позову в цій частині та стягнення
солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пені за
весь період заборгованості, не
перевірив заперечення відповідачів
щодо застосування положень ч. 2 ст. 258 ЦК
України та не з'ясував, за який період
підлягає стягненню пеня та в якому
розмірі.

Крім того, стягуючи з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
заборгованість за кредитним договором
у доларах США, апеляційний суд не
звернув уваги на положення ст. 99
Конституції України та ст. ст. 192, 193, 533
ЦК України.

Так, відповідно до ст. 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня.

Згідно зі статтею 192 ЦК України
законним платіжним засобом,
обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня. Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях. Використання іноземної
валюти, а також платіжних документів в
іноземній валюті при здійсненні
розрахунків на території України за
зобов'язаннями допускається у
випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом (ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК
України).

Статтею 5 Декрету
Кабінету Міністрів України від 19
лютого 1993 року № 15-93 «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій НБУ. Операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі письмового
дозволу (генеральна ліцензія) на
здійснення операцій з валютними
цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього
Декрету.

Отже, вирішуючи спір
про стягнення боргу за кредитним
договором в іноземній валюті, суд
повинен установити наявність в банку
ліцензії на здійснення операцій з
валютними цінностями, а встановивши
вказані обставини,- стягнути грошову
суму в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 533
ЦК України, якщо в зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті в гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Такі висновки викладені в постанові
Верховного Суду України від 24
вересня 2014 року в справі № 6-145цс14, які
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковими для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, ураховуючи, що апеляційним
судом допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
рішення апеляційного суду не може
вважатись законним та обґрунтованим,
тому підлягає скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпровської області від 11 грудня
2013 року скасувати, справу направити на
новий судовий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

О.П. Касьян

Судді:

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук