Справа № 739/1644/14-ц
Провадження № 2/739/372/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2014 р.

м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд
Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря - Лукаш Н.Я.,

позивачки - ОСОБА_1,

відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні відповідача -
Новгород-Сіверська міська рада
Чернігівської області, про визнання
права власності на будівельні
матеріали,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (далі
- відповідачі) про визнання права
власності на будівельні матеріали з
яких збудовано погріб, розташований за
адресою: Чернігівська область, м.
Новгород-Сіверський, АДРЕСА_1. У
судовому засіданні, у зв'язку зі зміною
нумерації будинків по АДРЕСА_3,
уточнила адресу розташування
вказаного майна, зазначивши, що воно
розташоване в м. Новгороді-Сіверському
по АДРЕСА_2.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що з
грудня 1988 року по листопад 2013 року вона
проживала разом зі своєю сім?єю в
квартирі, розташованій у будинку за
вказаною адресою. З 1992 року вона
постійно користувалася ? частиною
погреба, розташованого біля їхнього
будинку, що був збудований попередніми
жителями будинку, яким вона сплатила за
цей погреб значні кошти. У 2003 році вони
придбала іншу ? частину вказаного
погреба, який переобладнали для
користування через один вхід. Водночас
документально як будівля, вказаний
погріб не оформлений, документів на
його будівництво та придбання у неї
немає. На даний час власниками будинку,
розташованого по АДРЕСА_2 є родина
ОСОБА_3, які відмовляються компенсувати
їй вартість зазначеного погребу, що
оцінюється нею вартістю використаних
при будівництві будівельних
матеріалів та становить 1 000 грн. У
зв'язку з цим вона вирішила забрати
будівельні матеріали, з яких збудовано
погріб, але відповідачі їй чинять
перешкоди, вважаючи, що вона не має
права на це. Оскільки вона з 1992 року
володіла вказаним погребом, вважає, що
за нею має бути визнане право власності
за набувальною давністю на будівельні
матеріали, з яких він збудований.

Відповідачами подано заперечення
проти позову, відповідно до яких
будинок, розташований по АДРЕСА_1 в м.
Новгороді-Сіверському, в якому
проживала позивачка і в якому вони
проживають на даний час, свого часу
належав підприємству ПМК-212 та
використовувався як гуртожиток. При
цьому біля нього було збудовано
декілька льохів, які використовувалися
жителями гуртожитку, зокрема й той, що є
предметом спору. Вони з родиною
приватизували зазначений гуртожиток і
на даний час він є житловим будинком, в
якому проживає їхня родина. Позивачка
проживала у цьому гуртожитку з 1988 року
по 2013 ріка, у зв'язку з чим
користувалася спірним льохом, тобто
право користуватися льохом у позивачки
було похідним від права користування
гуртожитком. Оскільки на даний час
позивачка не проживає в гуртожитку, то
право користуватися льохом вона також
втратила, оскільки він був
приналежністю головної речі -
гуртожитку. Також зазначається про
відсутність будь-яких належних та
допустимих доказів купівлі позивачкою
спірного льоху чи його будівництва та
вказується, що демонтаж льоху значно
погіршить стан земельної ділянки, яку
вони мають намір приватизувати.

У судовому засіданні позивачка свої
позовні вимоги підтримала та просила
їх задовольнити, пояснивши, що частина
спірного погреба була придбана нею у
родини ОСОБА_9 у 1992 році, при цьому
офіційно вказаний погріб не
зареєстрований, договір куплі-продажу
не укладався. У 2002 році вони почали
користуватися іншою частиною даного
погребу та переобладнали його для
використання через один вхід. У
листопаді 2013 року міською радою її
родині було придбано житло, в якому
вони на даний час проживають. Водночас
вони продовжували користуватися
спірним погребом. Влітку 2014 року
відповідачка повідомила їй, що планує
приватизувати земельну ділянку біля
будинку по АДРЕСА_2, на якій
розташований спірний погріб, у зв?язку
з чим вона пропонувала їй придбати
погріб за 1 000 грн. однак та відмовилася,
при цьому створює перешкоди намаганням
розібрати погріб та забрати будівельні
матеріали, з яких він збудований.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому
засіданні висловилася проти
задоволення позову з підстав, вказаних
у запереченнях проти позову, пояснивши,
що її родина на даний час є власником
будинку, в частині якого до листопада
2013 року проживала позивачка. Після
переїзду позивачка продовжувала
користуватися розташованим біля
будинку погребом, хоча право на це
втратила, оскільки даний погріб є
приналежністю до будинку, тому вважає,
що позивачка не має права на нього та
будівельні матеріали з яких він
виготовлений. На даний час її родина
займається оформленням права
власності на земельну ділянку біля
будинку, на якій розташовано спірний
погріб, рішенням міської ради ця
земельна ділянка передана у власність
її родині, однак у встановленому
законом порядку державну реєстрацію
права власності ще не здійснено.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні
висловився проти задоволення позову з
підстав, вказаних у запереченнях проти
позову.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета позову на стороні відповідача
в судовому засіданні у вирішенні
позову поклався на розсуд суду,
пояснивши, що позивачці у 2013 році
Новгород-Сіверською міською радою було
придбано житло, в якому вона на даний
час проживає, при цьому квартира по
АДРЕСА_3, в якій позивачка до цього
проживала, як нерухоме майно не було
зареєстроване і взагалі раніше воно
використовувалося як конюшня. Сторони
зверталися до міської ради з приводу
спірного погребу, однак згоди між ними
досягнуто не було.

Допитана у судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_4 дала показання про те, що
вона знайома з позивачкою та
відповідачами. Їй відомо, що родина
ОСОБА_9, яка проживала в будинку по
АДРЕСА_1, після переселення продала
позивачці погріб, розташований за
вказаною вище адресою, яким та в
подальшому постійно користувалася.

Допитаний у судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_5 дав показання про
те, що він є сусідом позивачки та
відповідачів. Позивачка останні 20
років постійно користувалася спірним
погребом, а після того, як їй було
придбано житло, хотіла, щоб відповідачі
сплатили їй за погріб певну суму
грошей. Свого часу цей погріб був
придбаний позивачкою у попередніх
жителів будинку.

Допитаний у судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_6 дав показання про
те, що він знайомий з позивачкою та
відповідачами. Зі слів позивачки та її
покійного чоловіка йому відомо, що
останні свого часу придбали спірний
погріб у родини ОСОБА_9.

Допитана у судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_7 дала показання про те, що
вона знайома з позивачкою та
відповідачами. Позивачка жила в
будинку по АДРЕСА_3, біля якого
збудовані сараї та погреби, якими
користувалися жителі зазначеного
будинку. Ці будівлі переходили в
користування від родин, які виїздили з
будинку до родин, які туди поселялися,
яким чином здійснювався перехід права
користування їй не відомо.

Допитана у судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_8 дала показання про те, що
вона знайома з позивачкою та
відповідачами. Позивачка
користувалася спірним погребом, але
яким чином до неї перейшло це право їй
не відомо. Також зазначила, що частина
цього погребу раніше
використовувалася іншою родиною, після
якої нею також почала користуватися
позивачка.

Заслухавши пояснення позивачки,
відповідачів та представника третьої
особи, допитавши свідків та дослідивши
матеріали справи і наявні в них докази,
суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено позивачка з 1988 року по
листопад 2013 року проживала в квартирі
АДРЕСА_4 (а.с. 4). Рішенням виконавчого
комітету Новгород-Сіверської міської
ради Чернігівської області №123 від 09
жовтня 1995 року, у зв'язку з забудовою
АДРЕСА_5, будинку, в якому проживала
позивачка, змінено нумерацію з « 26» на «
42».

З 1992 року позивачка постійно та
відкрито протягом всього часу
проживання у зазначеному будинку
користувалася погребом, розташованим
за вказаною вище адресою, що визнали у
судовому засіданні відповідачі і
відповідно до частини першої статті 61
Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЦПК України) ця обставин,
як така, що визнана сторонами, не
підлягає доказуванню. З пояснень
позивачки та показань свідків ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 вбачається, що
зазначений погреб був придбаний
родиною позивачки у попередніх жителів
будинку, розташованого по АДРЕСА_2 в м.
Новгороді-Сіверському, хоча жодних
документів, які б підтверджували
укладення договору купівлі-продажу у
позивачки немає, право власності на
нього як попередніми власниками так і
позивачкою належним чином оформлене не
було, земельна ділянка для його
будівництва не виділялася, документи,
які б давали право виконувати
відповідні будівельні роботи,
відсутні.

Згідно акту огляду від 11 листопада 2014
року, спірний погріб збудований з цегли
на глибині 2 м. розміром 1,5х2 м. та має
перекриття з трьох залізобетонних плит
(а.с. 26-29).

Рішенням Новгород-Сіверської міської
ради Чернігівської області від 20
листопада 2014 року затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки з кадастровим номером
:00:004:0367, площею 0,01 га у власність
відповідачів та їхніх дітей для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд за рахунок земель
комунальної власності, не наданих у
власність або постійне користування в
межах м. Новгорода-Сіверського, та
передано вказану земельну ділянку у
власність відповідачів (а.с. 36).

Відповідно від частини першої статті 376
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України) житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

З викладеного вище вбачається, що
спірний погріб є самочинним
будівництвом, оскільки збудований на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи та без належно
затвердженого проекту.

Згідно частини першої статті 182, частин
першої та другої статті 331 ЦК України
право власності на новостворене
нерухоме майно виникає у особи, яка
створила це майно, після закінчення
будівництва об'єкта нерухомості,
введення його в експлуатацію,
отримання свідоцтва про право
власності та реєстрації права
власності.

Вказане свідчить, що до прийняття
об'єкта нерухомого майна до
експлуатації та його державної
реєстрації право власності на цей
об'єкт не виникає.

До виникнення права власності на
нерухоме майно право власності існує
лише на матеріали, обладнання та інше
майно, що було використано в процесі
будівництва (абзац 1 частини третьої
статті 331 ЦК України).

Саме таку правову позицію висловлено
Верховним Судом України у постанові
від 19 вересня 2011 року за результатами
розгляду справи №3-82гс11, яка відповідно
до статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою
для всіх судів України.

Частиною першою статті 344 ЦК України
передбачено, що особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність) якщо інше
не встановлено цим Кодексом.

Згідно абзацу 3 частини першої статті 344
ЦК України право власності на нерухоме
майно, що підлягає державній
реєстрації, виникає за набувальною
давністю з моменту державної
реєстрації.

Судом встановлено, що позивачка
добросовісно заволоділа спірним
погребом і відкрито та безперервно
фактично користувалася ним з 1992 року до
2014 року, водночас державна реєстрація
цього нерухомого майна здійснена нею
не була, що вона визнала у судовому
засіданні.

Згідно роз'яснень, які містяться в
пункті 10 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ від 07
лютого 2014 року №5 з огляду на положення
статті 376 ЦК України право власності за
набувальною давністю на об'єкт
самочинного будівництва не може бути
визнано судом, оскільки цією нормою
передбачено особливий порядок набуття
права власності на нерухоме майно, що
збудоване або будується на земельній
ділянці, не відведеній для даної мети,
або без належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотним
порушенням будівельних норм і правил.

Отже з аналізу зазначених вище
законодавчих положень та їх роз'яснень
вбачається, що визнання судом права
власності за набувальною давністю на
об'єкти самочинного будівництва не
допускається.

Позивачкою заявлено вимогу про
визнання за набувальною давністю права
власності лише на будівельні матеріали
з яких збудовано спірний погріб,
зокрема на цеглу стін погребу та
залізобетонні плити його перекриття.
Ці будівельні матеріали в розумінні
частини третьої статті 181 ЦК України є
рухомими речами, тобто такими, які
можна вільно переміщувати у просторі і
переміщення яких можливе без їх
знецінення та зміни їх призначення.

Частиною четвертою статті 344 ЦК України
передбачено, що право власності за
набувальною давністю на нерухоме
майно, транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

Аналіз вказаного законодавчого
положення свідчить, що набуття права
власності за набувальною давністю за
рішенням суду вимагається законом лише
стосовно нерухомого майна,
транспортних засобів і цінних паперів.
Отже щодо незазначеного в цій правовій
нормі майна, зокрема рухомого, набуття
права власності за набувальною
давністю за рішенням суду законом не
передбачено.

За таких обставин позовні вимоги
позивачки про визнання за нею права
власності за набувальною давністю на
будівельні матеріали, з яких збудовано
спірний погріб, є необґрунтованими,
тому в задоволенні позову необхідно
відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 294
Цивільного процесуального кодексу
України, суд

В И Р I Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні відповідача -
Новгород-Сіверська міська рада
Чернігівської області, про визнання
права власності на будівельні
матеріали - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Чернігівської
області через Новгород-Сіверський
районний суд Чернігівської області
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь
у справі, але не були присутніми у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В. Чепурко

Повне рішення складено 28 листопада 2014
року.