Справа № 462/3410/13
Головуючий у 1 інстанції: Ригіна Л.М.
Провадження № 22-ц/783/1609/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді -
Копняк С.М.

суддів
- Мацея М.М., Монастирецького Д.І.

секретар
- Дідусь О.Р.

з участю апелянта
- ОСОБА_2

відповідача
- ОСОБА_3

третіх осіб:
- ОСОБА_4,ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2
на рішення Залізничного районного
суду м.Львова від 05 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6,
ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_4 про
визнання права користування житловим
приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Залізничного районного суду
м.Львова від 05 грудня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6,
ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_4 про
визнання права користування житловим
приміщенням - відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги
посилається на те, що рішення
Залізничного районного суду м.Львова
від 05 грудня 2013 року ухвалене з
порушенням норм процесуального права,
зокрема судом порушено вимоги
Постанови Пленуму Верховного суду
України №2 від 12.04.1985 року із наступними
змінами «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового Кодексу України».

Зазначає, що суд повинен був з»ясувати
і з»ясував, що спірна квартира є
постійним місцем проживання апелянта
вже більше 13 років, що в квартирі також
прописана її дитина, що вона вела
спільне господарство з мешканцями
квартири.

Також, мотивує апеляційну скаргу і тим,
що сама по собі відсутність письмової
згоди членів сім»ї наймача на вселення,
не свідчить про те, що особи, які
вселились не набули права користування
житловим приміщенням.

Крім того, медичними картками апелянта
та її дитини доведено, що після
народження дитини, апелянт повернулась
з пологового будинку в спірну квартиру
до чоловіка та його батьків, де і
проживає на даний час. Треті особи,
чоловік апелянта та його матір
підтвердили, що ОСОБА_2 вела спільне
господарство з відповідачами, що вони
давали згоду на її вселення в якості
невістки, що і не заперечили
відповідачі в судовому засіданні.

Звертає увагу на те, що відповідачі
ніколи не зверталися з позовом в суд
про її виселення, вважає, що наведені
обставини свідчать про те, що позивач в
спірній квартирі набула прав та
обов»язків, які випливають з договору
найму житлового приміщення, а та
обставина, що ОСОБА_3 заперечує проти
реєстрації апелянта в квартирі, не
свідчить про те, що в суду були підстави
для відмови в задоволенні її позову,
оскільки раніше згоду на її вселення
ОСОБА_3 давала.

Просить рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 05 грудня
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким визнати за нею право
користування квартирою АДРЕСА_1.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта ОСОБА_2 та третіх осіб ОСОБА_5 і
ОСОБА_4 в підтримання мотивів,
викладених в апеляційній скарзі та
заперечення відповідача ОСОБА_3 проти
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення такої,
виходячи із наступного.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення в повній мірі відповідає даним
вимогам.

Згідно ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Обставини визнані
сторонами, не підлягають доказуванню.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України
передбачено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

З матеріалів справи вбачається,
що позивач ОСОБА_2 вселилась в спірну
квартиру, одружившись з внуком
основного наймача ОСОБА_4 в 2000 році і з
того часу стала проживати за адресою
спірної квартири: АДРЕСА_1.

Однак, як стверджує сама позивачка,
вона залишається бути зареєстрованою у
батьківському будинку по АДРЕСА_2, а
відтак продовжує зберігати за собою
місце проживання у цьому будинку.

За змістом ст.ст.64,65 ЖК України,
роз'яснень, викладених в п. 9 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України", особа, яка
вселилась до наймача як член сім'ї, не
набуває права користування займаним
ним жилим приміщенням, якщо вона
зберігає за собою право користування
іншим жилим приміщенням у будинку
державного чи громадського житлового
фонду або якщо є інші докази того, що
вона при цьому не змінювала свого
постійного місця проживання. За особою,
яка проживає у наймача жилого
приміщення як член його сім'ї, не може
бути визнано право користування цим
приміщенням, якщо вона зберігає
постійне місце проживання у
приватизованому нею жилому приміщенні.
При розгляді даної категорії справ суд
повинен з'ясувати чи вели вони з
наймачем спільне господарство,
тривалість часу проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

Покликання позивача на ту
обставину, що основний наймач -
відповідач по справі ОСОБА_3 дала згоду
на її вселення, спростовується
матеріалами справи та поясненнями
самої відповідачки, яка в судовому
засіданні підтвердила, що ні усної, ні
письмової згоди на вселення позивачки
не давала, взагалі заперечує проти її
проживання в квартирі.

Також не знайшло свого підтвердження в
судовому засіданні ведення позивачкою
спільного господарства з основним
наймачем, і та обставина, що сторони
мають спільний бюджет.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення ухвалене судом на підставі
наявних у справі доказів, оцінених
судом належним чином кожного окремо на
їх достовірність, допустимість,
достатність і взаємний зв»язок у їх
сукупності, та встановлених судом
обставин справи. Висновки суду
ґрунтуються на аналізі зібраних у
справі доказів.

З висновками суду слід
погодитись, оскільки ним правильно
визначено характер спірних
правовідносин та встановлено дійсні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України. Доводи апеляційної скарги
позивача ОСОБА_2 висновків суду не
спростовують, а тому підстави для її
задоволення та скасування рішення
Залізничного районного суду м. Львова
відсутні.

Керуючись ст.ст.209 ч.3 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду
м.Львова від 05 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом 20-ти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з дня набрання
ухвалою апеляційного суду законної
сили.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Мацей М.М.

Монастирецький Д.І.