Справа № 286/5464/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

04 вересня 2014 року
м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської
області в складі:

головуючого судді Невмержицького С. С.

з секретарем Аврамчук Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Овручі справу
ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Овручм»ясо» про
стягнення заробітної плати при
звільненні працівника, середнього
заробітку за час затримки виплати
заробітної плати та моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із позовною
заявою і просить стягнути на її користь
з відповідача заборгованість по
невиплаченій заробітній платі в сумі
3717,91 грн., середній заробіток за весь
час затримки розрахунку при
звільненні в сумі 13500 грн. та моральну
шкоду в сумі 3000 грн., а всього 20217,91 грн.,
мотивуючи тим, що вона працювала у
відповідача і при звільненні 03.02.2014
року з нею не розрахувалися. Вона
неодноразово зверталася до
відповідача щодо виплати існуючої
заборгованість по заробітній платі.
Однак, заборгованість їй не виплачено
по даний час. Вказаними діями
відповідач заподіяв їй великі моральні
страждання, так як вона переживала з
приводу існування своєї сім'ї.

В судове засідання позивач не
з'явилася, але надала заяву, в якій
просить справу розглядати без її
участі. Свої позовні вимоги підтримала.
Погоджується на заочний розгляд
справи.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, не повідомивши
про причини неявки, хоча своєчасно та
належним чином був повідомлений про
час та місце розгляду справи, що
підтверджується поштовим
повідомленням про вручення судової
повістки. Розгляд справи проводиться
на підставі ст.224 ЦПК України в заочному
порядку за згодою позивача при
відсутності підстав для його
відкладення, передбачених ст.169 ЦПК
України.

Дослідивши докази в справі, суд вважає,
що позов слід задовольнити з наступних
підстав.

Позивач працювала у відповідача і була
звільнена 03.02.2014 року у зв»язку з
ліквідацією підприємства, на підставі
п.1 ст. 40 КЗпП України. Вказані
обставини підтверджуються записами
трудової книжки позивача.

На час звільнення позивачу не було
виплачено 3717,91 грн. заборгованості по
заробітній платі за лютий 2014 року, яку
не виплачено до даного часу, що
підтверджується довідкою відповідача
№102 від 08.08.2014 року.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємтсва,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності
спору про їх розмір підприємство,
установа, організація повинні
виплатити працівникові його середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку. При наявності
спору про розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

В п.6 Постанови від 24.12.1999 року №13 «Про
застосування судами законодавства про
оплату праці» Пленум Верховного Суду
України роз'яснив, що судам належить
мати на увазі, що відповідно до
загальних положень статей 1 і 2 Закону
«Про оплату праці» розмір заробітної
плати за працю на підставі трудового
договору залежить від
професійно-ділових якостей працівника,
складності й умов виконуваної ним
роботи, результатів останньої та
господарської діяльності підприємства
і що за своєю структурою заробітна
плата складається: з основної -
винагороди за виконану роботу
відповідно до встановлених норм праці
(норм часу, виробітку,
обслуговування, посадових
обов'язків); із додаткової - винагороди
за працю понад установлені норми, за
трудові успіхи та винахідливість і за
особливі умови праці (доплати,
надбавки, гарантійні й компенсаційні
виплати, передбачені чинним
законодавством, премії, пов'язані з
виконанням виробничих завдань і
функцій); а також із заохочувальних
та компенсаційних виплат - винагороди
за підсумками роботи за рік, премії за
спеціальними системами і положеннями,
компенсаційних та інших грошових і
матеріальних виплат, які не
передбачені актами чинного
законодавства або які провадяться
понад установлені цими актами норми.

Відповідно до ч.20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.12.1999 року
№13 «Про застосування судами
законодавства про оплату праці» ,
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку
із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у
цей день не був на роботі, - наступного
дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на
користь працівника середній заробіток
за весь період затримки розрахунку, а
при непроведенні його до розгляду
справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

Позивач в своїй заяві зазначила, що
вимогу про виплату заборгованості вона
пред'являла в день звільнення, який і
був її останнім робочим днем. Однак, на
час розгляду справи в суді
заборгованість їй не виплачено.
Представником відповідача не доведено,
що позивачеві не виплачено належні від
підприємства суми не з їх вини.

Не виплачуючи заборговані позивачеві
суми, відповідач порушив її право на
своєчасне одержання винагороди за
працю, гарантоване Конституцією
України (ст.43), Законом України «Про
оплату праці» та обмеживши право на
використання її власності для
задоволення життєвих потреб".

В рішеннях Європейського Суду з прав
людини по численних заявах до суду
громадян України зазначається, що
невиплата заробітної плати, інших
належних працівникові сум є
втручанням у право заявника на мирне
володіння майном у сенсі першого
речення ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції ( 994-535 ). Європейський Суд з
прав людини також звертає увагу на те,
що відсутність достатніх коштів у
підприємства-боржника не може бути
виправданням тривалого невиконання
судових рішень. Тобто має місце
порушення Конвенції про захист прав
людини та основних свобод. За таких
обставин, суд приходить до висновку про
задоволення позову та стягнення
заробітної плати в сумі 1542 грн.

Відповідачем заборгованість по
заробітній платі не погашено до даного
часу.

Позивач зазначила, що вимогу про
виплату заборгованості вона
пред'являла в день звільнення, а тому
03.02.2014 року з нею мав бути проведений
розрахунок. Відповідно з відповідача
слід стягнути невиплачену
заборгованість по заробітній платі в
сумі 3717,91 грн. та компенсацію за
несвоєчасний розрахунок в розмірі
середнього заробітку за весь час
затримки, яка складає: 97,86 грн.
(середньоденний заробіток) х 129 (робочі
дні з 04.02.2014 року по 12.08.2014 року) = 12623,94
грн. (середній заробіток за весь час
затримки).

Відповідно до ст.237 КЗпП відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Суд вважає, що винними діями
відповідача позивачу заподіяна
моральна шкода, оскільки останній
зазнав душевних страждань внаслідок
несвоєчасної виплати заробітної плати,
що в свою чергу тягне за собою
порушення нормальних життєвих
зв'язків.

При встановленні розміру
відшкодування моральної шкоди, суд
виходить з тривалості та глибини
душевних страждань, часу вимушених
змін у життєвих стосунках позивача,
відсутності у позивача доказів про
заподіяння даної шкоди на суму 3000 грн.,
враховуючи вимоги розумності та
справедливості, суд приходить до
висновку про стягнення на користь
позивача моральної шкоди в розмірі 250
грн.

В стягненні решти суми моральної шкоди
слід відмовити за безпідставністю.

Від сплати судового збору позивач
звільнений згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону
України "Про судовий збір".

З відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК
України слід стягнути судовий збір в
розмірі 243 грн. 60 коп. в доход держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 196, 209, 212-215,
218, 226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Овручм'ясо» на
користь ОСОБА_1 заборговану заробітну
плату в сумі 3717,91 грн., середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні в сумі 12623,94 грн. та
моральну шкоду в сумі 250 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити за
безпідставністю.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Овручм'ясо» на
користь держави судовий збір в сумі 243
грн. 60 коп..

Про перегляд заочного рішення може
бути подана заява протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

В разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення на
рішення суду до апеляційного суду
Житомирської області через Овруцький
районний суд може бути подана
апеляційна скарга протягом 10 днів з
дати постановлення ухвали про
залишення заяви про перегляд заочного
рішення без задоволення.

Суддя: С. С. Невмержицький