Ухвала

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Коротуна В.М.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання договору дарування недійсним,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Волочиського районного суду
Хмельницької області від 16 червня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 10 вересня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, у якому
просила визнати недійсним договір
дарування ѕ частини житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 09 вересня 2013 року
між нею та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Волочиського
районного нотаріального округу та
зареєстрований у реєстрі за № 3509.

Свої вимоги позивач ОСОБА_3
обґрунтовувала тим, що оскаржуваний
договір нею укладено на вкрай
невигідних умовах, під впливом тяжкої
для неї обставини і внаслідок
психологічного тиску з боку
відповідача. Укладення його було
обумовлено тим, що вона є
непрацездатною особою, досягла
похилого віку - 85 років, пересувається
тільки за допомогою інвалідного візка,
за віком та станом здоров'я потребує
постійного догляду та матеріальної
допомоги, обходити сама себе не може,
іншого житла не має. При укладенні
договору відповідач ОСОБА_4 обіцяла їй
довічний догляд, забезпечення
необхідними ліками та продуктами
харчування, також була домовленість
про те, що відповідач буде займатися
домашнім господарством, а позивач до
кінця свого життя буде мати право
безперешкодно користуватися своєю
частиною житлового будинку. Оскільки
вона перебувала в безпорадному стані,
тому вважала, що укладення цього
договору є для неї єдиним виходом.
Проте не пройшло і півроку, як
відповідач ОСОБА_4 стала дуже погано до
неї відноситися, перестала виконувати
свої обіцянки з її утримання, тому
просила позов задовольнити.

Рішенням Волочиського районного суду
Хмельницької області від 16
червня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Хмельницької області від 10 вересня 2014
року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування ѕ
частини житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 09 вересня 2013 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Волочиського
районного нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрований у реєстрі за № 3509.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі відповідач просить
скасувати судові рішення судів першої
й апеляційної інстанцій, ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза банкрутства
та інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно з договором
дарування, укладеним 09 вересня 2013 року
між позивачем та відповідачем,
посвідченим приватним нотаріусом
Волочиського районного нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрованим у
реєстрі за № 3509, позивач ОСОБА_3
безоплатно передала у власність ОСОБА_4
ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1, а
остання прийняла вказаний дар.

25 жовтня 2013 року та 28 січня 2014 року
дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_6 зверталася до
Волочиського РВ УМВС України в
Хмельницькій області з приводу того, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не пускають її до
будинку по АДРЕСА_1, а також з приводу
погроз з боку ОСОБА_4 в адресу ОСОБА_6 За
результатами проведених перевірок за
цими зверненнями ознак кримінальних
правопорушень встановлено не було, що
підтверджується відповідними
висновками від 27 жовтня 2013 року та 30
жовтня 2014 року.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд першої
інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, на підставі пояснень
сторін та допитаних під час розгляду
справи свідків вважав доведеним факт
укладення позивачем ОСОБА_3
оспорюваного договору під впливом
тяжких для неї обставин і на вкрай
невигідних для неї умовах.

При цьому суд врахував вік позивача
ОСОБА_3 (1929 року народження), її стан
здоров'я, який підтверджується наявною
в матеріалах справи медичною
документацією (а. с. 134-146 ), а також те, що
вона на момент укладення договору
дарування частини будинку проживала
одна, потребувала постійного догляду,
не могла самостійно пересуватися без
інвалідного візка, належним доглядом в
повній мірі забезпечена не була, що
підтверджується показаннями свідків.

Вказані обставини в сукупності суд
вважав тяжкими для позивача, що
призвело до укладення нею договору
дарування на вкрай невигідних для неї
умовах, які полягають у переході від
неї - позивача права власності на
частину житлового будинку до іншої
особи, при цьому іншим житлом вона не
забезпечена.

На підставі досліджених судом доказів
суд вважав доведеним той факт, що за
відсутності вищевказаних тяжких
обставин правочин позивачем не було б
вчинено взагалі або було б вчинено не
на таких умовах.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
оспорюваний договір позивач ОСОБА_3
уклала під впливом тяжких обставин:
старості, поганого стану здоров'я,
потреби постійного стороннього
догляду, і за цим договором вона
безоплатно передала у власність
відповідача належне їй на праві
власності єдине житлове приміщення,
тобто на вкрай невигідних для себе
умовах.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права і не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що оскаржувані судові
рішення судів першої й апеляційної
інстанцій є законними, обгрунтованими
і справедливими, вони ухвалені на
підставі наявних у справі

доказів та встановлених судом
фактичних обставин справи.

Ухвалюючи рішення в цій справі, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, правильно
визначився з характером спірних
правовідносин та нормою матеріального
права, яка підлягає застосуванню, повно
та всебічно дослідив наявні у справі
докази, надав їм належну оцінку, в
результаті чого ухвалив законне й
обґрунтоване рішення, яке відповідає
вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави
для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують,
зводяться до переоцінки доказів.

Вищезазначене дає підстави для
висновку, що касаційна скарга підлягає
відхиленню, а ухвалені у справі судові
рішення - залишенню без змін з підстав,
передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Волочиського районного суду
Хмельницької області від 16
червня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Хмельницької області від 10
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О.
Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак