Провадження №2/761/4452/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 листопада 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва

В складі головуючого судді
Волокітіної Н.Б.

При секретарях Михнюк
В.М., Беширові О.О., Чернюк А.А.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Національної
телекомпанії України про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, моральної
шкоди,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач працювала на посаді директора
фінансового фінансової дирекції
Національної телекомпанії України
(далі НТКУ). 21.11.2013 року службові особи
НТКУ наполегливо запропонували
позивачу написати заяву про звільнення
за власним бажанням або за згодою
сторін. 26.11.2013 року всупереч норм
законодавства було здійснено
відсторонення позивача від
виконуваної роботи. З наказом про
усунення від виконання посадових
обов'язків позивача не було
ознайомлено, копію наказу не надано. В
січні 2014 року позивача було
повідомлено, що відбудеться об'єднання
двох підрозділів Фінансової дирекції
та Управління державних контрактів та
організації телемовлення, а позивач
буде звільнена в зв'язку із скороченням
чисельності штату в тому випадку, якщо
вона не погодиться на посаду більш
низької кваліфікації та суттєво нижчу
заробітну плату.

Позивач вважає, що керівництво НТКУ
умисно не звертало уваги на норми
чинного законодавства про працю, які
надають позивачу переважне право на
залишення на роботі при вивільненні у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці.

20.03.2014 року відбулося позачергове
засідання профспілкового комітету
НТКУ на якому службові особи НТКУ
отримали погодження профспілкового
комітету про припинення трудового
договору з позивачем.

Наказом НТКУ від 20.03.2014 року позивача
було звільнено з 31.03.2014 у зв'язку зі
змінами в організації виробництва і
праці.

Позивач також вважає, що їй була
завдана моральна шкода не лише самим
фактом незаконного звільнення, яке
порушило усталений уклад життя та
змусило її докладати значних зусиль
для термінового пошуку нової роботи та
позичання коштів, оскільки на її
утриманні знаходяться неповнолітня
донька, батьки, які мають статус
інвалідів, а також завдавалась
впродовж місяців до моменту
звільнення, що зумовлено конфліктом із
службовими особами НТКУ, які
протизаконно використовували всі
можливі важелі впливу з метою
морального тиску на позивача,
спонукаючи її звільнитись з роботи.

За таких обставини та з урахуванням
заяви про уточнення позовних вимог (а.с.
61), позивач просить визнати її
звільнення незаконним, поновити на
посаді директора фінансового
фінансової дирекції НТКУ; стягнути з
відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу, стягнути моральну
шкоду в розмірі 150000 грн та визнати
відсторонення від роботи з 26.11.2013 року
незаконним.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача позовні вимоги
підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував проти позову,
пояснивши, у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці,
відповідно до наказу НТКУ № 7 від 15.01.2014
року було скорочено посаду позивача. На
виконання вимог ст.. 40 КЗпП України,
відповідно до наказу НТКУ від 15.01.2014
року № 7 позивача було попереджено про
майбутнє звільнення із займаної посади
та запропоновано вільну посаду
начальника відділу нормування та
оптимізації виробництва
фінансово-економічного управління.
Позивач підписати відповідне письмове
повідомлення відмовилася, про що було
складено відповідний акт від 20.01.2014
року.

Зважаючи на суттєве погіршення
виконуваної роботи, позивачу
неодноразово скасовувалися надбавки у
повному обсязі. Окрім того посада, яку
займала позивач потребувала виконання
ненормованої роботи, що не обмежена
встановленим робочим часом, а
відповідно до довідки від 16.04.2009 року №
007141 позивачу надано третю групу
інвалідності з 01.05.2009 року по 01.05.2013
року, а також надано висновок про умови
та характер праці, згідно якого позивач
у своїй професії може працювати зі
скороченим об'ємом праці.

Крім того, представник відповідача
зазначив, що у позивача відсутнє
переважне право на залишення на роботі,
оскільки при скороченні чисельності чи
штату працівників у зв'язку із змінами
в організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Вислухавши пояснення позивача та
представників сторін, дослідивши
докази, суд вважає, що позовні вимоги
підлягають задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом
встановлено, що позивач ОСОБА_1, згідно
наказу НТКУ № 228 від 14.04.2010 року була
прийнята на посаду начальника відділу -
заступника головного продюсера
відділу головного продюсера.

Наказом № 370-к від 30.06.2010 року
позивача було переведено посаду
директора з виробництва фінансового
фінансової дирекції.

Наказом № 537-к від 31.07.2012 року позивача
переведено на посаду директора
фінансового фінансової дирекції.

У зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці, згідно штатного
розпису НТКУ, затвердженого т.в.о
генерального директора 26.12.2013 року та
який вступає в дію з 01.04.2014 року, 15.01.2014
року т.в.о генерального директора НТКУ
ОСОБА_2 був виданий наказ № 7 щодо змін
в організації виробництва і праці (а.с.
48).

20.01.2014 року ОСОБА_1 було надано
попередження, в якому повідомлялося
про скорочення посади директора
фінансового фінансової дирекції та для
працевлаштування позивачу
пропонувалася посада начальника
відділу нормування та оптимізації
виробництва фінансово-економічного
управління. Також повідомлялося, що в
разі відмови позивача буде звільнено з
роботи відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП
України (а.с. 49).

Згідно Акту від 20.01.2014 року ОСОБА_1
підписати відповідне письмове
повідомлення відмовилася (а.с. 50).

06.03.2014 року т.в.о генерального
директора НТКУ ОСОБА_2 звернувся до
профспілкового комітету профспілки
працівників культури НТКУ з поданням
про надання згоди на звільнення ОСОБА_1,
директора фінансового фінансової
дирекції з 31.03.2014 року у зв'язку зі
змінами в організації виробництва і
праці згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, а
саме скороченням даної посади (а.с. 41).

20.03.2014 року відповідачем отримано
згоду профкому НТКУ на звільнення
позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України, що
підтверджується протоколом
позачергового засідання профкому НТКУ
№ 69 від 20.03.2014 року (а.с. 45).

Наказом т.в.о генерального директора
НТКУ ОСОБА_4 № 186-к від 20.03.2014 року ОСОБА_1
було звільнено з 31.03.2014 року у зв'язку зі
змінами в організації виробництва і
праці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України
(а.с. 10).

Пленум Верховного Суду України в п. 19
постанови від 6 листопада 1992 року N 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» роз'яснив, що, розглядаючи
трудові спори, пов'язані зі звільненням
за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди
зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи
дійсно у відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, скорочення штату, чи додержано
власником норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівників, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу.

При цьому мається на увазі, що
роботодавець зобов'язаний
запропонувати працівнику, який
вивільнюється, всі наявні вакансії, які
може виконувати працівник, і не лише за
місцем його роботи в певному
структурному підрозділі, а всі
вакансії, які є в юридичної особи.

Вчинення зазначених дій вимагає від
роботодавця й положення ст. 49-2 КЗпП
України.

Згідно попередження від 17.01.2014 року
про скорочення посади директора
фінансового фінансової дирекції
позивачу була запропонована лише одна
посада - начальник відділу нормування
та оптимізації виробництва
фінансово-економічного управління.

Зі списку вакантних посад НТКУ за
період з 17.01.2014 року по 20.03.2014 року (а.с. 21
т.2) вбачається, що на дату наказу про
звільнення від 20.03.2014 року, крім
запропонованої посади позивачу, були
також вакантними дві посади заступника
генерального директора.

Таким чином, оскільки позивачу не
було запропоновано всі вакантні
посади, суд вважає, що відповідачем не
були дотримані вимоги закону щодо
процедури такого звільнення.

Як зазначила в своїх пояснення
позивач, вона відмовилась від посади,
яка була їй запропонована, з поважних
причин, оскільки вона не була
ознайомлена ні з функціями
відповідного підрозділу, ні з
можливими майбутніми функціональними
обов'язками та повноваженнями, а отже,
позивач була позбавлена можливості
оцінити запропоновану посаду та
прийняти відповідне рішення.

Слід також зазначити, що п. 1 ст. 40 КЗпП
України передбачає можливість
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу у випадку
зміни в організації виробництва і
праці. Під змінами в організації
виробництва і праці в п. 1 ст. 40 КЗпП
України мають на увазі: ліквідацію;
реорганізацію; банкрутство;
перепрофілювання підприємства,
установи, організації; скорочення
чисельності; скорочення штату
працівників.

Так, згідно наказу НТКУ № 7 від 15.01.2014
року було прийнято рішення про
проведення вивільнення працівників
НТКУ відповідно до штатного розпису
НТКУ, який вступає в дію з 01.04.2014 року.
Тобто, даний наказ стосується
вивільнення працівників НТКУ, а не змін
в структурі НТКУ.

В листі т.в.о. генерального директора
НТКУ від 26.12.2013 року (а.с. 42), який
адресований профспілковим
організаціям НТКУ, йдеться мова про те,
що буде проведена оптимізація
структури НТКУ шляхом скорочення посад
категорії «Керівники» без скорочення
загальної штатної чисельності
працівників.

Отже, суд вважає, що скорочення
чисельності працівників або
скорочення штату працівників у
відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України
не відбулося.

Однак, був затверджений новий
штатний розпис, який відображає
структуру, штати та посадові оклади
працівників, тобто сам факт зміни
штатного розпису безпосередньо не
призводить до скорочення працівників
та відповідно змін в організації
виробництва і праці в розумінні п. 1 ст.
40 КЗпП України.

Відповідно до ст.. 42 КЗпП України при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності
праці і кваліфікації перевага в
залишенні на роботі надається: 1)
сімейним - при наявності двох і більше
утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає
інших працівників з самостійним
заробітком; 3) працівникам з тривалим
безперервним стажем роботи на даному
підприємстві, в установі, організації;
4) працівникам, які навчаються у вищих і
середніх спеціальних учбових закладах
без відриву від виробництва; 5)
учасникам бойових дій, інвалідам війни
та особам, на яких поширюється чинність
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту»; 6) авторам винаходів, корисних
моделей, промислових зразків і
раціоналізаторських пропозицій; 7)
працівникам, які дістали на цьому
підприємстві, в установі, організації
трудове каліцтво або професійне
захворювання; 8) особам з числа
депортованих з України, протягом п'яти
років, з часу повернення на постійне
місце проживання до України; 9)
працівникам з числа колишніх
військовослужбовців строкової служби
та осіб, які проходили альтернативну
(невійськову) службу, - протягом двох
років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може
надаватися й іншим категоріям
працівників, якщо це передбачено
законодавством України.

Так в матеріалах справи наявні
докази, які вказують на високу
кваліфікацію позивача, а саме її
просуванням на державній службі
впродовж останніх років (2002-2006 роки -
Міністерство охорони здоров'я; 2006-2010
роки - Міністерство фінансів України;
2010 рік - Державна інспекція контролю за
цінами та з 2010 по 2014 роки Національна
телекомпанія України).

Крім того, позивач має перевагу в
залишенні на роботі в силу положень ч. 2
ст. 42 КЗпП України, оскільки вона є
одинокою матір'ю, має на утриманні двох
батьків інвалідів, про що
представником відповідача не
заперечувалось.

В свою чергу слід зазначити, що
позивач віднесена до 1 категорії осіб,
постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи (а.с. 11).

А отже, в силу п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
особам, віднесеним до категорії 1 (пункт
1 статті 14), державою гарантоване
переважне право залишення на роботі
при вивільненні працівників у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці, в тому числі при ліквідації,
реорганізації або перепрофілюванні
підприємства, установи, організації,
скороченні чисельності або штату
працівників, а також на
працевлаштування.

Таким чином, приймаючи рішення про
звільнення позивача з роботи,
відповідачем не було перевірено
вищевказані обставини, в зв"язку з чим
суд вважає, що звільнення позивача було
незаконним так як прийнято з
порушенням вимог чинного трудового
законодавства України, без врахування
і з'ясування всіх обставин, а тому
позовні вимоги в цій частині
підлягають задоволенню, позивач
підлягає поновленню на роботі та на її
користь суд вважає за необхідне
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу.

При нарахуванні середнього заробітку
за час вимушеного прогулу суд вважає за
необхідне враховувати два повністю
відпрацьованих місяців, що передували
звільненню січень та лютий, оскільки
згідно довідки про доходи позивача
розмір заробітної плати за березень 2014
року складається із вихідної допомоги
при звільненні та компенсації за
невикористану відпустку.

Згідно довідки про заробітну плату
позивача (а.с.139), остання становила за 2
місяці, які передували звільненню 33495,05
грн. (січень 2014 року - 16512,01 грн. за 21
робочих днів; лютий 2014 року - 16983,04 грн.
за 20 робочих днів).

Підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача середній заробіток за
весь час вимушеного прогулу в розмірі
129895,05 грн

16512,01 грн. + 16983,04 грн.: 41 робочих дні = 816,95
грн. заробітна плата за 1 робочий день.
Всього вимушений прогул становить 159
робочих днів ( за період з 01.04.2014 року по
день ухвалення судом рішення) * 816,95 грн.
= 129895,05 грн.

Рішення суду в частині поновлення на
роботі та стягнення середньомісячного
заробітку в розмірі 16747,53 грн.( 16512,01
грн. + 16983,04 грн.2=16747,53 грн.) підлягає
негайному виконанню.

Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Судом встановлено, що позивачу була
завдана моральна шкода, оскільки її
нормальні життєві устої були порушенні
в зв'язку з незаконним звільненням з
роботи, в результаті чого вона отримала
моральні страждання, а тому суд,
виходячи з вимог розумності та
справедливості вважає за необхідне
стягнути з відповідача на користь
позивача моральну шкоду в розмірі 5000
грн.

Що стосується позовних вимог про
визнання відсторонення позивача від
роботи з 26.11.2013 року незаконним, слід
зазначити наступне.

Як пояснив в судовому засіданні
представник відповідача, відповідно до
наказу від 26.11.2013 року оперативне
управління фінансовою дирекцією
покладено на начальника управління
організаційного обслуговування
державних контрактів та аналізу
телемовлення ОСОБА_5 без жодних змін
прав та обов'язків директора
фінансового. Наказ був виданий у повній
відповідності до вимог чинного
законодавства та ніяким чином не
змінив ні прав та обов'язків позивача
за трудовим договором. Також
представник відповідача зазначив, що
жодного відсторонення від роботи
позивача не було, а отже даний факт не
відповідає дійсності.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права.

Позивач просить визнати
відсторонення від роботи з 26.11.2013 рок
незаконним, при цьому звернулася з
даними вимогами 26.06.2014, коли було подано
в судовому засіданні заяву про
уточнення позовних вимог, тобто більш
ніж через три місяці.

Відповідно до роз'яснень, викладених
у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», встановлені ст. ст. 228, 233 КЗпП
строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін.

За таких обставин суд вважає, що
відсутні підстави для задоволення
позовних вимог про визнання
незаконним відсторонення позивача від
роботи з 26.11.2013 року.

Виходячи з вимог ч. 3 ст.. 88 ЦПК України,
суд вважає за необхідне стягнути з
відповідача на користь держави судовий
збір в розмірі 1542, 55 грн.

Керуючись ст..ст. 40, 42, 49-2, 233, 237-1 КЗпП
України, ст..ст. ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 88, 212,
213, 215, 218, 367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

Позовні вимоги задовольнити
частково.

Поновити на роботі ОСОБА_1 на посаді
директора фінансового фінансової
дирекції Національної телекомпанії
України з 31 березня 2014 року.

Стягнути з Національної телекомпанії
України на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 129895,05 грн. (сто двадцять дев'ять
тисяч вісімсот дев'яносто п'ять грн.. 05
коп), моральну шкоду в розмірі 5000 грн.
(п'ять тисяч грн.).

Рішення суду в частині поновлення на
роботі та стягнення середньомісячного
заробітку на користь ОСОБА_1 в розмірі
16747,53 грн. (шістнадцять тисяч сімсот
сорок сім грн..53 коп) підлягає
негайному виконанню.

Стягнути з Національної телекомпанії
України на користь держави судовий
збір в розмірі 1542,55 грн.

Решту позовних вимог залишити без
задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі протягом 10 днів апеляційної
скарги з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя