Справа №474/924/14-ц 25.11.2014 25.11.2014 25.11.2014
Провадження №22-ц/784/3132/14
Головуючий першої інстанції:
Суддя-доповідач
апеляційного суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі

головуючого Щолох З.Л.,

суддів Довжук Т.С., Коломієць
В.В.,

при секретарі Богуславській О.М.,

за участю позивачки ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, його представника
ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Врадіївського районного суду
Миколаївської області від 10 жовтня 2014
року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа: ОСОБА_5, про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ
майна подружжя.

ОСОБА_2 зазначала, що з 13 вересня 1997 року
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_3 За час подружнього життя за
спільні кошти ними були придбані
житловий будинок, розташований за
адресою АДРЕСА_1, та легковий
автомобіль MITSUBISHI CARISMA 1600 куб.см., 2003 року
випуску номер кузова НОМЕР_1, номер
двигуна НОМЕР_2, державний номер на
момент придбання НОМЕР_3. Як вказала
позивачка, 05 лютого 2013 року ОСОБА_3 з
метою приховати майно, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, без її згоди, перереєстрував
вищезазначений автомобіль на чоловіка
своєї рідної сестри - ОСОБА_5 - шляхом
укладання фіктивного договору
купівлі-продажу через торгівельну
організацію за довідкою-рахунком серії
ДПІ № 913998 від 02 лютого 2013 року, в зв'язку
з чим державний номер автомобіля
змінився на НОМЕР_4.

Посилаючись на викладене, позивачка,
уточнивши первісні позовні вимоги,
остаточно просила визнати спільною
сумісною власністю подружжя спірний
житловий будинок з надвірними
будівлями та спорудами та визнати за
нею та відповідачем право власності на
? частину цього майна за кожним;
стягнути з відповідача на її користь
грошову компенсацію вартості ? частини
спірного автомобіля в розмірі 52234 грн.
Крім того, ОСОБА_2 просила стягнути з
ОСОБА_3 на її користь відшкодування
судового збору в розмірі 871 грн. 84 коп.,
витрати на банківські послуги в
розмірі 8 грн. 72 коп. та витрати на
проведення експертної оцінки в сумі 1400
грн.

Рішенням Врадіївського районного суду
Миколаївської області від 10 жовтня 2014
року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житловий
будинок з надвірними будівлями та
спорудами по АДРЕСА_1. Визнано за кожною
із сторін право власності на ? частину
цього будинку з надвірними будівлями
та спорудами. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 52234 грн. грошової
компенсації ? частки вартості
легкового автомобіля MITSUBISHI CARISMA.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір в розмірі 871 грн. 84 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду, просив
його змінити, відмовивши у задоволенні
позовних вимог в частині стягнення
грошової компенсації ? частки
автомобіля та відмовити в стягненні 522
грн. 34 коп. судового збору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які приймали участь в судовому
засіданні, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони з 13
вересня 1997 року по 12 жовтня 2013 року
перебували у зареєстрованому шлюбі,
мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2,
які проживають разом із позивачкою (а.с.
4, 5, 13, 14).

Як вбачається з встановлених судовими
рішеннями про розірвання шлюбу сторін
та про стягнення аліментів на
утримання дітей обставин, матеріалів
кримінального провадження № 0000460,
розпочатого за заявою ОСОБА_3 від 05
травня 2013 р. щодо самоуправних дій
ОСОБА_2, показань допитаних судом
першої інстанції свідків, в зв'язку з
неприязними відносинами позивачка в
січні 2013 року пішла разом із дітьми від
чоловіка проживати до своїх батьків.
Примирившись із відповідачем, в лютому
2013 року повернулась до свого чоловіка.
З березня 2013 року сторони припинили
шлюбні відносини та ведення спільного
господарства, а з 04 травня 2013 року по
липень 2013 року - знову проживали окремо.
В травні 2013 року ОСОБА_2 звернулась із
позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_3
Судом був наданий строк на примирення з
05 липня 2013 року по 01 жовтня 2013 року,
проте це не призвело до збереження
шлюбу і рішенням суду від 01 жовтня 2013
року він був розірваний. Після
розірвання шлюбу сторони проживали
разом у спірному будинку протягом
близько шести місяців, проте, спільне
господарство не вели. Докази, які б
спростували викладене, відповідачем не
було надано.

За час перебування сторін у шлюбі 17
березня 2003 року за договором
купівлі-продажу був придбаний житловий
будинок, розташований за адресою
АДРЕСА_1, право власності на який було
оформлено на відповідача (а.с. 19-20).

Крім того, 17 жовтня 2010 року подружжя
ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу
придбали автомобіль MITSUBISHI CARISMA, 2003 року
випуску, державний номер НОМЕР_3, який
також було зареєстровано за
відповідачем (а.с. 53, 54).

02 лютого 2013 року відповідач продав
вказаний автомобіль ОСОБА_5, що
підтверджується відповідною
довідкою-рахунком від цієї дати та
карткою обліку транспортного засобу,
виданою 05.02.2013р. на ім'я нового власника
автомобіля (а.с. 51, 52,55).

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України та ст.60 СК
України презумується, що майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності (крім майна,
зазначеного у ст.57 СК України).

За загальним правилом, встановленим ч.1
ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Сторони не заперечували, що спірне
майно придбано ними за спільні кошти, є
їх спільною власністю та кожен з них
має рівні частки у цьому майні.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
пунктах 22-24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року №11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства (п. 23). Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи (п.
22). До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб (п.
24).

Згідно положень ст. 65 ЦК України
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При цьому в частині
другій цієї статті сформульована
правова презумпція, відповідно до якої
вважається що один з подружжя,
укладаючи договір щодо спільного
майна, діє зі згоди другого подружжя.
Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово (ч.3 ст. 65 СК).

Згідно положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України
сторони зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються в
обґрунтування своїх вимог або
заперечень, а відповідно до вимог ст.212
ЦПК України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Той факт, що письмову згоду на продаж
відповідачем автомобілю MITSUBISHI CARISMA
позивачка не давала, сторони не
заперечували.

Зі змісту пояснень позивачки у
кримінальному провадженні та
постанови слідчого СВ Врадіївського РВ
УМВС України в Миколаївській області
від 31 травня 2013 року також вбачається,
що згоди на продаж автомобіля ОСОБА_2 не
давала, переоформлення права власності
на автомобіль на ОСОБА_5 відбулось у
період, коли вона проживала окремо від
чоловіка, про вказаний факт їй стало
відомо зі слів чоловіка вже після
переоформлення права власності на
транспортний засіб (а.с. 106-107, 125).

За такого, є вірним висновок суду про
доведеність позивачкою факту
відчуження ОСОБА_3 автомобіля без її
згоди, тоді як відповідачем зазначені
обставини не спростовані.

Також не заслуговують на увагу
посилання відповідача на те, що кошти
від продажу автомобіля були витрачені
на потреби сім'ї, оскільки відповідачем
не було надано ніяких доказів на
підтвердження цих обставин, а
позивачка вказані обставини не
визнавала.

Як роз'яснено у п. 30 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року №11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", у випадку
коли при розгляді вимоги про поділ
спільного сумісного майна подружжя
буде встановлено, що один із них
здійснив його відчуження чи використав
його на свій розсуд проти волі іншого з
подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на
її потреби або приховав його, таке
майно або його вартість враховується
при поділі.

За таких обставин, висновок суду про
необхідність при поділі спільного
сумісного майна сторін врахування
вартості автомобіля MITSUBISHI CARISMA, який
був відчужений ОСОБА_3 без згоди
позивачки і не в інтересах сім'ї, та
стягнення з відповідача на користь
ОСОБА_2 половини вартості автомобіля - в
розмірі 52234 грн. - є правильним.

При цьому суд обґрунтовано виходив з
дійсної (ринкової) вартості спірного
автомобіля, яка встановлена звітом
незалежної оцінки від 25.07.2013р.,
виконаної сертифікованим оцінщиком, та
складає 104 468грн. (а.с. 57-67). Доказів іншої
вартості цього майна відповідачем не
було надано.

Посилання апелянта в суді апеляційної
інстанції на те, що стягнення з нього
половини вартості автомобіля MITSUBISHI
CARISMA суперечить вимогам ст. 71 СК
України, не заслуговують на увагу,
оскільки визнати ідеальні частки
сторін в цьому майні без його реального
поділу і залишити автомобіль у їх
спільній частковій власності -
неможливо у зв'язку з тим, що з 02 лютого
2013 року власником цього майна є ОСОБА_5

Посилання апелянта на те, що передача
відповідачу грошей за автомобіль
відбувалась у присутності позивачки,
не має правового значення для
вирішення справи, оскільки не свідчить
про її згоду на продаж автомобіля. До
того ж колегія суддів критично
ставиться до зазначених пояснень
апелянта та третьої особи - ОСОБА_5 -
наданих в суді апеляційної інстанції,
оскільки ОСОБА_2 даний факт
заперечувала, з матеріалів
вищевказаного кримінального
провадження вбачається, що при
проведенні досудового розслідування
ОСОБА_5 на вказані обставини не
посилався та пояснював, що свідком
передачі грошей відповідачу був
ОСОБА_6, що також підтверджується
поясненнями останнього (а.с. 110-113).

Таким чином, суд першої інстанції повно
та всебічно дослідив обставини справи,
належно оцінив надані сторонами
докази, вірно застосував норми
матеріального права до спірних
правовідносин та прийшов до
правильного висновку про задоволення
даних позовних вимог ОСОБА_2

Рішення суду в частині задоволенні
позовних вимог про поділ будинку та в
частині відмови у стягненні з
відповідача витрат на проведення
експертної оцінки та банківських
послуг апелянтом не було оскаржено, а
тому згідно вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України
законність і обґрунтованість судового
рішення в цій частині не перевірялась.

Рішення суду щодо стягнення з
відповідача на користь позивачки
відшкодування витрат на сплату
судового збору в розмірі 871 грн. 84 коп.
відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України, а
тому доводи апеляційної скарги в цій
частині є безпідставними.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Врадіївського районного суду
Миколаївської області від 10 жовтня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді