АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2998/2014
Головуючий у 1 інстанції: Шклянка М.П.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 09 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання правочину
недійсним, відшкодування збитків і
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

26 березня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2, у якому
просила визнати правочин, а саме
розірвання договору оренди житлового
приміщення від 04 лютого 2007 року між
ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з боку ОСОБА_1 шляхом
звільнення орендованого приміщення
недійсним та таким, що здійснено під
фізичним і психічним тиском
(насильством) з боку ОСОБА_2, стягнути з
ОСОБА_2 збитки у розмірі 14 260, 06 грн. і
моральну шкоду у розмірі 8 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що між
нею як орендарем та ОСОБА_2
(орендодавець) був укладений 04.02.2007 року
договір оренди житлового приміщення,
згідно якого орендодавець надала для
проживання в тимчасове користування
квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на
праві власності, до 20.11.2007 року. В
порушення законодавства ОСОБА_2 в
односторонньому порядку в жовтні 2007
року змінила умови договору в сторону
збільшення орендної плати, а коли вона
відмовилась від такого збільшення
почала застосовувати погрози, вчиняти
психічний та психологічний тиск з
метою розірвання договору оренди. У
листопаді 2007 року договір було
автоматично пролонговано, однак ОСОБА_2
почала погрожувати їй та її сім'ї,
вимагала звільнення займаної житлової
площі, почала навмисно перешкоджати
проживанню в орендованому приміщенні,
відключала електро- та водопостачання,
зверталась до суду про стягнення
матеріальної та моральної шкоди,
підселяла до орендованого приміщення
сторонніх осіб. Такими своїми діями
змусила її та членів її сім'ї виїхати з
орендованої площі. Такі дії є
неправомірними, оскільки про
розірвання договору оренди та про
зміну умов договору оренди вона
повинна була повідомити заздалегідь, а
саме за три місяці. Своїми умисними
діями, а саме погрозами, перешкоджанням
проживати у вказаному приміщенні,
ОСОБА_2 завдала значної матеріальної
шкоди, оскільки вона з сім'єю вимушена
була шукати інше житлове приміщення
для проживання та переплачувати
орендну плату.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 09 грудня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

02 січня 2014 року ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу на вказане рішення, у
якій, посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права, просила його
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення її позову. В обґрунтування
заявлених вимог апелянт вказала, що при
вирішенні спору застосуванню
підлягала ч. 2 ст. 261 ЦК України,
відповідно до якої перебіг позовної
давності за вимогами про визнання
недійсним правочину, вчиненого під
впливом насильства, починається від
дати припинення насильства. На думку
апелянта, датою припинення насильства
слід вважати дату примусового
звільнення квартири та укладення
нового договору оренди - 30 березня 2008
року, а тому строк позовної давності не
пропущено.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_3
апеляційну скаргу підтримав та просив
її задовольнити.

ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася,
була належним чином повідомлена про
день, час та місце апеляційного
розгляду, тому розгляд справи за
апеляційною скаргою на підставі ч. 2 ст.
305 ЦПК України проведено за її
відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення представника позивача,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що між сторонами був
укладений договір оренди житлового
приміщення на період з 20.11.2006 року по
20.11.2007 року.

П.4 договору встановлено, що орендар,
який сумлінно виконував умови
договору, має переважне право на
продовження договору оренди. Договір
може бути розірваним у випадку
порушення однієї із сторін умов даного
договору або у випадку згоди сторін,
про що сторони зобов'язані сповістити
один одного.

ОСОБА_2 не було дотримано строків,
встановлених ст. 822 ЦК України, щодо
попередження наймача про відмову в
укладенні договору оренди на новий
строк.

ОСОБА_2 попередила ОСОБА_1 про
відсутність наміру на продовження
договірних відносин в листопаді 2007
року, однак фактичне звільнення ОСОБА_1
квартири відбулось в березні 2008 року,
що перевищує тримісячний строк,
встановлений ст.822 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем вибрано невірний спосіб
захисту, оскільки для визнання
правочину недійсним через вчинення
його під впливом насильства або
погрози, необхідна наявність фізичного
або психічного впливу на особу з метою
спонукання до укладення правочину.
Такий спосіб захисту застосовується у
тих випадках, коли необхідно відновити
становище, що існувало до укладення
правочину з порушенням умов його
дійсності. Метою звернення до суду з
таким позовом є застосування наслідків
його недійсності, тобто реституції,
відшкодування збитків та моральної
шкоди, завданої укладенням такого
правочину. Також суд першої інстанції
вважав, що позивачем пропущено строк
позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 258 ЦК України
позовна давність у п'ять років
застосовується до вимог про визнання
недійсним правочину, вчиненого під
впливом насильства або обману.

Відповідно до Закону України «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо вдосконалення порядку
здійснення судочинства» від 20 грудня
2011 року, що набрав чинності з 15 січня 2012
року, частину 3 статті 258 ЦК України
виключено.

Згідно з п. 5 розділу ІІ згаданого
Закону протягом трьох років з дня
набрання чинності цим Законом особа
має право звернутися до суду з позовом
про: 1) визнання недійсним правочину,
вчиненого під впливом насильства або
обману; 2) застосування наслідків
нікчемного правочину; 3) визнання
незаконним правового акта органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено право власності або інше
речове право особи. При цьому стосовно
вимог, передбачених підпунктами 1 та 2
цього пункту, особа може звернутися до
суду лише за умови, якщо строк їх
пред'явлення, встановлений положеннями
Цивільного кодексу України, що діяли до
набрання чинності цим Законом, не сплив
на момент набрання чинності цим
Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент набрання чинності цим Законом
строк пред'явлення ОСОБА_1 позову не
сплив, оскільки насильство щодо неї
припинилося у березні 2008 року, а тому з
позовом до суду вона могла звернутися
протягом наступних 5 років.

До суду позивач звернулася 26 березня 2013
року, тобто до спливу трьох років з дня
набрання чинності Законом України «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо вдосконалення порядку
здійснення судочинства» від 20 грудня
2011 року.

Також колегія суддів не може
погодитися з висновком суду першої
інстанції про те, що позивачем обрано
невірний спосіб захисту свого права з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту викладеного випливає, що
спрямовані на припинення прав і
обов'язків орендаря дії особи, є такими,
що за своїми ознаками і правовою
природою відповідають поняттю
правочину, що може бути визнаний судом
недійсним з підстав, передбачених
статтею 231 ЦК України.

Таким чином, рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 09 грудня 2013
року підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення наступного змісту.

Згідно ч.1 ст. 231 ЦК України правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009
року визначено, що при вирішенні спорів
про визнання недійсним правочину,
вчиненого особою під впливом
насильства (стаття 231 ЦК), судам
необхідно враховувати, що насильство
має виражатися в незаконних, однак не
обов'язково злочинних діях.
Насильницькі дії можуть вчинятись як
стороною правочину, так і іншою особою -
як щодо іншої сторони правочину, так і
щодо членів її сім'ї, родичів тощо або
їх майна. Факт насильства не
обов'язково має бути встановлений
вироком суду, постановленим у
кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним,
через вчинення його під впливом
насильства або погрози необхідна
наявність фізичного або психічного
впливу на особу з метою спонукання до
укладення правочину.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
позивачем не надано належних і
допустимих доказів вчинення нею
розірвання договору оренди житлового
приміщення внаслідок застосування
фізичного чи психічного тиску з боку
ОСОБА_2

Посилання на самоправне відключення
ОСОБА_2 електроенергії та
водопостачання не було доведено ОСОБА_1
при розгляді Дарницьким районним судом
м. Києва її зустрічного позову до
ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної
і матеріальної шкоди, що полягала у
витратах на мобільні розмови та на
харчування у зв'язку з відключенням
телефону, електроенергії і
водопостачання, у зв'язку з чим було
відмовлено у задоволенні зустрічного
позову. Рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 07 червня 2010 року в цій
частині набрало законної сили.

Також колегія суддів не приймає до
уваги посилання на те, що сімя ОСОБА_1
залишилась без меблів, побутових
приладів і техніки, так як на вказане
майно при розгляді Дарницьким районним
судом м. Києва справи за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про відшкодування матеріальної і
моральної шкоди в порядку забезпечення
позову було накладено арешт та
передано його на відповідальне
зберігання ОСОБА_2

Не є належним і допустимим доказом
застосування фізичного чи психічного
тиску з боку ОСОБА_2 довідка заст.
начальника Дарницького РУ ГУ МВС
України в м. Києві підполковника
міліції Смірнова С.В. (а.с. 8), оскільки
свідчить лише про те, що ОСОБА_3 був на
прийомі у начальника Дарницького РУ ГУ
МВС України в м. Києві з приводу
непорозуміння з орендодавцем ОСОБА_2

Таким чином, рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 09 грудня 2013
року належить скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_1 з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 309, 313-314, 316- 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 09 грудня 2013 року - скасувати
та ухвалити нове рішення наступного
змісту:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання правочину недійсним,
відшкодування збитків і моральної
шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді