н.р. стат. звіту - 23
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

12 березня 2014 року

м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд
Закарпатської області в складі:
головуючого-судді Носова В.В, при
секретарі Іванчо Л.М., за участю
представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Гошовської
К.Г., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства "ОМЕГА БАНК" як
правонаступника публічного
акціонерного товариства "Сведбанк" про
відшкодування шкоди, заподіяної
злочином,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до
Мукачівського міськрайонного суду з
позовною заявою до ПАТ «Сведбанк»
(правонаступником якого є ПАТ "ОМЕГА
БАНК" ) про відшкодування шкоди,
заподіяної злочином, а саме
матеріальних збитків на суму 33000,00
гривень.

Позов мотивує тим, що посадові
особи Мукачівського відділення АТ
«Сведбанк», без відома ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_9
діючи умисно, з метою привласнення
чужого майна, шляхом зловживання своїм
службовим становищем та внесення
завідомо неправдивих відомостей до
офіційних документів, в період часу з
квітня по вересень 2011 р. уклали з
вказаними особами кредитні договори та
отримали банківські платіжні картки, з
яких в подальшому отримали в різних
банкоматах грошові кошти, що
використали у власних потребах. В
результаті вчинення незаконних дій,
посадовими особами банку привласнено
та використано грошові кошти
вищезгаданих осіб на суму приблизно
280000 гривень, з яких 33000,00грн. - кошти
позивача ОСОБА_3 Зважаючи на
вищевикладене, позивач ОСОБА_3 просить
стягнути з ПАТ «Сведбанк» завдану їй
матеріальну шкоду в розмірі згаданих
33000 гривень.

31 січня 2013 року на адресу суду від
представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_10
надійшла заява про обґрунтування та
уточнення позовної заяви. В даній заяві
представник позивача вказує на те, що
14.07.2009 року між ОСОБА_3 та АТ «Сведбанк»
було укладено Договір №39-03/1001827-PR на
відкриття карткового рахунку НОМЕР_2 в
євро та обслуговування платіжної
картки. 16.07.2009 року між ОСОБА_3 та АТ
«Сведбанк» було укладено Договір
банківського вкладу «Капітал» НОМЕР_3,
відповідно до якого ОСОБА_3 здійснила
вклад в розмірі 3000 євро під 11% річних
строком на 12 місяців і 1 день, з 16 липня
2009 року по 17 липня 2010 року. Однак,
працівник банку ОСОБА_11 заволоділа її
коштами та витратила їх на свої
потреби, за що її було засуджено
вироком Мукачівського міськрайонного
суду. Керуючись вищевикладеним,
позивач просить відшкодувати їй шкоду
заподіяну злочином в розмірі 33000
гривень.

21.08.2013 року на адресу
Мукачівського міськрайонного суду від
представника відповідача
Комаровського С.З. надійшло
заперечення проти позовної заяви.
Відповідно до поданого заперечення
відповідач позовні вимоги не визнав, з
посиланням на те, що відповідальність з
боку банківської установи по сумі за
предметом позову, можливе лише в
порядку договірних правовідносин, а не
деліктних. Крім того, банк не повинен
відповідати перед позивачем за
неправомірні дії працівника, оскільки
банківська установа не уповноважувала
ОСОБА_11 привласнювати кошти позивача,
тому у спірній по справі ситуації
відповідати за шкоду, завдану ОСОБА_3,
повинна саме відповідач ОСОБА_11

Ухвалою Мукачівського
міськрайонного суду від 21.10.2013 року
первісного відповідача ПАТ «Сведбанк»
замінено на правонаступника ПАТ «Омега
Банк».

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 змінені позовні вимоги
підтримала повністю та просила їх
задовольнити, посилаючись на їх
обґрунтованість поданими суду
доказами, які в повній мірі
підтверджують розмір завданої шкоди та
право на її відшкодування за рахунок
саме відповідача, оскільки ОСОБА_11 у
періоді завдання шкоди його
довірительці перебувала у
безпосередніх трудових відносинах з
ПАТ "Сведбанк". Окрім цього зазначила,
що позивач зверталася до ПАТ «Омега
Банк» з проханням повернути кошти, але
їй було відмовлено.

Представник відповідача ПАТ
"ОМЕГА БАНК" - Гошовська К.Г., в судовому
засіданні позовних вимог не визнала з
посиланням на те, що відповідальність з
боку банківської установи по сумі за
предметом позову, можливе лише в
порядку договірних правовідносин, а не
деліктних. Крім того, банк не повинен
відповідати перед позивачем за
неправомірні дії працівника, оскільки
банківська установа не уповноважувала
ОСОБА_11 привласнювати кошти позивача.
Ввважає, що відповідати за шкоду,
завдану ОСОБА_3, повинна саме
відповідач ОСОБА_11

Вислухавши думку сторін,
дослідивши матеріали справи та
матеріали кримінальної справи №
0707/2392/2012,№ 1/0707/276/2012 про обвинувачення
ОСОБА_11 за ст.ст. 191 ч.4, 191 ч.3, 366 ч.2 КК
України, суд приходить до висновку, що
позов підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10,11,59,60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі; кожна з сторін
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях, а
обставини справи, які мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Судом встановлено, що згідно
договору банківського вкладу "Капітал"
НОМЕР_3 від 16 липня 2009 року, укладеного
між ПАТ "Сведбанк", правонаступником
якого є АТ "Сведбанк" з однієї сторони
та ОСОБА_3 з іншої сторони, остання
передала на вкладний (депозитний)
рахунок відповідача грошові кошти в
сумі 3000 євро строком на 12 місяців і 1
день, з 16 липня 2009 року по 17 липня 2010
року (а.с.33-36).

Згідно вироку Мукачівського
міськрайонного суду від 19 квітня 2012
року у справі про обвинувачення ОСОБА_11
за ст.ст. 191 ч.4, 191 ч.3, 366 ч.2 КК України,
остання, будучи експертом з продажу
продуктів роздрібного бізнесу
Мукачівського відділення ПАТ
"Сведбанк", службовою особою та
здіснюючи
адміністративно-господарські
обов'язки, вчинила службове
підроблення, що виразилося в тому, що
вона без відому потерпілої ОСОБА_3 за
допомогою внутрішніх програм банку
типу «SR-Bank» та «T-cards», які є єдиною
електронною системою документообігу
даного банку, власноручно уклала в
електронному виді від імені потерпілої
ОСОБА_3 договір про відкриття
банківських платіжних карток, які
ОСОБА_11 отримала від працівників
даного банку - відповідального за
зберігання банківських платіжних
карток ОСОБА_13, та в подальшому за
допомогою програми «Т-cards» активувала
їх на своєму робочому місці і здійснила
переказ грошових коштів із депозитного
рахунку ОСОБА_3 на рахунок банківської
платіжної картки, виданого 25 травня 2011
року на ім'я ОСОБА_3 в сумі 3000 євро,
вартість яких по відношенню до
української гривні станом на 25.05.2011
року згідно довідки наданої ПАТ
«Сведбанк» від 10.11.2011 року становить
33744,70 гривень. Так, ОСОБА_11, зловживаючи
своїм службовим становищем, провела
операції з перерахування вкладу ОСОБА_3
на її картковий рахунок та в подальшому
привласнила грошові кошти в сумі 33744,70
гривень, чим завдала потерпілій ОСОБА_3
матеріальну шкоду на вказану суму.

Ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 08.11.2012 вирок
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області від 19.04.2012 щодо
ОСОБА_11 в частині розв'язання
цивільного позову скасовано. В решті
вищевказаний вирок суду першої
інстанції залишено без змін. (а.с. 3-7).

Відповідно до частини четвертої
статті 61 Цивільного процесуального
кодексу України вирок у кримінальній
справі, що набрав законної сили, або
постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкові для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено вирок
або постанову суду, з питань, чи мали
місце ці дії та чи вчинені вони цією
особою.

Згідно зі ст. 1 Цивільного
процесуального кодексу України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного
кодексу України передбачено, що кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається у ст. 16
Цивільного кодексу України.

За змістом п. 8 частини другої ст. 16
Цивільного кодексу України, одним із
способів захисту порушеного права є
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди.

По відношенню до вищевказаних
фактичних обставин по справі суд
приймає до уваги те, що ст. 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" передбачено, що "при
розгляді справ суди застосовують
Конвенцію та практику Суду як джерело
права".

Виходячи з міжнародно-правових
зобов'язань держави, положень ст. 8
Конституції України та Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод (далі - Конвенція) дотримання
принципу верховенства права є однією з
підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу №1 Конвенції
передбачено, що: "кожна фізична або
юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений свого майна інакше як
в інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом або загальними
принципами міжнародного права".

Європейський суд з прав людини в
своєму рішенні від 06.12.2007 по справі
"Воловік проти України" (п. 67) зазначив,
що поняття "власність", яке
передбачене частиною першою статті 1
Першого протоколу до Конвенції, має
автономне значення, яке не обмежується
правом власності на матеріальні речі
та не залежить від формальної
класифікації у національному
законодавстві, певні інші права та
інтереси, які становлять майно
(наприклад заборгованість), можуть
також розглядатись як "право на
власність" та відповідно як
"власність" для цілей цієї статті (див.
рішення у справі "Копецький проти
Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52,
ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі
нафтопереробні заводи "Стрен" і Стратіс
Андреадіс проти Греції" (Stran Greek Refineries
and Stratis Anreadis v. Greece), від 9 грудня 1994
року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59).

В п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 01.11.96 №9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя" вказано
наступне: "оскільки Конституція
України, як зазначено в її ст. 8, має
найвищу юридичну силу, а її норми є
нормами прямої дії, суди при розгляді
конкретних справ мають оцінювати зміст
будь-якого закону чи іншого
нормативно-правового акта з точки
зору його відповідності Конституції
і в усіх необхідних випадках
застосовувати Конституцію як акт
прямої дії. Судові рішення мають
ґрунтуватись на Конституції, а також на
чинному законодавстві, яке не
суперечить їй.

Відповідно до ст. 8 Конституції
України в Україні визнається і діє
принцип верховенства права.
Конституційні права та свободи людини
і громадянина є безпосередньо
діючими. Вони визначають цілі і зміст
законів та інших нормативно-правових
актів, зміст і спрямованість
діяльності органів законодавчої та
виконавчої влади, органів місцевого
самоврядування і забезпечуються
захистом правосуддя.

Частинами першою, другою та
четвертою ст. 41 Конституції України
передбачено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності.

Отже, за Основним Законом України
право на володіння, користування і
розпорядження своєю власністю
віднесено до абсолютних прав людини.
Абсолютність такого суб'єктивного
права, як елемента правовідносин, перш
за все полягає в тому, що воно
охороняється від усіх і кожного.

В свою чергу, в деліктних
цивільних правовідносинах
реалізуються зобов'язально-правові
засоби захисту цього абсолютного
права.

Із зазначеними положеннями
Основного Закону у повній мірі
кореспондуються і приписи частини
першої ст. 316 Цивільного кодексу
України, якою передбачено, що правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Статтею 22 Цивільного кодексу
України передбачено, що особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на її
відшкодування. Збитками є втрати, яких
особа зазнала у зв'язку із знищенням
або пошкодженням речі. Збитки
відшкодовуються у повному обсязі, якщо
договором або законом не передбачено
відшкодування у меншому або більшому
розмірі.

За загальним правилом,
передбаченим частиною першою ст. 1166
Цивільного кодексу України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Необхідними правовими підставами
відповідальності за завдану майнову
шкоду є наявність складу цивільного
правопорушення, необхідними
елементами якого є: протиправна
поведінка (дії чи бездіяльність) особи,
шкідливий результат такої поведінки
(шкода), причинний зв`язок між
протиправною поведінкою і шкодою та
вина особи, яка заподіяла шкоду.
Наявність всіх чотирьох складових
правопорушення є необхідною вимогою
для притягнення до відповідальності,
якщо інше не встановлено законом.

Однак, як свідчать фактичні
обставини по справі, спеціальними
нормами, які підлягають застосуванню
що спірних правовідносин, є саме
положення частини першої ст. 1172
Цивільного кодексу України, якими
передбачено, що юридична особа
відшкодовує шкоду завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків.

Зазначена норма міститься в главі
82 Цивільного кодексу України й регулює
правовідносини щодо відшкодування
шкоди, у випадках коли винна особа, яка
завдала шкоду, перебувала в
безпосередніх трудових відносинах з
юридичною чи фізичною особою.

Наявні у матеріалах справи
доказові матеріали дають суду правові
підстави для висновку про необхідність
задоволення позовних вимог з огляду на
наступне.

Належними доказами по справі
доведено, що позивач, у структурному
підрозділі ПАТ "Сведбанк" відкрила
депозитний рахунок НОМЕР_3, який був
підписаний (особисто) ОСОБА_3 та
директором Берегівського відділення
ВАТ "Сведбанк" Ревта Н.І. та внесла кошти
у розмірі 3000,00 Євро до каси банку у
якості депозитного вкладу (а.с.33-36).

Вказаними доказами, поряд з
обставинами встановленими у вироку
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області від 19.04.2012 та
ухвалі апеляційного суду
Закарпатської області від 08.11.2012
безпосередньо підтверджено укладення
договорів банківського вкладу між
позивачем та попередником відповідача,
а також фактичне внесення ОСОБА_3
коштів до каси банку у якості
депозитного вкладу.

Однак, як констатовано вказаними
вище судовими актами по кримінальній
справі, працівницею банківської
установи (на той час) ОСОБА_11 було
звернено частину грошових коштів, які
належали позивачу та знаходилися на
рахунках ПАТ "Сведбанк" у якості
депозитного вкладу. Зазначені
обставини також визнанні ОСОБА_11 у
процесі судового розгляду
кримінальної справи.

Згідно з приписами п. 5 постанови
пленуму Верховного Суду України від
27.03.1992 №6 "Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" відповідальність
юридичної особи настає лише у випадках,
коли особа, з вини якої заподіяна шкода,
знаходиться з даною організацією в
трудових відносинах, і шкода, заподіяна
нею у зв'язку з виконанням трудових
(службових) обов'язків, незалежно від
того, постійним, сезонним, тимчасовим
за трудовим договором чи на інших
умовах вона була працівником цієї
організації.

Вищевказані фактичні обставини
на предмет їх відповідності положенням
частини першої ст. 1172 Цивільного
кодексу України свідчать про наявність
обов'язку банківської установи як
роботодавця відшкодувати позивачу
шкоду, завдану працівником ПАТ
"Сведбанк", при виконанні нею своїх
службових обов'язків.

Аргументи та доводи представника
ПАТ "ОМЕГА БАНК" відносно того, що шкода
може бути відшкодована юридичною
особою тільки за правомірні дії її
працівника, виконання яких
передбачалися посадовими
інструкціями, не можуть бути прийняті
судом до уваги, оскільки не
відповідають змісту вищевказаних норм
частини першої ст. 1172 Цивільного
кодексу України, які носять
імперативний та безумовний характер,
відповідають обставинам даної справи,
та спрямовані на захист, передбаченого
ст. 41 Конституції України абсолютного
права людини - права на вільне
володіння, користування і
розпорядження своєю власністю.

В свою чергу, відповідач ПАТ
«Омега Банк» вправі відновити свої
матеріально - фінансові показники,
погіршені внаслідок неправомірних дій
відповідача ОСОБА_11, шляхом звернення
до суду з регресною вимогою, в порядку,
передбаченому ст. 1191 Цивільного
кодексу України.

З врахуванням вищевикладеного, та
того, що на вимогу позивача у
поверненні депозитних коштів (а.с. 176-177)
ПАТ "ОМЕГА БАНК" їй було відмовлено, суд
вважає, що уточнені позовні вимоги
ОСОБА_3 щодо стягнення з ПАТ "ОМЕГА БАНК"
суми 33000,00 гривень, що по курсу НБУ
станом на 11.02.2010 року становило 3000,00
Євро, що є матеріальною шкодою завданою
злочинними діями ОСОБА_11 і водночас
сумою банківського вкладу, відповідно
до договору банківського вкладу
«Капітал» НОМЕР_3 від 16 липня 2009 року,
підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 8, 41,124, 129 Конституції України,
ст.ст. 15, 316, 1172 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 10,14,57-60,88,212-215,223,294
Цивільного процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

Стягнути з Публічного
акціонерного товариства «Омега Банк»
(м. Київ, вул. Новокостянтинівська, 18«В»,
, код банку 300164) як
правонаступника публічного
акціонерного товариства "Сведбанк", на
користь позивача ОСОБА_3, мешканки
АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1, суму у розмірі 33000,00 (тридцять
три тисячі) гривень у відшкодування
матеріальної шкоди.

Стягнути з публічного
акціонерного товариства «Омега Банк»
(м. Київ, вул. Новокостянтинівська, 18«В»,
, код банку 300164) як
правонаступника публічного
акціонерного товариства "Сведбанк", в
дохід держави суму 330,00 грн. (триста
тридцять гривень 00 коп.) судового
збору.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
учать у справі але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Мукачівського

міськрайонного суду

В.В. Носов