УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О.,
Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,
Журавель В.І., Іваненко Ю.Г.,розглянувши
у відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, треті особи: відділ опіки та
піклування Шевченківської районної у
м. Києві державної адміністрації,
Комунальне підприємство
Шевченківської районної у м. Києві ради
«Житлово-експлуатаційна контора
«Дегтярівська», ВГІРФО
Шевченківського району м. Києва, про
усунення перешкод у користуванні
власністю, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 23 травня 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 2 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з зазначеним позовом, в
обґрунтування якого зазначав, що 5
лютого 2010 року померла його дружина
ОСОБА_8 і в порядку розподілу
спадкового майна спадкоємцем квартири
по АДРЕСА_1 став позивач, а відповідач
(дочка його померлої дружини) отримала
грошову компенсацію за свою частку
спадкового майна. Разом з тим
відповідач ОСОБА_7 не знялася з
реєстрації у квартирі, належній
позивачеві, та зареєструвала в ній
свого сина, хоча проживає зі своїм
чоловіком в іншому помешканні та не
несе витрат з утримання спірної
квартири.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 травня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва
від 02 липня 2014 року, у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просив
скасувати рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 23 травня 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 2 липня 2014 року, ухвалити нове
рішення про задоволення позову,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з яким
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що ОСОБА_6 є власником
квартири АДРЕСА_2. У вищевказаній
квартирі зареєстровані ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Власник квартири проживає без
реєстрації.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 разом зі
своїм чоловіком та сином проживає
фактично у належній їй на праві
власності квартирі АДРЕСА_3.

Таким чином, суди вважали, що у
задоволенні позову щодо зобов'язання
відповідача усунути перешкоди у
користуванні квартирою шляхом зняття з
реєстраційного обліку відповідачів
слід відмовити, оскільки у даному
випадку порушені права позивача
підлягають захисту саме шляхом
визнання відповідачів такими, що
втратили право на користування
житловим приміщенням, з урахуванням
положень ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Результат аналізу наведених вище норм
цивільного законодавства України дає
підстави для висновку про те, що у разі
будь-яких обмежень у здійсненні права
користування та розпоряджання своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону
України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» (далі -
Закон) зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи
днів на підставі заяви особи, запиту
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточного рішення
суду (про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою або
померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із указаної
норми, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про:
1) позбавлення права власності на
житлове приміщення; 2) позбавлення
права користування житловим
приміщенням; 3) визнання особи безвісно
відсутньою; 4) оголошення
фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпоряджання своїм майном власник має
право вимагати усунення відповідних
перешкод, зокрема, шляхом зняття особи
з реєстрації місця проживання,
пред'явивши разом з тим одну із таких
вимог: 1) про позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2) про
позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК
Української РСР; ст. 405 ЦК України).

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення, правильно встановили характер
правовідносин сторін у справі та
застосували норми матеріального права,
які регулюють ці правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
суд касаційної інстанції дійшов
висновку про відхилення касаційної
скарги та залишення без змін рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 23 травня 2014 року та ухвали
апеляційного суду м. Києва від 2 липня
2014 року, оскільки судові рішення
законні та обґрунтовані, а доводи
касаційної скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами норм матеріального та порушення
норм процесуального права, що призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 травня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 2
липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді: Є.П.
Євграфова В.І. Журавель І.М.
Завгородня Ю.Г. Іваненко