Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 116/7625/13-ц

Провадження № 2/116/325/14

04.03.2014 року
м. Сімферополь

Сімферопольський районний суд
Автономної Республіки Крим у складі:

головуючого судді Паніної П.Є.

при секретарі Трушкової В.В.,
Шляхтіної О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмету спору, ОСОБА_3 про
виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 про виселення з
квартири АДРЕСА_1. Позовні вимоги
мотивовано тим, що на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 08.02.2007 р. вказана квартира належить
на праві власності йому, а також його
колишній дружині ОСОБА_4, синові ОСОБА_5,
дочкам ОСОБА_6, ОСОБА_3 та онуці - ОСОБА_2
В зазначеній квартирі мешкає
відповідач. Між сторонами по справі
склалися неприязні стосунки, виникають
конфлікти, в ході одного з яких
відповідач побив його, за що вироком
Сімферопольського районного суду від
30.07.2013 р. був засудженій за ст. 125 ч. 1 КК
України до штрафу в сумі 800 грн. Порядок
користування квартирою між
співвласниками не визначений, своєї
згоди на вселення відповідача в
квартиру позивач не надавав. Просив
виселити відповідача без надання
іншого житлового приміщення.

Ухвалою суду від 20.02.2014 р. до участі у
справі у якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, було залучено ОСОБА_3,
шлюб якої з відповідачем зареєстровано
11.02.2014 р., що підтверджується копією
свідоцтва про шлюб (а.с. 32).

В судовому засіданні позивач,
представник позивача позовні вимоги
підтримали, просили суд виселити
відповідача з підстав ч. 3 ст. 116
Житлового кодексу України - як особу, що
самовільно зайняла житлове приміщення,
оскільки вселився він у квартиру без
дозволу позивача, зареєстрований та
має право власності на частку в іншій
квартирі в с. Перевальне, де мешкає його
колишня дружина і дитина. Зазначили, що
відповідач неналежним чином веде себе
відносно позивача, конфліктує з ним та
іншими членами сім'ї, неодноразово бив
мати позивача, що мешкала в квартирі.
Просили позовні вимоги задовольнити.

Відповідач, його представник в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, пояснили суду, що з 2001 р. по 2014
р. позивач та його дружина -
співвласниця квартири ОСОБА_3 -
перебували у фактичних шлюбних
відносинах, наразі шлюб зареєстровано,
мають спільну дитину ІНФОРМАЦІЯ_1,
мешкають однією сім'єю. До 2006 р. жили
втрьох на квартирі в м. Сімферополі, а в
2006 р. за пропозицією батьків дружини -
позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - переїхали у
спірну квартиру, оскільки батьки
збудували житловий будинок для сім'ї в
м. Сімферополі та переїхали туди на
мешкання. В квартирі ще залишалися жити
мати позивача, яка в ІНФОРМАЦІЯ_2
померла, та його син ОСОБА_5, який в 2008 р.
також переїхав до будинку батьків в м.
Сімферополь. Відносини між позивачем
та відповідачем, а також іншими членами
родини, були нормальними, ніяких
конфліктів не було, спілкувались
сім'ями, за згодою батьків дружини
відповідач відремонтував квартиру,
оплачує всі комунальні платежі. З 2013 р.
відносини між ОСОБА_1 та відповідачем
різко погіршилися, та після винесення
вироку суду від 30.07.2013 р. позивач ніколи
не висловлював бажання жити у квартирі,
ніяких перешкод для цього йому ніхто не
чинить, кімната з його речами замкнена,
мешкає він постійно в м. Сімферополі в
одному будинку з колишньою дружиною та
двома дітьми.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог ОСОБА_1 заперечувала, пояснила, що
в спірну квартиру вона з чоловіком та
донькою вселилася в 2006 р. на прохання
своїх батьків, які переселилися у
новозбудований жилий будинок в м.
Сімферополі.

Заслухавши сторони та їх
представників, третю особу, оцінивши
докази, допитавши свідків, суд прийшов
до висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124
Конституції України та ст. 3 ЦПК
України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизначених або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК
України, якою встановлений принцип
диспозитивності цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод, інтересів, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.
Приписами ст. 13 Конституції України
передбачено, що держава забезпечує
захист прав усіх суб'єктів права
власності і господарювання, соціальну
спрямованість економіки. Усі суб'єкти
права власності рівні перед законом.

Судом встановлено, що позивачеві, а
також ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 на праві спільної часткової
власності належить по 1/6 частці
трикімнатної квартири АДРЕСА_1
загальною площею 70,3 кв.м, порядок
користування квартирою між
співвласниками не встановлений.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні
пояснила, що вона є колишньою дружиною
позивача, шлюб з яким розірвано в 2011
році. Проти фактичних шлюбних відносин
дочки, ОСОБА_3, та відповідача ані вона,
ані чоловік не заперечували, відносини
між ними були добрими, спілкувалися
нормально до 2013 р., коли стали виникати
конфлікти на побутовому ґрунті. В 2006 р.
саме вона та позивач запропонували
родині дочки вселитися у спірну
квартиру, оскільки майже всі її
мешканці переїздили в м. Сімферополь,
де побудували будинок для всієї сім'ї, а
родина дочки сплачувала велику орендну
плату за житло в місті. Залишалися в
квартирі мати ОСОБА_1 та їх син, ОСОБА_5,
який в 2011 р. переїхав жити в будинок в м.
Сімферополь, а мати позивача померла
рік тому.

Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що її
сестра ОСОБА_3 давно почала жити однієї
сім'єю з ОСОБА_2, в 2002 році у них
народилася дочка. Вони мешкали в м.
Сімферополі на квартирі, а коли батьки
вирішили переїхати в новий будинок,
сестру з чоловіком та донькою батьки,
тобто її мати та батько запросили жити
в с. Перевальне в спірній квартирі.
Відносини між всіма ними на той момент
були хороші, часто їздили один до
одного в гості, ніяких конфліктів ані з
бабкою, ані з братом свідка у ОСОБА_2 не
було. Після розлучення з дружиною
батько - ОСОБА_1 - поїхав в спірну
квартиру, і з 2013 року там почалися
конфлікти. Зараз батько постійно
мешкає в м. Сімферополі.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені статтею 383 ЦК
України та статтею 150 Житлового кодексу
України та передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання у право власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в частині другій статті 64 ЖК
України.

Крім того, як роз'яснено у Постанові
Пленуму Верховного Суду України "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя" № 9 від 01.11.96 р.,
при розгляді спорів про право
користування жилим приміщенням
необхідно брати до уваги, що стаття 33
Конституції гарантує кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання. Це означає, що наявність
чи відсутність прописки самі по собі
не можуть бути підставою для визнання
права користування жилим приміщенням
за особою, яка там проживала чи
вселилась туди як член сім'ї наймача
(власника) приміщення, або ж для відмови
їй у цьому. Виходячи з чого, суд дійшов
до висновку, що реєстрація відповідача
у іншому житловому приміщенні не є
підставою для виселення відповідача з
спірної квартири.

З метою тлумачення поняття "член сім'ї"
Конституційний Суд України прийняв
Рішення від 3 червня 1999 року у справі за
конституційними поданнями Служби
безпеки України, Державного комітету
нафтової, газової та нафтопереробної
промисловості України, Міністерства
фінансів України щодо офіційного
тлумачення положень пункту 6 статті 12
Закону України "Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей", частин четвертої і
п'ятої статті 22 Закону України "Про
міліцію" та частини шостої статті 22
Закону України "Про пожежну безпеку"
(справа про офіційне тлумачення
терміна "член сім'ї"). Вирішуючи справу,
Конституційний суд України виходив з
того, що Житловий кодекс Української
РСР, визнаючи гарантії права громадян
на житло, встановлює права і обов'язки
наймача жилого приміщення та членів
його сім'ї, які проживають разом з ним,
за договором найму, обов'язковим
елементом якого є плата за
користування житлом та за комунальні
послуги. Частина друга статті 64 цього
Кодексу передбачає, що до членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Аналогічні положення
щодо членів сім'ї власника будинку
(квартири) містить частина четверта
статті 156 Кодексу.

Судом встановлено, що відповідач
постійно мешкає у спірній квартирі з 2006
року, вселився до неї за згодою
співвласників квартири, як член сім'ї
співвласника квартири, оскільки на
момент вселення постійно мешкав однією
сім'єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, а
тому при вселенні до спірної квартири
набув прав, передбачених статтею 156 ЖК
України.

За правилами статті 157 ЖК України
членів сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Але, незважаючи на ствердження у позові
про систематичне порушення
відповідачем правил співжиття і
неможливість сумісного з ним
проживання, позовних вимог за
частинами 1, 2 статті 116 ЖК України
позивачем не заявлено та належних
доказів на підтвердження
систематичних порушень правил
співжиття з боку відповідача, щодо чого
були вжиті відповідні заходи
попередження чи громадського впливу,
та відсутність у зв'язку з цим
позитивних результатів, у розумінні
вимог частини 1 статті 116 ЖК України, не
надано.

Частиною 3 ст.116 ЖК України передбачено,
що осіб, які самовільно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Однак судом беззаперечно встановлено,
що відповідач ОСОБА_2 самовільно у
квартиру АДРЕСА_1 не вселявся. З боку
позивача та його представника в
обґрунтування заявлених позовних
вимог суду не надано жодних належних та
допустимих доказів в частині того, що
відповідач самовільно вселився у
спірну квартиру. Діюче законодавство
не передбачає обов'язкової письмової
згоди власника на вселення.

Крім того, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є
співвласниками в рівних частках
спірної квартири, а правовий режим
спільної часткової власності враховує
інтереси всіх її учасників і забороняє
обмеження прав одних учасників за
рахунок інших.

З викладених підстав суд вважає, що у
задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ч.3 ст.116 ЖК України,
керуючись ст. керуючись статтями 10, 11,
60, 61, 88, 209, 212, 215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, ОСОБА_3 про виселення,-
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
Апеляційний суд Автономної Республіки
Крим через Сімферопольський районний
суд Автономної Республіки Крим шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги. Рішення суду набуває
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя