Справа № 751/1884/14 Провадження №
22-ц/795/2174/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції -
Маслюк Н.В. Доповідач - Скрипка А. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки
А.А.суддів:Лакізи Г.П., Онищенко О.І. при
секретарі:Сахаровій К.О.за
участю:представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,
представників позивача - Кравчинського
В.А., Раскіна Л.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 19 вересня 2014 року у
справі за позовом приватного
підприємства „Лідер" до ОСОБА_5 про
повернення грошових коштів, отриманих
без достатніх правових підстав,

в с т а н о в и в:

Рішенням Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 19.09.2014 року
позовні вимоги приватного
підприємства „Лідер" до ОСОБА_5 про
повернення грошових коштів, отриманих
без достатніх правових
підстав,-задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5
на користь приватного підприємства
„Лідер" 14 640 грн. коштів, отриманих без
достатніх правових підстав. Також з
ОСОБА_5 на користь позивача стягнуто 243
грн. 60 коп. в рахунок відшкодування
витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
оскаржуване рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
вимог заявленого позову. Також апелянт
просить стягнути з позивача на свою
користь: понесені витрати по сплаті
судового збору в сумі 121 грн. 80 коп. та
понесені витрати в сумі 4000 грн. за
надання правової допомоги адвокатом в
суді першої інстанції. Доводи
апеляційної скарги зазначають, що
оскаржувене рішення суду є незаконним
та необґрунтованим. Апелянт вказує, що
судом першої інстанції безпідставно не
застосовані положення статті 181
Господарського кодексу України, також
твердження суду про те, що акти
здачі-прийняття робіт були підписані
неповноважною особою позивача не може
бути підставою для висновків про
відсутність правочину, оскільки суд не
застосував ч.3 статті 92 ЦК України.
Апелянт зазначає, що він не міг знати
про наявність чи відсутність обмежень
щодо представництва ОСОБА_9 ПП „Лідер",
і у нього не було підстав ставити під
сумнів відсутність у неї повноважень,
оскільки вантаж для автотранспортних
послуг був завантажений працівниками
ПП „Лідер", послуги були оплачені.
Апелянт вказує, що суд безпідставно при
вирішенні вказаного спору по суті не
взяв до уваги приписи статей 204, 241 ЦК
України, а також не вказав в
оскаржуваному рішенні, чому він не
прийняв до уваги показання ОСОБА_9, яка
підтвердила ту обставину, що вона мала
відповідні повноваження на підписання
актів приймання-здачі виконаних робіт,
підтвердила наявність замовлень
позивача на автотранспортні послуги з
оформленням відповідної документацією
та оплатою. На думку апелянта, судом
також не взято до уваги тієї обставини,
що фінансова звітність позивача
спростовує твердження ПП '' Лідер'' про
безпідставність спірних платежів.
ОСОБА_5 вважає, що суд безпідставно не
застосував статтю 50-1 ЦК України, яка
діяла на час припинення ним
підприємницької діяльності,- 29.12.2012
року та на момент подачі позову, а також
положення статті 47 Закону України „Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців", за якими
вимоги позивача про стягнення
заборгованості необхідно вважати
погашеними. Також апелянт стверджує, що
що позивач пропустив строк звернення
до суду з даним позовом, при цьому заява
про застосування строку позовної
давності була подана представником
відповідача під час розгляду справи в
суді першої інстанції. На думку
апелянта, суд першої інстанції
безпідставно не прийняв до уваги
вказану заяву та не застосував
наслідки пропуску строку позовної
давності. Апелянт зазначає, що оскільки
позивач стверджує, що грошові кошти
мають бути повернуті у зв'язку з тим, що
вони отримані безпідставно, то перебіг
строку позовної давності починається з
моменту, коли кошти були сплачені
ПП''Лідер''при відсутності правових
підстав, тобто, з дати платежів.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд на підставі приписів
статті 308 ЦПК України приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а оскаржуване
рішення суду - залишенню без змін,
виходячи з наступного.

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що висновки оскаржуваного
рішення суду не узгоджуються з нормами
матеріального права, які регламентують
спірні правовідносини та не
відповідають фактичним обставинам
справи, не знайшли свого підтвердження
в ході апеляційного розгляду даної
справи.

Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 3
Цивільного кодексу України загальними
засадами цивільного законодавства є
справедливість, добросовісність та
розумність.

В ході судового розгляду даної справи
судом встановлено і вказані обставини
підтверджуються її матеріалами, що
відповідач ОСОБА_5 був зареєстрований,
як фізична особа-підприємець з 14.03.2008
року по 29.12.2012 року, що підтверджується
витягом з Єдиного державного реєстру
юридичних та фізичних осіб-підприємців
серії АВ № 102779 (а.с.7, том 1). Згідно із
вказаним витягом, основним видом
економічної діяльності ФОП ОСОБА_5 була
діяльність автомобільного вантажного
транспорту.

Відповідно до приписів статей 11, 626 ЦК
України, договір є підставою
виникнення цивільних прав і обов'язків,
які мають виконуватись належним чином
і в установлений строк відповідно до
договору (статті 526 ЦК
України),одностороння відмова від
виконання зобов'язання не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (статті 525 ЦК
України).

Згідно з приписами ч. 1 статті 628 ЦК
України, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковим відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 статті 181
Господарського кодексу України,
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Згідно з ч.2 статті 180 Господарського
кодексу України, ч.1 статті 638
Цивільного кодексу України, договір є
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо всіх істотних
умов договору.

Судом першої інстанції при розгляді
даної справи по суті також були
прийняті до уваги положеннями ч.2
статті 207 Цивільного кодексу України (в
редакції, яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин), яка
регламентує вимоги до письмової форми
правочину.

Судом встановлено, що в період
здійснення ФОП ОСОБА_5 підприємницької
діяльності ПП „Лідер" було
перераховано йому грошові кошти на
загальну суму 14 640 грн., згідно
наступних платіжних доручень: платіжне
доручення № 122 від 30.03.2010 р., на суму 840
грн. за послуги згідно рахунку від
30.03.2010 р.; платіжне доручення № 135 від
14.04.2010 р. на суму 2 400 грн. за послуги
згідно рах. №53 від 14.04.2010 р.; платіжне
доручення № 148 від 19.04.2010 р. на суму 1 200
грн. за послуги згідно рах. №61 від 19.04.2010
р.; платіжне доручення № 158 від 27.04.2010 р.
на суму 1 200 грн. за послуги згідно рах.
№61 від 27.04.2010 р.; платіжне доручення № 163
від 29.04.2010 р. на суму 1 800 грн. за послуги
згідно рах. № 614 від 29.04.2010 р.; платіжне
доручення № 166 від 05.05.2010 р. на суму 1800
грн. за послуги згідно рахунку №64 від
29.04.2010 року; платіжне доручення № 170 від
12.05.2010 р. на суму 3 000 грн. за послуги
згідно рахунку №69 від 12.05.2010 року;
платіжне доручення № 198 від 25.05.2010 р. на
суму 1200 грн. за послуги згідно рах. №76
від 25.05.2010 р.; платіжне доручення № 201
від 28.05.2010 р. на суму 1 200 грн. за послуги
згідно рах. №77 від 28.05.2010 р. (а.с.22-30, том
1).

Відповідно до актів здачі-прийняття
робіт (а.с. 87, 89, 91, 93, 95, 97, 99, 101, том
1),представником замовника
автотранспортних послуг у ФОП ОСОБА_5
від імені ПП''Лідер'' зазначена
заступник директора ПП „Лідер" ОСОБА_9

Як вбачається з висновку експерта за
результатами проведення судово-
почеркознавчої експертизи № 1824/1825/14-24
від 14.07.2014року(а.с.170-176, том 1): 2. Підписи в
графі ''Виписав(ла)'' в наданих на
дослідження рахунках- фактурах та
підписи в графах '' Затверджую Директор
ФОП ОСОБА_5 ОСОБА_10.'', ''Від Виконавця'' в
актах здачі-прийняття робіт(надання
послуг) виконані ОСОБА_5.

Згідно з п.6.6 статуту ПП „Лідер",
затвердженого 01.11.2006 року власником
підприємства ОСОБА_11 (а.с.112-115,том1),
діяти без довіреності від імені
підприємства, репрезентувати його в
усіх установах, підприємствах і
організаціях в Україні та за її межами
має право директор підприємства.

Судом також встановлено, що ОСОБА_9
працювала в ПП „Лідер" на посаді
заступника директора по економіці з
06.05.2009 року по 01.08.2013 року; в подальшому
була звільнена за п.2 статті 41 КЗпП
України (а.с.110,122, том 1). Відповідно до
посадової інструкції заступника
директора по економіці станом на 06.05.2009
року (а.с.43-44, том 1), яка діяла на момент
складання вищезазначених актів,
заступник директора по економіці не
мала повноважень укладати договори,
представляти інтереси підприємства та
підписувати фінансові документи без
довіреності. Вказані обставини також
підтверджуються витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців
(а.с.116-117,том1), відповідно до якого
передбачено, що уповноваженими
представляти юридичну особу у
правовідносинах з третіми особами, або
особи, які мають право вчиняти дії від
імені юридичної особи без довіреності,
у тому числі підписувати договори, є
Раскін Леонід Олександрович -
підписант, Вербицький Ігор Васильович,
22.08.2011 (повноваження згідно статуту) -
керівник.

Частиною 2 статті 527 ЦК України
передбачено, що кожна із сторін у
зобов'язанні має право вимагати
доказів того, що обов'язок виконується
належним боржником або виконання
приймається належним кредитором чи
уповноваженою на це особою, і несе
ризик наслідків непред'явлення такої
вимоги.

Судом першої інстанції в оскаржуваному
рішенні зазначено, що всупереч вимогам
статті 527 ЦК України відповідачем не
були вчинені дії, які б були спрямовані
на перевірку повноважень ОСОБА_9 діяти
від імені ПП ''Лідер''.

Судом першої інстанції при розгляді
даної справи враховано, що письмові
договори між сторонами не укладалися,
документи, підписані повноважними
представниками позивача, які б
свідчили про існування домовленостей
між сторонами про надання відповідачем
позивачу певних послуг, відсутні, і за
даних обставин суд першої інстанції
обгрунтовано прийшов до висновку, що
договірні відносини між сторонами не
існували, а кошти відповідачу були
перераховані безпідставно.

Загальні підстави для виникнення
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави визначені нормами
глави 83 ЦК України.

Відповідно до приписів ч.1, ч.2 статті 1212
ЦК України особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала. Положення цієї глави
застосовуються незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи наслідком події.З врахуванням норм
матеріального права, які регламентують
спірні правовідносини та фактичних
обставин справи суд першої інстанції
прийшов до вірного по суті висновку
відносно того, що безпідставно
отримані відповідачем грошові кошти
підлягають поверненню позивачу.

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що фактично між сторонами по
справі існували договірні
правовідносини, оскільки існують акти
здачі- прийняття робіт, і стаття 204 ЦК
України регламентує презумпцію
дійсності правочину, не можуть бути
підставою для скасування вірного по
суті рішення суду першої інстанції,
оскільки вказані доводи апелянта не
знайшли свого підтвердження в ході
апеляційного розгляду даної справи.
Оскільки у положеннях статті 204 ЦК
України мова йдеться про вчинений
правочин. В даному випадку правочину
між сторонами щодо перевезення вчинено
не було, договір не укладався, відсутні
такі основоположні документи, як
замовлення на перевезення та
транспортні накладні. Є також
безпідставними посилання апелянта на
статтю 181 Господарського кодексу
України щодо фактичного укладення
договору між сторонами, оскільки
приписами вказаного кодексу, а також ЦК
України, Закону України ''Про
автомобільний транспорт'', Правилами
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні регламентовано,
що для здійснення перевезень
відповідний договір укладається в
письмовій формі з передбачених
законодавством істотних умов та
скріплюється печатками сторін.
Відсутність такого письмового
договору між сторонами знайшла своє
підтвердження в ході судових розглядів
даної справи і не заперечується
сторонами. В даному випадку належними
доказами щодо вчинення відповідного
правочину (укладення договору) можуть
бути: договір перевезення вантажів у
письмовій формі (довгостроковий чи
разовий), замовлення на перевезення,
товарно-транспортні накладні; вказані
документи по справі відсутні. Крім
того, приписами частин 2, 3 статті 909 ЦК
України регламентовано, що договір
перевезення вантажу укладається у
письмовій формі; укладення договору
перевезення вантажу підтверджується
складенням транспортної накладної
(коносамента або іншого документа,
встановленого транспортними кодексами
(статутами). Відповідно до ч.2 статті 50
Закону України ''Про автомобільний
транспорт'', істотними умовами договору
перевезення вантажу є: найменування та
місцезнаходження сторін; найменування
та кількість вантажу, його пакування;
умови та термін перевезення; місце та
час навантаження і розвантаження;
вартість перевезення; інші умови,
узгоджені сторонами. Згідно з п.3.5.
Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України 14.10.1997року №363
(зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 20.02.1998 року за № 128/2568) у
договорі про перевезення вантажів
автомобільним транспортом
встановлюються: термін його дії, обсяги
перевезень, умови перевезень (режим
роботи по видачі та прийманню вантажу,
забезпечення схоронності вантажу,
виконання вантажно-розвантажувальних
робіт і таке інше), вартість перевезень
і порядок розрахунків, порядок
визначення раціональних маршрутів,
обов'язки сторін, відповідальність
тощо. По справі встановлено, що вказані
істотні умови не були погоджені між
сторонами, відсутня
товарно-транспортна документація, а
саме, комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу.
Відсутні також товарно-транспортні
накладні - встановлені для всіх
учасників транспортного процесу
юридичні документи, призначені для
списання товарно-матеріальних
цінностей, обліку на шляху їх
переміщення, оприбуткування,
складського, оперативного та
бухгалтерського обліку, а також для
розрахунків за перевезення вантажу та
обліку виконаної роботи; також
відсутні і замовлення на перевезення
вантажів, відповідні дорожні листи.
Приймаючи до уваги наведене, доводи
апеляційної скарги не спростовують
вірного по суті висновку суду першої
інстанції відносно того, що договірних
відносин між сторонами не існувало, а
кошти відповідачу були перераховані
безпідставно, тому сума безпідставно
перерахованих відповідачу коштів
підлягає стягненню з нього на користь
позивача.

Твердження апелянта відносно того, що
фактичне укладення договору щодо
перевезень між сторонами підтверджено
показаннями в суді першої інстанції
свідка ОСОБА_9, також не можуть бути
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції, оскільки виходячи з
вищезазначених норм матеріального
права, які регламентують спірні
правовідносини, факт вчинення
правочину між сторонами, а також
виконання зобов'язань, що виникли з
правочину, не може доводитися
показаннями свідка.

Доводи апелянта відносно того, що суд
першої інстанції при вирішенні
вказаного спору по суті безпідставно
не застосував положення ч.3 статті 92,
статті 241 ЦК України, що призвело до
невірного вирішення спору по суті, не
знайшли свого підтвердження в ході
апеляційного розгляду даної справи. В
ході судового розгляду даної справи
встановлено, що ОСОБА_9 працювала в ПП
„Лідер" на посаді заступника директора
по економіці з 06.05.2009 року по 01.08.2013 року
(а.с.110,122, том 1). Відповідно до посадової
інструкції заступника директора по
економіці станом на 06.05.2009 року (а.с.43-44,
том 1), яка діяла на момент складання
вищезазначених актів, заступник
директора по економіці не мала
повноважень укладати договори,
представляти інтереси підприємства та
підписувати фінансові документи без
довіреності. Вказані обставини також
підтверджуються витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців
(а.с.116-117,том1), відповідно до якого
передбачено, що уповноваженими
представляти юридичну особу у
правовідносинах з третіми особами, або
особи, які мають право вчиняти дії від
імені юридичної особи без довіреності,
у тому числі підписувати договори, є
Раскін Леонід Олександрович -
підписант, Вербицький Ігор Васильович,
22.08.2011 (повноваження згідно статуту) -
керівник. Таким чином, судом
встановлено, що ОСОБА_9 не мала
повноважень укладати договори,
представляти інтереси підприємства та
підписувати фінансові документи без
довіреності; вказана довіреність
позивачем їй не видавалась; також судом
по справі встановлено відсутність
договірних відносин між сторонами
стосовно перевезень. За даних обставин
посилання апелянта на ту обставину, що
суд необґрунтовано не застосував до
спірних правовідносин положення ч.3
статті 92, статті 241 ЦК України, є
необґрунтованими.

На думку апеляційного суду, є також
вірним по суті висновок суду першої
інстанції відносно того, що не може
бути прийнята до уваги заява
представника відповідача щодо
пропуску позивачем строку позовної
давності, оскільки, як стверджував
представник відповідача, ПП ''Лідер''
могло довідатись про безпідставно
перераховані кошти з моменту їх
перерахування в період з 30.03.2010 року по
28.05.2010 року. Доводи апеляційної скарги
відносно того, що суд першої інстанції
при розгляді даної справи
безпідставно не застосував наслідки
спливу позовної давності, не знайшли
свого підтвердження в ході
апеляційного розгляду даної справи, з
наступних підстав. За загальним
правилом перебіг загальної і
спеціальної позовної давності
починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, як регламентовано ч.
1 статті 261 ЦК України. Перерахування
грошових коштів здійснюється за
загальними правилами згідно з вимогами
Закону України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" і відповідних
нормативно-правових актів
Національного банку України. Згідно п.
1.13 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженій постановою
Правління НБУ від 21.01.2004 № 22,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України за № 377/8976, безготівкові
розрахунки проводяться банком на
підставі розрахункових документів на
паперових носіях або в електронному
вигляді. У п. 3.8 згаданої Інструкції
встановлено, зокрема, що реквізит
"Призначення платежу" платіжного
доручення заповнюється платником так,
щоб надавати повну інформацію про
платіж та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Проте, копії
платіжних доручень (а.с.22-30, том 1) на
загальну суму 14 640 грн. не містять
інформації щодо перерахування коштів
саме за автотранспортні послуги, лише в
призначені платежу зазначається
оплата за послуги згідно рахунків. Акти
здачі-прийняття робіт не підписувались
директором ПП «Лідер», і вказана
обставина не заперечується сторонами
по справі.

Суд першої інстанції вірно послався на
приписи ч.2 статті 530 ЦК України,
відповідно до яких якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи
(а.с.49, том 1), 11.11.2013 року позивачем було
направлено на адресу відповідача
вимогу про повернення безпідставно
набутих грошових коштів в сумі 14640 грн.
В подальшому, повторно 10.12.2013 року була
направлення вищезазначена вимога
відповідачу (а.с.46, том 1), яка була
отримана відповідачем 19.12.2013 року, що
підтверджується поштовим
повідомленням про вручення
рекомендованої кореспонденції (а.с.48,
том 1). Проте, відповідачем не було
вчинено дій, спрямованих на повернення
коштів позивачу.

Згідно вимог заявленого позивачем
позову (а.с. 2-3, том 1) позивач виходив з
того, що дізнався про порушення своїх
прав та інтересів саме у зв'язку із
невиконанням відповідачем направлених
в порядку статті 530 ЦК України
листів-вимог про повернення спірних
коштів. Таким чином, порушення
відповідачем недоговірного
зобов'язання, передбаченого статтею 1212
ЦК України, відбулось саме зі спливом
семи днів від дня пред'явлення
вказаних листів-вимог. Положення
статті 1212 ЦК України не передбачають, з
якого моменту в особи виникає обов'язок
повернути безпідставно набуті кошти.
Апеляційний суд вважає, що суд першої
інстанції вірно задовольнив вимоги
заявленого позову, при цьому
застосувавши статтю 530 ЦК України у
взаємозв'язку із положеннями статті 1212
ЦК України та норами ЦК Кодексу, які
регулюють питання позовної давності.
Суд першої інстанції обгрунтовано
виходив з того, що в даному випадку
строк позовної давності не починає
свій відлік з моменту безпідставного
отримання майна, і встановивши
обставину порушення прав позивача, суд
обгрунтовано врахував положення
статті 530 ЦК України, застосувавши її до
спірних правовідносин та взявши до
уваги наявні в матеріалах справи
письмові вимоги позивача до
відповідача, які за положеннями статті
530 ЦК України мали бути виконані в
семиденний строк. З причини
невиконання зобов'язання відповідачем
щодо повернення грошових коштів у
семиденний строк з моменту
пред'явлення вимоги позивач дізнався
про порушення своїх прав та інтересів,
у зв'язку з чим в лютому 2014року (а.с.2, том
1) звернувся до суду; за даних обставин
строк позовної давності позивачем не
було пропущено.

Апелянт стверджує, що він припинив свою
діяльність, як фізична особа-
підприємець 29.12.2012року, тому відповідно
до статті 50-1 ЦК України, яка діяла на
час припинення ним своєї
підприємницької діяльності, заявлені
до нього в 2014році вимоги позивачем слід
вважати погашеними. На думку
апеляційного суду, вказаний довод
апеляційної скарги не може бути
підставою для скасування
оскаржуваного рішення суду, з
наступних підстав. В разі проведення
державної реєстрації припинення
підприємницької діяльності фізичної
особою-підприємцем із внесенням
державним реєстратором відповідного
запису до Єдиного державного реєстру,
як це передбачено ч.6 ст.47 Закону
України ''Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців'', у відповідності із
приписами цивільного законодавства, у
тому числі і за нормою закону, на
відповідну редакцію якої посилається
апелянт, фізична особа має обов'язки за
зобов'язаннями та продовжує
відповідати за своїми боргами, що
виникли під час провадження її
підприємницької діяльності, своїм
майном. Відповідно до ч. 1 статті 52 ЦК
України фізична особа-підприємець
відповідає за зобов'язаннями,
пов'язаними з підприємницькою
діяльністю, усім своїм майном, крім
майна, на яке згідно із законом не може
бути звернено стягнення. При цьому
відповідно до положень ЦК України,
зокрема, глави 50.Припинення
зобов'язання, припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи не є підставою для припинення її
зобов'язань, які виникли в той час, коли
така особа була зареєстрована в якості
підприємця. Відповідно до приписів
Закону України ''Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом'', однією із
особливостей підстав припинення
зобов'язань для фізичної
особи-підприємця є те, що у разі
припинення суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи (виключення
з реєстру суб'єктів підприємницької
діяльності) її зобов'язання за
укладеними договорами не припиняються,
а залишаються за нею, як фізичною
особою, оскільки фізична особа не
перестає існувати. Фізична особа -
підприємець відповідає за своїми
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном.

Оскільки у разі припинення діяльності
фізичної особи як суб'єкта
господарювання відповідно до пункту 6
частини першої статті 80 ГПК України
провадження у господарській справі
припиняється, то з часу державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичної особи-підприємця в
порядку, встановленому Законом України
''Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців'',
спори за участю такої Фізичної
особи-підприємця, у тому числі
пов'язані з підприємницькою
діяльністю, що здійснювалася ним
раніше, належить розглядати в порядку
цивільного судочинства, за винятком
випадків, коли провадження у
відповідних справах було порушено у
господарському суді до настання таких
обставин, оскільки за загальним
правилом громадянин-підприємець
відповідає за своїми зобов'язаннями
належним йому майном і після
припинення своєї підприємницької
діяльності.

В доводах апеляційної скарги апелянт
стверджує, що в балансах ПП
''Лідер'' за 2011,2013роки не вказана
будь-яка заборгованість третіх осіб
перед позивачем, що є доказом
безпідставності вимог заявленого
позову. На думку апеляційного суду,
вказаний довод апелянта не може бути
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції, оскільки наявність
чи відсутність в звітності відомостей
про дебіторську заборгованість не може
бути в контексті статті 60 ЦПК України
належним і допустимим доказом
укладення чи не укладення між
сторонами договору. Відповідно до
пояснень представника позивача в
судовому засіданні апеляційного суду,
до складу витрат ПП ''Лідер''
вищезгадані спірні платежі не
включені, оскільки для включення
сплачених послуг до витрат
підприємства (формування собівартості
продукції) необхідні відомості, які
саме товари, виготовлені ПП ''Лідер'',
перевозились, але, фактично перевезень
відповідач для позивача не здійснював
і належні первинні документи з даного
приводу відсутні; у зв'язку з чим
включати до складу витрат вказані
послуги відсутні підстави. В даному
випадку відсутній договір перевезення
вантажів, замовлення на перевезення,
товарно-транспортні накладні.

Питання щодо розподілу судових витрат
між сторонами судом першої інстанції
вирішено з врахуванням приписів статті
88 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, доводи
апеляційної скарги не містять в собі
підстав для скасування оскаржуваного
рішення суду першої інстанції,
ухваленого на основі з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 19 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: