АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 214/1440/14-ц 22-ц/774/2257/К/14
Справа № 214/1140/14-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2257/К/14
Доповідач - Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

Іменем України

03 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

при секретарі - Булах К.А.,

за участі - апелянта ОСОБА_2 та його
представника - ОСОБА_3, представника
позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу від 09 вересня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, визнання
права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2014 року ОСОБА_5 звернулась до
суду за позовом до ОСОБА_6 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
визнання права власності, в якому
просила визнати договір
купівлі-продажу квартири, розташованої
за адресою: м. Кривий ріг, АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6,
недійсним в частині покупця, визнати
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, покупцем:; та
визнати за нею право власності на
вказану квартиру.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5
зазначила, що для укладення договору
купівлі-продажу вказаної квартири вона
передала відповідачеві грошові кошти,
оскільки сама проживає у м. Львові та не
змогла бути присутньою в м. Кривому
Розі для оформлення спірного договору.
Відповідачка по справі є її донькою та
вони домовились, що договір буде
укладено відповідачкою і згодом вона
переоформить нерухоме майно на
позивачку. Так, після придбання
квартири і до теперішнього часу
відповідачка є власником вказаної
квартири ті від переоформлення
нерухомого майна на ім'я позивача
ухиляється.

Рішенням Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу від 09 вересня 2014
року позов задоволено. Визнано
недійсним договір купівлі-продажу
квартири, розташованої за адресою: м.
Кривий Ріг, АДРЕСА_1, укладений 10.12.2002
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в частині
покупця, визнавши ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1
покупцем. Визнане за ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на
вказану квартиру.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неповноту з'ясування
обставин справи, які мають суттєве
значення для вирішення спору по суті,
просив скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги
зазначив, що судом першої інстанції на
встановлено наступні обставини.
Зокрема, згідно ст. 65 ЦК УРСР
довіреність на укладення угод, що
потребують нотаріальної форми, а також
на вчинення дій щодо державних,
кооперативних та інших громадських
організацій повинна бути нотаріально
посвідчена. Таким чином, на думку
апелянта, на підтвердження наміру
придбати квартиру позивачка повинна
була надати довіреність видану на ім'я
ОСОБА_6 в 2002 році.

Вважає, що сторони по справі приховали
ту обставину, що на час укладення
спірного договору, позивачка
перебувала у зареєстрованому ним
шлюбі, у зв'язку з чим, він мав бути
залученим до участі у справі. Крім того,
апелянт вважає, що позивачем по справі
не доведено за допомогою належних і
допустимих доказів факту ухилення
відповідачки від переоформлення
нерухомого майна на ім'я позивачки
протягом 12 років.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, 10 грудня 2002 року
між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено
договір купівлі-продажу квартири,
розташованої за адресою: м. Кривий ріг,
АДРЕСА_1 (а.с.7).

Звертаючись до суду з вказаним позовом
ОСОБА_5 зазначила, що вона передала
власні грошові кошти для придбання
відповідачкою вказаної квартири,
оскільки сама вона проживає у м. Львові
та не могла бути присутньою в Кривому
Розі для укладення спірного договору.
При цьому між сторонами по справі була
домовленість щодо подальшого
переоформлення вказаної квартири на
ім'я позивача.

Таким чином, після придбання і по
сьогоднішній день відповідач є
власником вказаної квартири. На
чисельні прохання позивачки
переоформити квартиру на неї, як вони і
домовлялися, відповідач уникає цього.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції керувався вимогами
ст.60, 224, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) та
виходив з того, що відповідачем по
справі визнано позовні вимоги в
повному обсязі.

Проте, колегія суддів не може
погодитись з такими висновками суду
першої інстанції виходячи з
наступного.

Згідно ст. 128 ЦК України, в редакції 1963
року, що діяла на час виниклих між
сторонами правовідносин, право
власності у набувача майна по договору
виникає з моменту передачі речі, якщо
інше не передбачено законом чи
договором.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Статтями 45-58 ЦК України, в редакції 1963
року, передбачені підстави для
визнання угод недійсними.

Статтею 60 ЦК України, в редакції 1963
року, передбачено, що недійсні частини
угоди не тягнуть за собою недійсність
інших її частин, якщо можна припустити,
що угода була б укладена і без
включення недійсної її частини.

Виходячи зі змісту зазначених вище
норм закону, право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Закон передбачає
презумпцію правомірності угоди, якщо
її недійсність прямо не встановлена
законом, або якщо вона не визнана судом
недійсною.

Якщо при вирішенні позову про визнання
договору купівлі-продажу недійсним з
підстав, що насправді покупцем є інша
особа, суд встановить, що фактично
майно було придбане за її кошти і для
неї та що інших підстав для визнання
даної угоди недійсною немає, вказаний
договір відповідно до положень ст.ст. 58,
60 ЦК визнається недійсним лише в
частині, що стосується покупця і
покупцем за цим договором визнається
особа, за рахунок якої і для якої
фактично укладався цей договір.

У відповідності до ст.224 ЦК України, в
редакції 1963 року, за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 228 ЦК України, в редакції 1963
року, договір купівлі-продажу жилого
будинку повинен бути нотаріально
посвідчений, якщо хоча б однією із
сторін є громадянин. Недотримання цієї
вимоги тягне за собою недійсність
договору.

Договір купівлі- продажу жилого
будинку підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що спірну квартиру придбано за її
особисті кошти та особисто для неї.

Так, в матеріалах справи відсутні
будь-які належні та допустимі докази
того, що позивач доручав відповідачу
ОСОБА_6 придбати спірну квартиру для
неї та за її грошові кошти, що покупцем
зазначеного нерухомого майна фактично
є позивач, за грошові кошти якої майно
придбане.

Натомість, як вбачається із матеріалів
справи, відповідач ОСОБА_6 та ОСОБА_7
10.12.2002 року уклали договір
купівлі-продажу квартири, посвідченого
приватним нотаріусом Криворізького
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
згідно якого відповідач ОСОБА_6
придбала у приватну власність у ОСОБА_7
квартиру, розташовану за адресою: м.
Кривий Ріг, АДРЕСА_1 за 13598 гривень (а.с.7).

Обов'язки покупця за вказаним
договором купівлі-продажу виконала
відповідач ОСОБА_6

Згідно п. 3 Договору купівлі-продажу
квартири від 10.12.2002 року, продавець
гроші за спірну квартиру отримав від
покупця, яким згідно договору є
відповідач ОСОБА_6, до підписання
договору.

Відповідач ОСОБА_6 20.01.2003 року
зареєструвала своє право власності в
Криворізькому БТІ за реєстровим № 158.

Позивач ОСОБА_5 не була стороною у
спірних договорах купівлі-продажу
квартири, матеріали справи не
містять доказів, які б підтверджували,
що обидві сторони договору, продавець
та покупець за договором
купівлі-продажу квартири від 10.12.2002
року, розташованої за адресою: м. Кривий
Ріг АДРЕСА_1 діяли свідомо для
досягнення якоїсь особистої користі,
що їх дії були направлені на досягнення
інших правових наслідків, ніж
передбачених договорами
купівлі-продажу і приховують іншу волю
учасників угоди.

Посилання позивача на те, що спірна
квартира придбана за її грошові кошти
та особисто для неї не підтверджені
матеріалами справи. Зокрема, на
підтвердження даного факту позивачкою
не надано будь-яких документів про
пересилку або переказ коштів
відповідачеві.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідач ОСОБА_6 правомірно набула
право власності на спірну квартиру на
підставі договору купівлі-продажу
квартири від 10.12.2002 року.

Крім того, як вказав Пленум Верховного
Суду України у п. 7 Постанови «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

На вимогу особи, яка не була стороною
оспорюваного нею договору, договір
може бути визнаний недійсним лише в
тому разі, якщо її порушене право може
бути відновлено шляхом повернення
сторін договору до первісного стану.

Той факт, що позивачка передала власні
кошти відповідачці на купівлю квартири
не є підставою для визнання її покупцем
за спірним договором. Позивачкою не
вказано обставин, які об'єктивно
перешкоджали їй укласти спірний
договір із вказівкою на свою особу, як
на особу покупця.

Фактично, вимога позивачки про
визнання недійсним правочину в частині
його суб'єктного складу та визнання її
покупцем за вищевказаним договором, по
своїй суті є вимогою про заміну сторони
в зобов'язанні та переведенням прав і
обов'язків за правочином, що
допускається лише в прямо передбачених
законом випадках, що не пов'язано з
визнанням правочину недійсним. Дана
позиція викладена в постанові Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними».

Таким чином, висновок суду щодо
наявності правових підстав для
задоволення позову, не ґрунтується на
матеріалах справи.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають обставинам по справі, у
зв'язку з чим, апеляційна скарга
підлягає задоволенню. а рішення суду
скасуванню, з ухваленням нового
рішення згідно вимог п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України про відмову у задоволені
позовних вимог за недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК
України колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду
м. Кривого Рогу від 09 вересня 2014 року -
скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, визнання
права власності - відмовити в повному
обсязі.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: