АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 інстанції - Антипова Л.О.
Доповідач - Іванченко
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Рубан С.М.,
Желепи О.В.

при секретарі: Осмолович
В.С.

за участю:

представника позивача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3

представника відповідача ПАТ КБ
«Приват Банк» - Діденко М.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» про визнання
недійсним пункт 7.1 кредитного договору

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 04 вересня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до
Дніпровського районного суду м. Києва з
позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк» про
визнання недійсним пункт 7.1 кредитного
договору. Обгрунтовував свої вимоги
тим, що. між ПАТ КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_2 26 липня 2007 року укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого банк надав позичальнику кредитні
кошти готівкою через касу у розмірі 60 280
доларів США. ОСОБА_2 вважає, що на час
видачі коштів банк не був
уповноважений надавати кредит
готівкою в іноземній валюті фізичній
особі, посилаючись на ч.3 ст.91 ЦК
України, п.6 ч.1 ст.4, ст.34, п.5 розділу VIII
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», п.3 ст.1, ч.2 ст.5
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю». Крім того позивач
зазначав, що ним не отримано кредитні
кошти через касу банку і кредитний
договір укладено під впливом обману і
нечесної підприємницької практики, що
суперечить вимогам низки Законів,
Конституції України та міжнародним
документам.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 04 вересня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ
«Приватбанк» про визнання недійсним
пункт 7.1 кредитного договору -
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 04 вересня 2014 року та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
висновки суду не відповідають
обставинам справи. Зазначає, що
вказаний кредитний договір суперечить
вимогам законодавства України та
міжнародним документам.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача підтримав
апеляційну скаргу та просив її
задовольнити.

Представник відповідача заперечувала
проти задоволення апеляційної скарги
та просила її відхилити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
осіб, які були присутніми у судовому
засіданні, з'ясувавши обставини справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, що між ОСОБА_2 та
ПАТ КБ «Приватбанк» 26 липня 2007 року
укладено кредитний договір № KIL0GA00000101.

Відповідно до п. 7.1 вказаного договору
позивачу надано кредитні кошти шляхом
надання готівкою через касу банку на
строк з 26 липня 2007 року по 25 липня 2017
року включно, у вигляді непоновлюваної
лінії (кредит) у розмірі 60 280 доларів США
на наступні цілі: на споживчі цілі у
сумі 50 000 доларів США, а також у розмірі
10280 доларів США на сплату страхових
платежів у випадках та в порядку,
передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного
договору, зі сплатою за користування
кредитом відсотків у розмірі 0,92% на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом, винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 1,5%
від суми виданого кредиту у момент
надання кредиту та винагороди за
надання фінансового інструменту у
розмірі 0,2% від суми виданого кредиту
щомісяця в період сплати відсотків за
дострокове погашення кредиту згідно п.
3.11 даного договору та періодом оплати
вважати з 08 по 15 число кожного місяця.
Щомісяця в період сплати позичальник
повинен надавати в банк кошти
(щомісячний платіж) у сумі 794.23 доларів
США, для погашення заборгованості за
кредитним договором, що складається з
заборгованості по кредиту, відсоткам,
винагороди.

Відповідно до заяви про видачу готівки
№ 1 від 26 липня 2007 року ОСОБА_2 видано
кошти в сумі 50000 доларів США
призначення платежу видача кредиту
(а.с. 47).

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано належних та
допустимих доказів того, що вказаний
кредитний договір є несправедливим по
відношенню до ОСОБА_2 Колегія суддів
погоджується з такими висновками суду
виходячи з наступного.

Статтею626 ЦК України визначено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Згідно ст.640 ЦК України, договір є
укладеним з моменту одержання особою,
яка направила пропозицію укласти
договір, відповіді про прийняття цієї
пропозиції. Якщо відповідно до акта
цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання відповідного майна або
вчинення певної дії.

Статтею629 ЦК України визначено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно до ст. 638 ЦК України встановлено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, вибору контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач при підписанні спірного
кредитного договору погодився з його
умовами. Договір підписаний обома
сторонами, відповідно до ч.1 ст.638 ЦК
України є укладеним, оскільки сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору, застережень до
договорів не висловлювали, підпис
ОСОБА_2 на договорі свідчить про його
згоду на укладення кредитного договору
саме на тих умовах, які зазначені в
договорі.

Колегія суддів вважає, що не заслуговує
на увагу посилання апелянта, що у
відповідача була відсутня
індивідуальна ліцензія для надання та
одержання кредиту в іноземній валюті, а
тому останній не мав права надавати
кредит в іноземній валюті.

Відповідно до ст.99 Конституції України
грошовою одиницею України є гривня.
Вказана стаття визначає правовий
статус гривні, але не встановлює сферу
її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Постановою Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2014 року «Про
практику застосування законодавства
при вирішенні спорів, що виникають з
кредитних правовідносин» визначено, що
банк як фінансова установа, отримавши
у встановленому законом порядку
(статті 19, 47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність») банківську та
генеральну ліцензії на здійснення
валютних операцій або письмовий дозвіл
на здійснення операцій із валютними
цінностями, який до переоформлення
Національним банком України
відповідних ліцензій на виконання
вимог пункту 1 розділу II Закону України
від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання діяльності
банків» є генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій, має
право здійснювати операції з надання
кредитів у іноземній валюті (пункт 2
статті 5 Декрету про валютне
регулювання).

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4
статті 5 цього Декрету, який передбачає
наявність індивідуальної ліцензії
Національного банку України на
здійснення операцій щодо надання та
одержання резидентами кредитів у
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то,
оскільки на цей час законодавством
України не встановлено термінів і сум
кредитів у іноземній валюті як
критеріїв їх віднесення до сфери дії
режиму індивідуального ліцензування,
ця норма не може застосовуватись
судами.

Відповідно до абзацу 3 частини першої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» надання (отримання)
споживчих кредитів у іноземній валюті
на території України забороняється. У
зв'язку із зазначеним суди повинні
виходити з того, що договір, предметом
якого є споживчий кредит в іноземній
валюті, укладений після набрання
чинності Законом України від 22 вересня
2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
врегулювання відносин між кредиторами
та споживачами фінансових послуг», за
позовом заінтересованої особи може
бути визнаний судом недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції, і на законність
оскаржуваного рішення не впливають.

Рішення суду є законним та
обґрунтованим, відповідає вимогам
матеріального права, внаслідок чого
підстав для його скасування з мотивів
викладених в апеляційній скарзі, не
вбачається.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 04 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: