Справа № 201/4075/14-ц
Провадження 2/201/1322/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді -
Трещова В.В. при секретарі - Поддєлковій
К.В.

розглянувши за участю представників
позивача у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа:
приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
сьома Дніпропетровська державна
нотаріальна контора про встановлення
факту родинних відносин, визнання
недійсним договорів купівлі-продажу,
визнання права власності та
витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Жовтневого
районного суду м.Дніпропетровська з
вищезазначеною позовною заявою, яку
згодом уточнив, просив встановити факт
родинних відносин, визнати право
власності в порядку спадкування за
законом, визнати недійсними договори
купівлі-продажу, витребувати спірне
майно з чужого володіння.

В обґрунтування позову посилався на те,
що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла тітка позивача
ОСОБА_7. Вона була рідною сестрою матері
позивача - ОСОБА_8 - померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4.

Окрім позивача спадкоємцями померлої є
рідна сестра померлої - ОСОБА_9, рідний
брат позивача - ОСОБА_2 та сестра
ОСОБА_10. Усі вищеперелічені родичі
звернулись до нотаріальної контори з
заявами про прийняття спадщини. ОСОБА_10
відмовилася від спадщини на користь
ОСОБА_2, ОСОБА_9 відмовилася від
спадщини на користь позивача, про що є
відповідні заяви.

До спадкового майна належить 1/2 частка
квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_8
на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого
Управлінням житлового господарства
Дніпропетровської міської ради 27
червня 2006 року, право власності на яку
зареєстроване КП ДМБТІ
м.Дніпропетровська в електронному
реєстрі прав на нерухоме майно 19.08.2006
року.

Власником іншої 1/2 квартири на підставі
вищезазначених правовстановлювальних
документів є ОСОБА_1

В визначений законом термін позивач
звернувся до Сьомої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини, але
оформити спадкові права після померлої
ОСОБА_7 не мав можливості, так як
відсутній актовий запис про її
народження.

Таким чином після смерті ОСОБА_7
позивач прийняв майно, яке складалося з
4/12 частки квартири АДРЕСА_1, але
оформити спадкові права не має
можливості

Також обґрунтовуючи позовні вимоги
позивач посилався на те, що було
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 17.09.2013 року,

та договір купівлі-продажу квартири
від 17.03.2014 року. При цьому договір від
17.09.2013 року було укладено від імені
продавця представником ОСОБА_11, на
підставі довіреності, яка нібито була
20.06.2013 року посвідчена консулом
Генерального консульства України в
м.Мюнхен, але така довіреність не
видавалась в Генеральному консульстві
України, тобто договір було укладено
особою, яка не мала права відчуджувти
спірну квартиру.

Представники позивача у судовому
засіданні позов підтримали з підстав у
ньому викладених.

Представник відповідача ОСОБА_4 у
судове засідання не з'явилась, надала
заяву з проханням справу розглянути
без їх участі, проти задоволення позову
заперечувала, посилаючись на його
безпідставність та необґрунтованість.

Третя особа приватний нотаріус
ДМНО ОСОБА_6 у судове засідання не
з'явилась, надала заяву з проханням
справу розглянути без її участі.

Третя особа приватний нотаріус
ДМНО ОСОБА_5 у судове засідання не
з'явилась, надала заяву з проханням
справу розглядати без її участі.

Інші відповідачі у судове
засідання не з'явились, про час та місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином, про причини неявки суду
не повідомили.

За таких обставин, враховуючи
тривалий час знаходження справи в
провадженні, суд вважає необхідним
розглянути справу за відсутності осіб,
що не з'явилися на підставі наявних у
ній доказів.

Вислухавши представників
позивача, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до наступного.

Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі, і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України у
разі придбання майна за оплатним
договором у добросовісного набувача
(особи, яка не знала і не могла знати про
те, що набуває майно в особи, яка не має
право на його відчуження) власник має
право витребувати це майно від
набувача, лише у разі, якщо майно вибуло
з його володіння не по його волі, іншим
шляхом.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3
померла тітка позивача ОСОБА_7. Вона
була рідною сестрою матері позивача -
ОСОБА_8 - померлої ІНФОРМАЦІЯ_4.

В визначений законом термін позивач
звернувся до Сьомої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини, але
оформити спадкові права після померлої
ОСОБА_7 не має можливості без
встановлення в судовому порядку факту
родинних відносин.

Встановлено, що ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_9 рідні сестри, до
одруження мали прізвище ОСОБА_7. Їх
батьками були ОСОБА_12 та ОСОБА_13.

25 жовтня 1958 року ОСОБА_8 уклала шлюб з
ОСОБА_15, та змінила прізвище на ОСОБА_8.

13 червня 1956 року ОСОБА_9 уклала шлюб з
ОСОБА_17 та змінила прізвище на ОСОБА_9.

14 березня 1984 року ОСОБА_7 уклала шлюб з
ОСОБА_19 та змінила прізвище на ОСОБА_7.
Копія актового запису №198 зробленого
Кіровським відділом державної РАЦСу
реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції знаходиться в
матеріалах спадкової справи.

Відповідно до відповіді відділу
державної реєстрації актів цивільного
стану по Роменському району
реєстраційної служби Роменського
міськрайонного управління юстиції у
Сумській області від 12.02.2014 року актові
записи про державну реєстрацію
народження за 1936 рік здані до Сумського
обласного архіву. (а.с.16а)

Відповідно до відповіді Державного
архіву Сумської області від 17.12.2013 року
в книзі реєстрації актів
громадянського стану про народження по
с. Сурмачівка Глинської сільської ради
Роменського району Сумської області за
1936 рік на збереження до архіву не
надходили, тому позивач посилається у
своєму позові, що підтвердити дату
народження ОСОБА_7 немає можливості
(а.с.16).

Відповідно до довідки ЖЕКу від 28.04.1994
року з ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1
проживав її батько ОСОБА_12.(а.с.13)

Відповідно до частини 1 статті 256
Цивільного процесуального кодексу
України суд розглядає справи про
встановлення факту родинних відносин
між фізичними особами.

Частина 1 статті 257 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачає, що заява фізичної особи про
встановлення факту, що має юридичне
значення, подається до суду за місцем
її проживання.

Вирішуючи вимоги позивача в частині
встановлення факту родинних відносин
суд приходить до наступного.

Факт родинних відносин, а саме те, що
ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 є
тіткою позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та
рідною сестрою ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_4 підтверджується
свідоцтвом про народження ОСОБА_7,
витягом з Державного реєстру актів
цивільного стану громадян про державну
реєстрацію шлюбу із зазначенням
відомостей про другого з подружжя,
копією свідоцтва про одруження ОСОБА_21
та ОСОБА_9, свідоцтвом про народження
ОСОБА_1, свідоцтвом про смерть ОСОБА_7,
свідоцтвом про смерть ОСОБА_8,
свідоцтвом про одруження ОСОБА_12 та
ОСОБА_13, копією заяви ОСОБА_9 про
відмову від спадкового майна серія 50АА
3397635, копією свідоцтва про право
власності на житло від 27 червня 2006
року, витяг про реєстрацію права
власності на нерухоме майно №115993602, які
свідчать про родинні відносини, а саме
що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, є тіткою ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та рідною сестрою ОСОБА_8,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_4.

За викладених обставин суд
оцінює факт, на встановлення яких
претендує позивач, як такий, що під час
розгляду справи знайшов об'єктивне
підтвердження, і вважає за необхідне
позовні вимоги в цій частині
задовольнити.

Вирішуючи вимоги позивача в частині
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
17.09.2013 року суд приходить до
наступного.

Встановлено, що договір від 17.09.2013 року
було укладено від імені продавців
ОСОБА_11, діючої від імені ОСОБА_7 та
ОСОБА_1 на підставі довіреності
виданої 20.06.2013 року Генеральним
Консульством України в м.Мюнхен.

Судом встановлено, що на час оформлення
цієї довіреності ОСОБА_7 не могла її
підписувати, оскільки на цей час вона
вже померла. Крім того, згідно
відповіді наданої представниками
позивача, такі довіреності Генеральним
Консульством України взагалі не
видавалися, що свідчить про те, що угоду
укладено особою, яка не мала право
відчуджувати спірне майно.

Пунктом 22 постанови пленуму ВССУ за № 5
від 07 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»
передбачено, що якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати,
власник має право витребувати це майно
з незаконного володіння набувача
(статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації
(саме так обґрунтовано підставу позову)
пред'явлений позов про визнання
недійсними договорів про відчуження
майна, суду під час розгляду справи
слід мати на увазі правила, встановлені
статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні
розмежовувати, що коли майно придбано
за договором в особи, яка не мала права
його відчужувати, то власник має право
на підставі статті 388 ЦК звернутися до
суду з позовом про витребування майна у
добросовісного набувача, а не з позовом
про визнання договору про відчуження
майна недійсним.

Таким чином суд приходить до висновку,
що у задоволенні цієї позовної вимоги
слід відмовити.

Вирішуючи вимоги позивача в частині
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
17.03.2014 року суд приходить до
наступного.

Встановлено, що даний договір було
укладено між продавцем ОСОБА_3 та
покупцем ОСОБА_4, та нотаріально
посвідчено приватним нотаріусом
ОСОБА_5 За даною позовною вимогою
позивачем не надано належних та
достатніх доказів наявності підстав
для визнання цього договору недійсним,
оскільки вимоги передбачені діючим
законодавством для укладання такої
угоди сторонами було дотримано, форма
та зміст договору відповідають
положенням ст. 203 ЦК України, тому у
задоволенні і цієї позовної вимоги
слід відмовити.

Вирішуючи вимоги позивача в частині
визнання за ним права власності на
спірну квартиру та витребування її з
володіння ОСОБА_4 суд приходить до
наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 придбала
спірну квартиру у ОСОБА_3 на підставі
вищевказаного договору, який було
нотаріально посвідчено, тобто вона є
добросовісним набувачем спірного
майна.

На час вирішення спору вона є власником
квартири, тому відсутні підстави для
визнання права власності на спірну
квартиру за позивачем.

Постановою пленуму ВССУ за № 5 від 07
лютого 2014 року «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав» передбачено, що
відповідно до статті 387 ЦК та частини
третьої статті 10 ЦПК особа, яка
звернулася до суду з позовом про
витребування майна із чужого
незаконного володіння, повинна довести
своє право власності на майно, що
знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що
право власності на рухоме майно
доводиться за допомогою будь-яких
передбачених процесуальним
законодавством доказів, що
підтверджують виникнення такого права
у позивача.

Під час розгляду позову про
витребування майна відповідач згідно
зі статтею 388 ЦК має право заперечити
проти позову про витребування майна з
його володіння шляхом подання доказів
відплатного придбання ним цього майна
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що він не знав і не міг
знати (добросовісний набувач). У такому
разі пред'явлення зустрічного позову
про визнання добросовісним набувачем
не вимагається і, крім того, не є
належним способом судового захисту
(стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність
набуття - це не предмет позову, а одна з
обставин, що має значення для справи та
підлягає доказуванню за позовом про
витребування майна.

Набувач визнається добросовісним, якщо
при вчиненні правочину він не знав і не
міг знати про відсутність у продавця
прав на відчуження майна, наприклад,
вжив усіх розумних заходів, виявив
обережність та обачність для
з'ясування правомочностей продавця на
відчуження майна. При цьому в діях
набувача не повинно бути і необережної
форми вини, оскільки він не лише не
усвідомлював і не бажав, а й не допускав
можливості настання будь-яких
несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника,
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом (пункт 3 частини першої статті
388 ЦК) відносяться, зокрема, такі
випадки, як вчинення правочину під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника власника з
другою стороною, тобто у всіх випадках,
коли майно вибуло з володіння поза
волею власника (або законного
володільця).

Набувач не може бути визнаний
добросовісним, якщо на момент вчинення
правочину з набуття майна право
власності в Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно було
зареєстроване не за відчужувачем або у
цьому реєстрі був запис про судовий
спір відносно цього майна (обтяження).
Водночас запис у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно про
право власності відчужувача не є
безспірним доказом добросовісності
набувача.

Відповідач може бути визнаний
добросовісним набувачем за умови, що
правочин, за яким він набув у володіння
спірне майно, відповідає усім ознакам
дійсності правочину, за винятком того,
що він вчинений при відсутності у
продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати
заперечення набувача про його
добросовісність, довівши, що під час
вчинення правочину набувач повинен був
засумніватися у праві відчужувача на
відчуження майна.

Відповідно до положень частини першої
статті 388 ЦК власник має право
витребувати своє майно із чужого
незаконного володіння незалежно від
заперечення відповідача про те, що він
є добросовісним набувачем, якщо доведе
факт вибуття майна з його володіння чи
володіння особи, якій він передав
майно, не з їхньої волі. При цьому суди
повинні мати на увазі, що власник має
право витребувати майно у
добросовісного набувача лише у
випадках, вичерпний перелік яких
наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Недійсність правочину, на виконання
якого передано майно, сама по собі не
свідчить про його вибуття із володіння
особи, яка передала це майно, не з її
волі. При цьому суд має встановити, чи
була воля власника на передачу права
володіння іншій особі.

У даній справі суд приходить до
висновку про те, що ОСОБА_4 є
добросовісним набувачем оскільки
правочин, за яким вона набула у
володіння спірне майно, відповідає
усім ознакам дійсності правочину.

Вказане є підставою для відмови в
задоволенні позову і в цій частині.

Таким чином, суд приходить до висновку
про наявність підстав для задоволення
позову лише в частині встановлення
факту родинних відносин.

Враховуючи результат вирішення справи,
суд вважає за необхідне судові витрати
покласти на позивача.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Встановити факт родинних відносин між
фізичними особами, а саме те, що ОСОБА_7,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 є тіткою
позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та рідною
сестрою ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_4.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення може бути оскаржено протягом 10
днів з дня проголошення рішення шляхом
подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд
м.Дніпропетровська .

Суддя
В.В.Трещов