АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/286/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19, 23 Гончаренко
Т. В. Доповідач в апеляційній
інстанції Бородійчук В. Г. РІШЕННЯ
07 березня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Бородійчук В. Г. суддів
Подорога В. М. , Демченко В. А. при
секретарі Анкудінові О.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 та апеляційну скаргу
ОСОБА_7 на рішення Звенигородського
районного суду Черкаської області від
10 грудня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення
орендної плати, пені за несвоєчасну її
сплату та сплату комунальних платежів.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши
сторони, колегія суддів, -
в с т а н о в и л а :
21 березня 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_7 про стягнення
орендної плати, пені за несвоєчасну її
сплату та сплату комунальних платежів
та просив суд стягнути з ОСОБА_7 на його
користь борг зі сплати орендної плати в
розмірі 9 000 грн., 108 грн. пені за
несвоєчасну сплату орендної плати, 1
466,66 грн. за використаний газ та 187,25 грн.
за спожиту електроенергію.
27 березня 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7 про розірвання
договору оренди приміщення, мотивуючи
свої вимоги тим, що 20 червня 2012 року між
ними було укладено договір оренди
нерухомого майна: житлового будинку з
надвірними спорудами та нежилого
приміщення кафе, що розміщені в
АДРЕСА_1, 3 на строк до 01 січня 2014 року.
Моментом початку оренди є дата
підписання акту приймання-передачі
приміщень, орендна плата складає 1 500
грн. на місяць та сплачується не
пізніше 3 числа щомісячно.
Відповідач належним чином не виконує
умови договору, а саме не сплачує
орендну плату, плату за використаний
ним газ та електроенергію. Крім цього,
відповідач самовільно підключив до
електролічильника магніт з метою
викрадення електроенергії. Це
втручання було виявлено інспектором
енергонагляду та зобов'язано позивача
сплатити штраф більше 40 000 грн..
Враховуючи вищенаведене, позивач
просив суд достроково розірвати
договір оренди нерухомого майна,
укладений між сторонами та виселити
його із займаних приміщень без надання
Ухвалою Звенигородського районного
суду Черкаської області від 12
листопада 2013 року вказані справи
об'єднані в одне провадження.
Ухвалою Звенигородського районного
суду Черкаської області від 10 грудня 2013
року закрито провадження у справі за
позовними вимогами про дострокове
розірвання договору оренди на підставі
п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.
Під час розгляду справи ОСОБА_6
неодноразово уточнював позовні вимоги
та в заяві від 12 листопада 2013 року
просив суд стягнути з ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_6 борг зі сплати орендної плати в
сумі 21 000 грн., 252 грн. пені за
несвоєчасну сплату орендної плати, 1
466,66 грн. за використаний газ, 1 289,40 грн.
за спожиту електроенергію по житловому
будинку, 1 816,85 грн. за спожиту
електроенергію по господарству;
понесені витрати за надання правової
допомоги в сумі 5 000 грн., а також 1 000 000
грн. моральної шкоди.
Рішенням Звенигородського районного
суду Черкаської області від 10 грудня 2013
року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6
заборгованість зі сплати орендної
плати в розмірі 21 000 грн., пеню за
несвоєчасну сплату орендної плати в
сумі 252 грн., 1 000 грн. в рахунок
відшкодування моральної шкоди та 100
грн. в рахунок відшкодування витрат за
надання правової допомоги, а всього 22 352
грн..

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
змінити рішення Звенигородського
районного суду Черкаської області від
10 грудня 2013 року та стягнути з ОСОБА_7
комунальні платежі за газопостачання -
1 466,66 грн. та за спожиту електроенергію
по житловому будинку - 1 289,40 грн., по
господарству - 1 816,85 грн., моральну шкоду
в сумі 1 000 000 грн. та судові витрати
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення Звенигородського
районного суду Черкаської області від
10 грудня 2013 року в частині стягнення з
нього на користь ОСОБА_6 заборгованість
зі сплати орендної плати в розмірі 21 000
грн., пеню за несвоєчасну сплату
орендної плати в сумі 252 грн., 1 000 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди
та 100 грн. в рахунок відшкодування
витрат за надання правової допомоги, а
всього 22 352 грн.. Ухвалити нове рішення,
яким відмовити ОСОБА_6 в задоволенні
позовних вимог в частині стягнення з
ОСОБА_7 заборгованості зі сплати
орендної плати в розмірі 21 000 грн., пеню
за несвоєчасну сплату орендної плати в
сумі 252 грн., 1 000 грн. в рахунок
відшкодування моральної шкоди та 100
грн. в рахунок відшкодування витрат за
надання правової допомоги, а всього 22 352
грн..

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_7 підлягає до часткового
задоволення, а апеляційна скарга
ОСОБА_6 - відхиленню з слідуючих
підстав.

Судом встановлено, що 20 червня 2012
року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено
договір оренди нерухомого майна №
20/-06/12 (а.с. 3-5 Т. 1).

Відповідно до п. 1.1 договору (а.с. 3
Т. 1), орендодавець передав, а орендар
прийняв у строкове платне користування
(найм) оренду житловий будинок з
надвірними спорудами та нежиле
приміщення (кафе) по АДРЕСА_1

П. 2.1 договору оренди (а.с. 3 Т. 1)
стало те, що приміщення надаються для
проживання та здійснення
господарської діяльності. Доступ
персоналу та клієнтів орендаря в
приміщення здійснюється цілодобово.

Згідно п. 4.1 вказаного договору (а.с. 3 зв.
сторона Т.1) строк оренди починається з
моменту фактичної передачі приміщення
в користування орендареві за актом
приймання-передачі приміщення та
закінчується 01 січня 2014 року.

Відповідно до п. 5.1-5.2 договору (а.с. 3 зв.
сторона Т. 1) загальна сума орендної
плати за один місяць складає 1 500 грн.
Орендна плата сплачується орендарем
щомісяця готівкою не пізніше 3 числа
місяця, наступного за місяцем, в якому
надавалися послуги оренди.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства.

Отже, чинним законодавством
передбачено, що саме належне виконання
зобов'язання означає досягнення тієї
мети, яку сторони ставили перед собою,
вступаючи у зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме розписки (а.с. 115 Т. 1), 20 червня 2012
року ОСОБА_7 було сплачено ОСОБА_6 3 000
грн. орендної плати. Даний факт не
оспорювався сторонами і тим більше був
підтверджений при розгляді справи в
суді.

Отже, судом було встановлено, що
відповідач має заборгованість за
договором оренди з 18 вересня 2012 року і
сума заборгованості становить 21 000 грн..

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з
тих обставин, що відповідач порушив
умови договору оренди, укладеного між
сторонами, тому й повинен сплатити
позивачу заборгованість з оренди
приміщення за період з 18 вересня 2012
року по 03 грудня 2013 року в сумі 21 000 грн..

Крім того, суд застосував і наслідки
порушення умов договору оренди, які
передбачені в п. 8.3.1 (а.с. 4 зв. сторона Т.
1), згідно якого встановлено, що у
випадку несвоєчасної сплати орендної
плати, передбаченої договором,
сплачується пеня в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від неоплаченої
суми за кожен день прострочки,
стягнувши таку пеню в розмірі 252 грн..

Колегія суддів, перевіривши
наявні матеріали справи та надані
докази в обґрунтування сторонами своїх
апеляційних скарг щодо незаконності
рішення суду, вважає, що суд першої
інстанції правильно встановив
фактичну природу правовідносин, що
склались між сторонами договору та
обґрунтовано задовольнив позовні
вимоги в частині стягнення
заборгованості за порушення умов
договору оренди нерухомого майна №
20/-06/12 (а.с. 3-5 Т. 1) та стягнення пені за
несвоєчасну сплату орендної плати у
розмірах, як того вимагають умови
договору та у відповідності до вимог
чинного законодавства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7
вказував на ту обставину, що відповідно
до п. 6.1.1 договору оренди орендодавець
зобов'язується забезпечити
безперешкодне використання орендарем
приміщення на умовах договору.
Оскільки, орендодавець чинив перешкоди
йому у користуванні орендованим
майном, а саме з 08 лютого 2013 року
орендоване майно було відключене від
електро- та газопостачання, тому
вважає, що рішення суду в частині
стягнення з нього орендної плати
необхідно змінити, оскільки фактично
заборгованість повинна бути стягнута
лише за період з 18 вересня 2012 року по 08
лютого 2013 року.

Також, в обґрунтування доводів
апеляційної скарги ОСОБА_7 вказував на
необхідність застосування ст. 762 ЦК
України, оскільки відповідно до ч. 6
даної статті наймач звільняється від
плати за весь час, протягом якого майно
не могло бути використане ним через
обставини, за які він не відповідає.

Колегія суддів вважає, що
відповідачем по справі ОСОБА_7 не
надано суду підтверджуючих доказів
щодо невикористання орендованого
приміщення в зазначений ним період, а
саме після 08 лютого 2013 року, а тому
підстав визнати обгрунтованими доводи
апеляційної скарги в колегії суддів
немає підстав.

Так, судом встановлено, що
рішенням Господарського суду
Черкаської області від 27 серпня 2013 року
(а.с. 171-182 Т. 1), на яке, як один із доказів
вказує апелянт в обґрунтування
апеляційної скарги, було встановлено,
що станом на 13 березня 2013 року
трансформаторна станція була
підключена, тобто орендоване майно
могло використовуватись. Спростувати
дану обставину ОСОБА_7 в судовому
засіданні не зміг, як і не спростував
того факту, що відповідно до висновку
ДІМ СДІМ Звенигородського РВ УМВС від 10
липня 2013 року (а.с. 85 Т. 1) за результатами
розгляду заяви ОСОБА_7 не підтвердило
того факту, що орендоване приміщення
було звільнено орендарем і приміщення
житлового будинку та приміщення
магазину не використовувались. Інших
доказів в підтвердження своєї
апеляційної скарги ОСОБА_7 надано суду
апеляційної інстанції не було.

З огляду на вищевикладене,
колегія суддів вважає, що підстав для
скасування рішення в частині стягнення
заборгованості по договору оренди та
нарахованої пені в суді апеляційної
інстанції судом не було встановлено.

Не підлягає скасуванню й висновок
районного суду в частині стягнення з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 витрат на
надання правової допомоги в розмірі 100
грн..

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6
вказує на ту обставину, що судом першої
інстанції неправильно визначено
розмір судових витрат на допомогу
адвоката і сума стягнення судових
витрат повинна бути пропорційна
розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
частково відмовлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно визначив
відсоткове співвідношення частки
задоволених позовних вимог і привів
вмотивоний розрахунок в своєму
рішенні, а тому доводи апеляційної
скарги ОСОБА_6 в цій частині не
скасовують правильність висновку
районного суду.

Доводи ОСОБА_6, щодо незаконності
рішення суду в частині відмови в
задоволенні вимог по стягненню
заборгованості за електро- та
газопостачання спростовуються
встановленими обставинами. Так,
дослідивши наявні в матеріалах рахунки
за спожиту електроенергію та
газопостачання, колегія суддів вважає,
що районним судом правильно визнано їх
такими, що не стосуються предмету
позову, оскільки зазначені в них адреси
не відповідають адресі орендованого
майна орендарем, тому відмова з
задоволенні позову в даній частині
позовних вимог є правильною і висновок
в цій частині скасуванню не підлягає.

На думку колегії суддів, вирішуючи
спір, суд першої інстанції вцілому
правильно встановив характер спірних
правовідносин, наслідки, що виникли у
сторін в зв'язку з виконаннями ними
своїх зобов'язань і постановив
справедливе та законне рішення щодо
стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6
заборгованості зі сплати орендної
плати в розмірі 21 000 грн., пені за
несвоєчасну сплату орендної плати в
сумі 252 грн. та 100 грн. в рахунок
відшкодування витрат за надання
правової допомоги, а всього 22 352 грн.. В
задоволенні решти позовних вимог
правомірно відмовлено.

Однак, колегія суддів не може
погодитися з висновком районного суду
в частині відшкодування моральної
шкоди і вважає його помилковим із
слідуючих підстав.

Моральну шкоду розуміють як втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, тобто заподіяна моральна шкода
відшкодовується тій фізичній чи
юридичній особі, права якої були
безпосередньо порушені протиправними
діями (бездіяльністю) інших осіб.

При відшкодуванні моральної шкоди
необхідно з'ясовувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних страждань, а
також в якій матеріальній формі
позивач оцінює заподіяну йому шкоду та
чим він при цьому керується.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 р. № 4 «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» при вирішенні спору
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди обов'язковому
з'ясуванню підлягає наявність такої
шкоди.

Колегія суддів зауважує, що
правовідносини, що склалися між
сторонами спору, є зобов'язальними.

Чинне законодавство передбачає, що у
разі порушення зобов'язання, моральна
шкода може відшкодовуватися лише тоді,
якщо це встановлено договором або
законом (ст. 611 ЦК України).

У даному випадках колегія суддів
виходить з того, що між сторонами
існують договірні відносини, які
врегульовані спеціальним Законом №
85/96-ВР та ЦК України.

Відповідальність особи, винної у
невиконанні або неналежному виконанні
зобов'язання, обмежується обов'язком
відшкодувати заподіяні цим збитки і
сплатою неустойки, якщо інше не
передбачено законом. Можливість
відшкодування моральної шкоди у таких
правовідносинах не виключається у
випадку, якщо сторони передбачили таку
відповідальність в укладеному
договорі.

З матеріалів договору оренди
нерухомого майна № 20/-06/12 (а.с. 3-5 Т. 1)
вбачається, що сторонами такої
відповідальності не було передбачено,
тому висновок про відшкодування
моральної шкоди є неправильним і
підлягає скасуванню з ухваленням
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7
задовільнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Звенигородського районного
суду Черкаської області від 10 грудня 2013
року в частині стягнення моральної
шкоди скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди
відмовити.

В іншій частині судове рішення
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :