РІШЕННЯ

Іменем України

13.11.2014 року Франківський районний суд
м.Львова в складі:

Головуючого судді Дзеньдзюри С.М.

при секретарі Гимон І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна, -

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся з позовом до
відповідача про поділ спільного майна
подружжя. В ході розгляду справи,
позовні вимоги щодо переліку майна,
позивачем були уточнені.

В обґрунтування своїх позовних вимог
покликається на те, що він та
відповідач перебуваючи в
зареєстрованому шлюбі з 17.03.1979 р. до
16.05.2002 р. набули у власність майно, а
саме: квартиру АДРЕСА_1, квартиру
АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3. Зазначене
майно було переведено у нежитлове, а
приміщення квартир №1 та №2 по АДРЕСА_2
об'єднані в одне нежитлове приміщення
магазину. Вказане майно може бути
поділено між співвласниками, однак
проти його поділу відповідач
заперечує.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав, дав
пояснення аналогічні викладеним в
позовній заяві та заяві про уточнення
позовних вимог.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов заперечив, подав
письмові заперечення проти позову, в
яких зазначив, що реєстрація
розірвання шлюбу між сторонами
відбулась 16.05.2002 р., однак фактично шлюб
позивача та відповідачки припинився ще
30.10.1989 року відповідно до рішення
Ленінського районного народного суду
м. Львова. Крім цього, представник
позивача просив суд застосувати
позовну давність та відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_1.

Дослідивши всі обставини справи,
заслухавши пояснення сторін та їх
представників, оцінивши в сукупності
зібрані по справі докази, суд вважає, що
в задоволенні позову слід відмовити.

Як встановлено судом та
підтверджується матеріалами справи
17.03.1979 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
зареєстровано укладення шлюбу. 30.10.1989 р.
Ленінським районним народним судом м.
Львова прийнято рішення про розірвання
шлюбу між сторонами по даній справі.
16.05.2002 р. Галицьким відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Львівського міського управління
юстиції зареєстровано розірвання
шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 44 КпШС України (що
діяв в момент реєстрації та розірвання
шлюбу): «Шлюб вважається припиненим з
моменту реєстрації розлучення в
органах реєстрації актів
громадянського стану.». Таким чином,
суд дійшов висновку, що з 17.03.1979 р. до
16.05.2002 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Судом встановлено, що за час
перебування сторін у шлюбі ОСОБА_2 було
укладено договори купівлі квартир
(08.09.2000 р. - квартири АДРЕСА_2, 11.10.2001 р. -
квартири АДРЕСА_3, 27.03.2002 р. - квартири
АДРЕСА_1). Рішенням виконавчого
комітету Львівської міської ради №45
від 24.01.2003 р. затверджено акт державної
технічної комісії від 23.12.2002 р. про
готовність до експлуатації магазину на
АДРЕСА_2 після реконструкції
нежитлових приміщень квартир №1 та №2 з
об'єднанням в одне.

Відповідно до ст. 22 КЗпШС України (що
діяв на час придбання спірних квартир),
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Таким чином,
оскільки зазначені спірні квартири
були придбані в період коли сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі, то
суд приходить до висновку, що як
приміщення магазину по АДРЕСА_2
(квартири №1 та №2) так і приміщення
квартири АДРЕСА_1 є спільною сумісною
власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Що
стосується покликання представника
відповідача на ст. 28 КпШС України,
відповідно до якої, суд може визнати
майно, нажите кожним із подружжя під
час їх роздільного проживання при
фактичному припиненні шлюбу, власністю
кожного з них, то позовна вимога про
визнання спірного майна особистою
власністю відповідача ним не
заявлялась. Крім цього, відповідачем не
надано належних та допустимих доказів
того, що саме в період придбання
спірних квартир сторони проживали
роздільно. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим, згідно ст.29 КпШС України,
для вимоги про поділ майна, яке є
спільною сумісною власністю
розведеного подружжя, встановлюється
трирічний строк позовної давності.
Статтею 72 СК України передбачено, що до
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Оскільки, з
моменту реєстрації розірвання шлюбу
минуло вже більше 3-х років, суд
приходить до висновку, що позивачем
пропущено строк позовної давності.

Згідно ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові. Як зазначив
Пленум Верховного суду України у своїй
постанові №14 від 18.12.2009 р., встановивши,
що строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Таким чином, оскільки відповідачем
заявлено про застосування позовної
давності до ухвалення рішення по даній
справі і позовна давність щодо вимоги
про поділ спільного сумісного майна
спливла, то суд приходить до висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 212, 213-215 ЦПК України
суд,-

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про поділ майна, що є їх спільною
сумісною власністю відмовити в зв'язку
із спливом строку позовної давності.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом 10 днів з дня
його проголошення.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через Франківський
районний суд м.Львова.

Суддя
Дзеньдзюра С.М.