АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

Іменем України

26 лютого 2014 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

головуючого - судді
Кулікової С.В.

суддів - Білич
І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі -
Клінчук О.М.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - РимарА.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кредо-Центр» на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 29 листопада
2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредо-Центр» про
захист прав споживача, визнання
договору недійсним та стягнення
сплачених коштів,

перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/2780/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Чех H.A.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Кулікова С.В.В С
Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулась з позовною заявою,
посилаючись на те, що вона дізналася із
засобів масової інформації про
можливість отримати кредит у ТОВ
«Кредо-центр» на придбання нерухомості
на вигідних для клієнта умовах. В
офісному приміщенні відповідача, після
роз'яснень, вважаючи, що уклала договір
№130104 від 08.04.2013 року на отримання
кредиту в сумі 600 000 грн., внесла 21 000 грн.
в якості реєстраційного платежу
протягом двох місяців сплачувала 1 200
грн. в якості адміністративних витрат
та 2 000 грн. в якості чистого платежу, а
всього 27 400 грн. Представник
відповідача пообіцяв видати кредит
протягом 3-х днів з моменту внесення
першого щомісячного платежу. Проте,
після здійснення другого щомісячного
платежу, представник відповідача 03.07.2013
року в телефонному режимі повідомив
про неправильність сплати платежів за
договором, розмір якого становить 5 600
грн., а не 3 200 грн.

Таким чином у неї виникли сумніви в
справедливості умов укладеного
договору, оскільки вона не має
можливості та не розраховувала при
укладенні договору сплачувати
щомісячний платіж у розмірі 5 600 грн.,
при цьому згодом вона з'ясувала, що
виступила стороною договору про
надання послуг, предметом якого є
надання системних послуг, спрямованих
на придбання нею товару, зазначеного в
додатку №1, на умовах програми
"Кредо-центр", замість бажаного
договору кредиту.

Враховуючи що права позивача порушені,
як сторони договору і як споживача,
остання звернулась з позовом, в якому
просила визнати договір недійсним,
стягнути з відповідача на її користь
сплачені кошти в загальній сумі 27 400
грн.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 29 листопада 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кредо-Центр» про захист прав
споживача, визнання договору недійсним
та стягнення сплачених коштів -
задоволено частково, стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредо-Центр» на
користь ОСОБА_1 кошти в сумі 25 000 грн., в
іншій частині позовних вимог
відмовлено, стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кредо-Центр» в дохід держави судовий
збір 250 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду,
представник ТОВ «Кредо-Центр» Римар
А.Р. подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредо-Центр» про
захист прав споживача, визнання
договору недійсним та стягнення
сплачених коштів відмовити повністю.

В скарзі зазначає, що спірний договір
містить найменування «Договір про
надання послуг», зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Договір про надання послуг, за своєю
юридичною природою, є змішаним
договором і відповідає вимогам ст. 628 ЦК
України.

Крім того, апелянт вказує, що протягом
дії Договору №003356 від 28.11.2012 року ТОВ
„Кредо-Центр» не застосовувало до
позивача жодних штрафних санкції за
невиконання умов Договору.

Також апелянт на обґрунтування скарги
вказує, що відповідач є фінансовою
установою, що перебуває в реєстрі
фінансових установ України згідно
Розпорядження Нацкомфінпослуг від
19.02.2013 року, №559, про що видано Свідоцтво
про реєстрацію фінансової установи ТОВ
«Кредо-Центр» за реєстраційним номером
13102818, тому вважає, що в частині
задоволення позовних вимог щодо
стягнення на користь позивача 25 000 грн.
00 коп. слід відмовити повністю за
безпідставністю та необґрунтованістю.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав доводи
апеляційної скарги та просив суд її
задовольнити, з підстав, викладених у
ній.

Позивач заперечувала проти
апеляційної скарги за її
необґрунтованістю.

Заслухавши доповідь судді Кулікової
С.В., пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення скасуванню,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно положень ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відмову в задоволенні вимоги щодо
визнання недійсним договору з тих
підстав, що договір про надання послуг
був розірваний за ініціативою позивача
та згодою відповідача, при цьому
розірвання договору передбачено як
умовами самого договору, Загальними
умовами програми «Кредо-центр», так і
діючим законодавством. Крім того, суд
першої інстанції правильно не
застосував для задоволення позовних
вимог про визнання договору недійсним,
вимоги Закону України «Про захист прав
споживачів», оскільки позивач з
умовами договору, додатками №1 та №2 до
договору знайомилась, про що свідчать
її підписи на вказаних документах про
те, що позивач одержала від відповідача
усі коректно викладені пояснення та
консультації, а також, що сторони
визначили, що умови договору, права та
обов'язки сторін, порядок та терміни
надання відповідачем послуг
відповідають вимогам чинного
законодавства України, у тому числі
Закону України «Про захист прав
споживачів», не створюють дисбалансу
договірних прав та обов'язків на шкоду
клієнта (позивача) як споживача, та
такими, що задовольняють інтереси
клієнта (позивача) (п.9.5). Також
відсутність підстав для визнання
договору недійсним підтверджена тією
обставиною, що позивач після
підписання спірного договору
здійснювала дії на його виконання -
сплатила реєстраційний платіж,
протягом двох місяців здійснювала
оплати по адміністративних витратах та
чисті платежі.

Такий висновок узгоджується з правовою
позицією, викладеною у п 19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
6 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», де
визначено, що відповідно до статей 229-233
ЦК правочин, вчинений під впливом
помилки, обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Проте, колегія суддів вважає, що при
відсутності підстав визнання договору
недійсним, суд першої інстанції
помилково та необґрунтовано дійшов
висновку про стягнення на користь
позивача з відповідача 21 000 грн., які є
реєстраційним платежем, та 4 000 грн. 00
коп. - чистого (обов'язкового) платежу за
два місяці, оскільки повернення
вказаних коштів не передбачено умовами
укладеного між сторонами договору
№130104 від 08.04.2013 року - п. 9.2. Додатку №2,
за яким Компанія здійснює повернення
Обов'язкових платежів, оплачених
Клієнтом, який відмовився від Договору
у спосіб, згідно з яким із загальної
суми оплачених Обов'язкових платежів
утримується штраф у вигляді 3 (трьох)
обов'язкових платежів. При цьому, суд
першої інстанції обґрунтував свою
позицією принципом справедливості, що
безумовно є обов'язковою ознакою
законності рішення суду, однак таке
обґрунтування не узгоджується з
принципом законності, викладеним у
Постанові Пленуму Верховного Суду
України №14 від18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі» за
якою рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Крім зазначеного, оскаржуване рішення
не містить посилання на закон та інші
нормативно-правові акти матеріального
права (назва, стаття, її частина, абзац,
пункт, підпункт закону), на підставі
яких визначено права та обов'язки
сторін у спірних правовідносинах.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується із доводами апеляційної
скарги, вважає рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 29 листопада
2013 року таким, що не відповідає нормам
матеріального права, і відповідно до
повноважень, наданих їй ст. 309 ЦПК
України, скасовує рішення суду першої
інстанції в частині стягнення з ТОВ
«Кредо-Центр» на користь ОСОБА_1 кошти в
сумі 25 000 грн. і ухвалює нове про відмову
у задоволенні пред'явленого позову в
цій частині.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кредо-Центр» на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 29 листопада
2013 року задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 29 листопада 2013 року
скасувати в частині задоволення
позовних вимог щодо стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредо-Центр» на
користь ОСОБА_1 кошти в сумі 25 000 грн. та
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредо-Центр» в дохід
держави судовий збір 250 грн. та
постановити в цій частині нове, про
відмову в задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржено протягом 20-ти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: