У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

головуючого судді
Григоренка М.П.,

суддів: Ковальчук Н.М.,
Максимчук З.М.,

секретар судового засідання Демчук
Ю.Ю., з участю представника позивача
ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Рівненського міського суду від
17 грудня 2013 року в справі за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю „Рівнетеплоенерго"
до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
з теплопостачання,

В С Т А Н О
В И Л А :

02 серпня 2012 року ТзОВ
„Рівнетеплоенерго" звернулося в
Рівненський міський суд з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
надані послуги з теплопостачання в
сумі 4140,98 грн., втрат внаслідок
інфляційних процесів в сумі 268,54 грн., 3%
річних в сумі 166,19 грн., а також витрати
зі сплати судового збору.

10 грудня 2012 року ТзОВ
„Рівнетеплоенерго" подало заяву про
збільшення позовних вимог про
стягнення заборгованості за надані
послуги з теплопостачання в сумі 4743,23
грн..

Рішенням Рівненського міського суду
від 17 грудня 2013 року позов задоволено
повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТзОВ
„Рівнетеплоенерго" заборгованість за
надані послуги в сумі 4743,23 грн., втрат
внаслідок інфляційних процесів в сумі
268,54 грн., 3% річних в сумі 166,19 грн., та
судовий збір в сумі 214 грн. 60 коп.

В поданій на рішення суду апеляційній
скарзі ОСОБА_2 покликається на його
незаконність, через порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи.

________________________________________________________________________
___________

Провадження № 22-ц/787/238/2014
Головуючий у 1 інстанції : Наумов
С.В.

Доповідач : Григоренко
М.П.

Вказує, що заборгованість за надання
послуг з теплопостачання може
виникнути виключно на підставі
договірних відносин, однак між
стягувачем та відповідачем не має
жодного цивільно-правового договору
про постачання теплової енергії, на
підставі якого позивач може стягувати
відповідну заборгованість.

Правовідносини з приводу надання
послуг з теплопостачання виникають
суто на підставі договору.

Зазначає, що суд першої інстанції
прийшов до помилкового висновку, що між
сторонами існують правовідносини з
приводу постачання теплової енергії.

Відповідач не отримував жодного
повідомлення від позивача щодо
необхідності укладення договору з
теплопостачання.

Суд першої інстанції невірно дійшов
висновку, що якщо відповідач частково
оплачував надані послуги позивача, то
він тим самим підтвердив наявність
взаємних прав та обов'язків.

Відповідач, ґрунтуючись на принципах
добросовісності, справедливості та
розумності, дійсно вносив на рахунок
позивача грошові кошти за отримані
послуги із теплопостачання, вартість
яких визначав самостійно, відповідно
до їх якості, але це не означає, що ці
кошти вносились як стороною у договорі.

Із цих підстав просить оскаржуване
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення , яким у задоволенні
позову відмовити.

В ході апеляційного розгляду справи
відповідач підтримав апеляційну
скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача просив
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши доводи апеляційної
скарги та вивчивши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Задовольняючи позовні вимоги ТзОВ
„Рівнетеплоенерго" до ОСОБА_2, суд
першої інстанції виходив із того, що
останній має сплатити заборгованість
за надані позивачем послуги із
теплопостачання, так як ці послуги
відповідач фактично споживав і
частково здійснював їх оплату, а
укласти договір про надання послуг із
теплопостачання, який має бути
підготовлений виконавцем на підставі
типового договору, є обов'язок
споживача, відповідно до положень ст. 24
Закону України „Про теплопостачання".

Даний висновок суду першої інстанції
відповідає фактичним обставинам
справи, наявним у справі доказам та
ґрунтується на законі.

Доводи апеляційної скарги також не
спростовують правильності висновків
оскаржуваного рішення.

Стаття 322 ЦК України передбачає, що
власник зобов'язаний утримувати майно,
що йому належить, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 179 ЖК України та ст. 10
Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду"
користування будинками (квартирами)
державного і громадського житлового
фонду та їх утримання здійснюється за
рахунок коштів власників згідно
діючих Правил користування
приміщеннями жилих будинків
прибудинковими територіями.

Згідно п.п. 17, 35 зазначених Правил
власник квартири, що розташована в
багатоквартирному будинку
зобов'язаний сплачувати платежі за
обслуговування і ремонт будинку,
комунальні та інші послуги.

Обов'язок відповідача проводити оплату
за надані позивачем послуги
обслуговування і ремонт будинку
безпосередньо випливає із зазначених
вище нормативних актів.

Оплату за утримання житла
зобов'язані сплачувати як
квартиронаймачі, так власники
викуплених та приватизованих квартир.

ОСОБА_2 являється власником квартири
АДРЕСА_1, яка підключена до мережі
централізованого опалення і
обслуговування якої здійснює позивач.

Відповідно до статті 20 Закону України
„Про житлово-комунальні послуги"
споживач зобов'язаний укласти договір
на надання житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору.

На розсуд колегії суддів, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
відсутність укладеного між сторонами у
встановленого порядку договору про
надання послуг із теплопостачання, не
звільняє відповідача від обов'язку
здійснити оплату за фактично отримані
ним послуги від позивача.

Так як на даний час відповідач не
здійснив у встановленому порядку
відключення своєї квартири від
централізованого опалення, тому,
відповідно до вимог ст. 322 ЦК України,
ст. 179 ЖК України та ст. 10 Закону України
"Про приватизацію державного
житлового фонду", останній був
зобов'язаний вживати всіх необхідних
дій до укладення договору про надання
послуг із теплопостачання, а у разі
ухилення позивача від укладення такого
договору, оскаржувати такі дії
останнього.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач дійсно звертався із заявами
про відключення його квартири від
системи централізованого опалення, але
це також не звільняє його від обов'язку
здійснити оплату за фактично отримані
послуги, оскільки в даному випадку
ОСОБА_2 до кінця так і не вирішив
питання про відключення своєї квартири
від системи централізованого опалення
і будь-яких заходів до захисту своїх
прав та інтересів в даному напрямку у
встановленому Законом порядку не вжив.

У разі якщо відповідач надає послуги не
належної якості чи вимагає оплату цих
послуг за завищеним тарифом, то це
також не дає відповідачу підстав
відмовляться від обов'язку по
утриманню свого майна, оскільки чинне
законодавство прямо визначає спосіб
захисту споживачем своїх прав та
інтересів в таких випадках.

Зокрема, стаття 20 Закону України
„Про житлово-комунальні послуги"
передбачає, що споживач має право на
зменшення розміру плати за надані
послуги в разі їх ненадання або надання
не в повному обсязі, зниження їх якості
в порядку, визначеному договором або
законодавством.

Із матеріалів справи вбачається,
що відповідач лише в грудні 2010 року
звернувся до позивача із заявою про
надання останнім послуг неналежної
якості, в зв'язку із чим було складено
акт (а.с. 15) і здійснено відповідний
перерахунок за вказаний період.

Будь-які докази, які б вказували
на те, що відповідач звертався з
аналогічними заявами в інші періоди
часу і позивач відмовив останньому у
здійсненні перерахунку в матеріалах
справи відсутні.

Питання встановлення тарифів за
наданні послуги із теплопостачання
відноситься до компетенції
виконавчого комітету Рівненської
міської ради, тому претензії з даного
приводу відповідач має пред'являти у
встановленому порядку до вказаного
органу місцевого самоврядування, а не
до позивача.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції були правильно, всебічно і
повно встановлені обставини справи,
характер правовідносин, які виникли
між сторонами та застосовано правові
норми, які підлягали застосуванню при
вирішенні даного спору, в зв'язку із чим
рішення Рівненського міського суду від
17 грудня 2013 року підлягає залишенню
без змін, як ухвалене з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від
17 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають право оскаржити
ухвалу апеляційного суду та рішення
суду першої інстанції до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий
Григоренко М.П.

Судді :
Ковальчук Н.М.

Максимчук З.М.