АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1 й інстанції -
Бондарьова Г.М. Доповідач - Кочкова
Н.О. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді : Кочкової Н.О.,

Суддів: Максюти Ж.І., Григорченка Е.І.,

При секретарі: Сичевській
А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «ДТЕК Павлоградвугілля»
про відшкодування моральної шкоди, за
апеляційною скаргою ПАТ «ДТЕК
Павлоградвугілля» на рішення
Першотравенського міського суду
Дніпропетровської області від 18
жовтня 2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Першотравенського
міського суду Дніпропетровської
області від 18 жовтня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволені частково,
стягнуто на його користь з відповідача
5500 грн. на відшкодування моральної
шкоди; вирішено питання судових витрат
(а.с.41-43).

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити
(а.с.46-49).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_2 з 1977 року
перебував у трудових відносинах з
Павлоградським виробничим об'єднанням
з видобутку вугілля
«Павлоградвугілля», правонаступником
якого є ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».
Працюючи на підземних роботах, позивач
отримав професійні захворювання, а
саме: двобічний кохлеарний неврит, що
підтверджується актом розслідування
хронічного професійного захворювання
від 14 грудня 1995 року, та пиловий
бронхіт, що підтверджується актом
розслідування хронічного професійного
захворювання від 29 січня 1996 року.
Первинним висновком МСЕК від 20 грудня
1995 року ОСОБА_2 було встановлено 20 %
стійкої втрати професійної
працездатності безстроково, у зв'язку з
кохлеарним невритом, висновком МСЕК
від 06 лютого 1996 року встановлено 3 групу
інвалідності та 55 % стійкої втрати
професійної працездатності
безстроково, з яких: 35 % первинно, у
зв'язку з пиловим бронхітом, та 20 %
повторно, у зв'язку з кохлеарним
невритом.

Задовольняючи позовні вимоги частково
і стягуючи з відповідача 5500гр. на
відшкодування моральної шкоди суд
першої інстанції правильно виходив із
того, що позивачу внаслідок
пошкодження здоров'я спричинена
моральна шкода з вини відповідача, який
як власника підприємства не створив
безпечні умови праці.

На час виникнення спірних
правовідносин відшкодування моральної
шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним із
виконанням ним трудових обов'язків, за
рахунок роботодавця на підставі
рішення суду передбачалось п. 11 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним із виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 року № 472 (далі Правила)
та ст. 11, 12 Закону України «Про охорону
праці».

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України
«Про охорону праці» (в редакції, чинній
на момент встановлення встати
професійної працездатності) власник
зобов'язаний відшкодувати
працівникові шкоду, заподіяну йому
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням
трудових обов'язків, у повному розмірі
втраченого заробітку відповідно до
законодавства, а також сплатити
потерпілому (членам сім'ї та
утриманцям померлого) одноразову
допомогу. При цьому пенсії та інші
доходи, одержувані працівником, не
враховуються.

Відшкодування моральної шкоди
провадиться власником, якщо небезпечні
або шкідливі умови праці призвели до
моральної втрати потерпілого,
порушення його нормальних життєвих
зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Під моральною втратою
потерпілого розуміються страждання,
заподіяні працівникові внаслідок
фізичного або психічного впливу, що
спричинило погіршення або
позбавлення можливостей реалізації
ним своїх звичок і бажань, погіршення
відносин з оточуючими людьми, інших
негативних наслідків морального
характеру. Порядок відшкодування
моральної шкоди визначається
законодавством (ст. 12 Закону України
«Про охорону праці»).

Згідно з п. 4 Правил за наявності факту
моральної шкоди потерпілому
відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до п. 11 Правил моральна
шкода відшкодовується за заявою
потерпілого про характер моральної
втрати чи висновком медичних органів у
вигляді одноразової грошової виплати
або в іншій матеріальній формі, розмір
якої визначається в кожному
конкретному випадку на підставі:
домовленості сторін (власника,
профспілкового органу і потерпілого
або уповноваженої ним особи); рішення
комісії по трудових спорах; рішення
суду. Розмір відшкодування моральної
шкоди не може перевищувати двохсот
мінімальних розмірів заробітної плати
незалежно від інших будь-яких виплат.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 9 постанови від 31 березня 1995
року № 4 «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості. У
випадках, коли межі відшкодування
моральної шкоди визначаються у
кратному співвідношенні з мінімальним
розміром заробітної плати чи
неоподатковуваним мінімумом доходів
громадян, суд при вирішенні цього
питання має виходити з такого розміру
мінімальної заробітної плати чи
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи. Визначаючи розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, суд повинен наводити в рішенні
відповідні мотиви.

Згідно з п. 40 Правил одноразова
допомога виплачується потерпілому у
місячний термін з дня визначення МСЕК
стійкої втрати професійної
працездатності. Сума відшкодування
моральної шкоди визначається
відповідно до пункту 11 цих Правил. Якщо
заяву на відшкодування шкоди
потерпілий або заінтересовані особи
подали через три роки з дня визначення
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності, відшкодування шкоди
провадиться з дня подання заяви.

Якщо потерпілому або особам, які мають
право на відшкодування шкоди з вини
власника, своєчасно не визначено або не
виплачено відшкодування шкоди, то ці
суми виплачуються без обмеження
протягом будь-якого терміну і
підлягають коригуванню відповідно до
коефіцієнтів підвищення розміру
мінімальної заробітної плати за
відповідний період згідно із
законодавством (п. 43 Правил).

Моральна шкода, завдана ушкодженням
здоров'я у зв'язку з професійним
захворюванням, ПАТ «ДТЕК
«Павлоградвугілля» ОСОБА_2 виплачена
не була. Позивач звернувся до суду з
позовом про відшкодування моральної
шкоди, завданої ушкодженням здоров'я у
зв'язку з професійним захворюванням, у
серпні 2013 року. Станом на 01 серпня 2013
року розмір мінімальної заробітної
плати в Україні складав 1147 грн.

За таких обставин апеляційний суд
приходить до висновку, що розмір
моральної шкоди визначений судом
виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, а
посилання апелянта на те, що позивачем
не надано доказів на підтвердження
спричинення моральної шкоди
відповідачем - спростовується
матеріалами справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що позивачу при прийнятті на роботу
було повідомлено про важкі та шкідливі
умови праці, - не являється підставою
для скасування рішення суду, оскільки
відповідно до ст. 43 Конституції України
кожен має право на належні, безпечні і
здорові умови праці, а згідно зі ч. 2 ст.
153 КЗпП України забезпечення безпечних
і нешкідливих умов праці покладається
на власника або уповноважений ним
орган.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не
спростовують правильність висновків
суду 1 інстанції, яким у досить повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, обставини справи, доводи сторін
перевірені і їм дана належна оцінка,
порушень норм матеріального та
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
чи зміни рішення - не встановлено, тому
апеляційний суд приходить до висновку,
що рішення суду відповідає вимогам ст.
213, 214 ЦПК України, і його слід залишити
без змін.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ПАТ «ДТЕК
Павлоградвугілля» відхилити.

Рішення Першотравенського міського
суду Дніпропетровської області від 18
жовтня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: