У Х В А Л А

Іменем України

13 березня 2014 року
м.
Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Бондаренка Ю.О.,

суддів - Павліченка С.В., Собослой Г.Г.,

при секретарі - Чейпеш Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2, на рішення
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 27 грудня 2013
року,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2,
якою просять: усунути перешкоди у
користуванні квартирою за адресою:
АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та
зобов'язати відповідачку не чинити
перешкод у використанні квартири для
їх проживання, вирішити питання
судових витрат.

Позовні вимоги мотивували тим, що їм на
праві приватної спільної сумісної
власності належить квартира за
адресою: АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
від 31.05.2013 року серії САЕ №908081, яке
зареєстроване 11 червня 2013 року що
підтверджується Витягом з реєстру прав
власності від 11.06.2013 року. Однак
використовувати власну квартиру для
свого проживання не мають можливості,
оскільки відповідачка встановила на
дверях квартири дверні замки, ключ від
яких їм не вручила, чим чинить
перешкоди у користуванні власністю та
незаконно позбавляє їх права володіння
та користування житлом. Законних
підстав для проживання у даній
квартирі ОСОБА_2 немає, так як вони є
власники житла, своєї згоди на вселення
чи проживання не давали. Усні та
письмові вимоги звільнення приміщення
квартири ігнорує.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 27
грудня 2013 року позовну заяву ОСОБА_3,
ОСОБА_4 задоволено. Зобов’язано ОСОБА_2
не чинити перешкод ОСОБА_3, ОСОБА_4 у
використанні квартири, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 для проживання.
Усунуто ОСОБА_3, ОСОБА_4 перешкоди у
користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом
виселення ОСОБА_2 з зазначеного
житлового приміщення. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у
розмірі 114,70 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, представник за довіреністю
ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2,
подав апеляційну скаргу, якою просить
рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 27
грудня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в задоволенні
заявленого позову відмовити повністю,
оскільки вважають таке рішення суду
незаконним та необґрунтованим,
посилаючись на неповноту з'ясування
обставин, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи та
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апелянт
підтримав апеляційну скаргу з
наведених підстав .

Представники позивачів та ОСОБА_3 в
судовому засіданні просили апеляційну
скаргу відхилити, а рішення
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 27 грудня 2013
року залишити без змін, зазначивши, що
рішення суду вважає законним,
обґрунтованим, а апеляційну скаргу
безпідставною.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони
та їх представників, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується апеляційна скарга,
об'єктивно оцінивши докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд приходить до
наступного висновку.

У відповідності до ч.1 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення з одних лише формальних
міркувань.

У відповідно до положень ст.ст.15, 16 ЦК
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Звертаючись до суду, позивач на власний
розсуд обирає спосіб захисту. Способом
захисту цивільних прав та інтересів
може бути, зокрема, припинення дії, яка
порушує право.

Згідно зі ст.41 Конституції України
право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Право
приватної власності є непорушним.

В судовому засіданні встановлено, що
позивачі є колишніми членами сім'ї
основного квартиронаймача ОСОБА_5, який
після розлучення в 1998 році одружився на
відповідачці, яка переселилась у
спірне житло (а.с. 13,16 на звороті, 48-49)
ОСОБА_5. при житті перешкоджав ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 користуватись квартирою
АДРЕСА_1 (а.с.48-49).

Після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
11.06.2013 року, на підставі рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради від 20.03.2013 року, стали
власниками квартири за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.5,6). 12 вересня 2013 року ОСОБА_2
позивачами направлено вимогу про
виселення та видачі ключів від їх
квартири, яка потрібна позивачам для
особистого проживання, яку
відповідачка отримала 13.09.2013 року
(а.с.11,13).

Відповідно до ч.2 ст.166 ЖК України у разі
смерті наймача або втрати ним права на
жиле приміщення права і обов'язки за
договором найму здійснюють члени його
сім'ї.

При переході права власності на жилий
будинок (частину будинку, квартиру), в
якому знаходиться здане в найом жиле
приміщення, до іншої особи , за
приписами ст. 170 ЖК України, договір
найму зберігає силу до закінчення
зазначеного в ньому строку. Якщо
договір найму укладено без зазначення
строку, новий власник будинку
(квартири) вправі вимагати його
розірвання у випадках і в порядку,
передбачених статтею 168 цього Кодексу.

Права власника жилого приміщення,
визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК
Української РСР, передбачають, в тому
числі, право власника використовувати
житло для власного проживання,
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Частиною 3 ст. 168 ЖК України
визначено, що договір найму жилого
приміщення, укладений на невизначений
строк, може бути розірвано за вимогою
наймодавця, якщо жиле приміщення,
займане наймачем, необхідне для
проживання йому та членам його сім'ї.

Позивачам необхідне житло для
особистого проживання, про що
зазначено як в позовній заяві так і у
вимозі про виселення, однак
відповідачка не виконує вимоги, та не
дає можливості позивачам вселитись в
належне їм на праві власності
приміщення (а.с.1-2,11).

У разі припинення договору найму
жилого приміщення в будинку (квартирі),
що належить громадянинові на праві
приватної власності, згідно ст. 169 ЖК
України, наймач і особи, які проживають
разом з ним, зобов'язані звільнити жиле
приміщення, а в разі відмовлення -
підлягають виселенню в судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

Оскільки відповідач не зареєстрована у
спірній квартирі та після попередження
власниками про необхідність виселення,
що надіслано відповідачу більше ніж за
3 місяця до ухвалення рішення,
продовжує мешкати у ній, не допускаючи
до неї позивачів, у зв'язку з чим
позивачі не мають можливості
здійснювати своє право власності на
квартиру - користуватися своїм майном,
суд першої інстанції, дійшов
правильного висновку про задоволення
позову.

Твердження апелянта про те, що судом
першої інстанції не перевірялось факт
отримання відповідачем
листа-попередження і його зміст, не
відповідає дійсності так-як в
матеріалах справи наявна копія
надіслаеного листа та повідомлення про
вручення його відповідачу, в свою чергу
апелянтом не доведено що відповідачу
було надіслано лист іншого змісту. Що
стосується порушення права власності
відповідачки на спірну квартиру, то в
матеріалах справи відсутній документ
який підтверджує це право, натомість
наявне свідоцтвом про право власності,
оригінал якого досліджено в судовому
засіданні, згідно якого власниками
квартири є тільки позивачі (а.с.5).

Частиною 3 ст.309 ЦПК України
визначено, що порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни
рішення, якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, який
правильно вирішив справу, а тому не
впливають на законність прийнятого ним
рішення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст.218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 27
грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді: