Справа №489/4222/14-ц 18.11.2014 18.11.2014 18.11.2014
Провадження №22-ц/784/3055/14
Головуючий першої інстанції:
Суддя-доповідач апеляційного
суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі

головуючого Шолох З.Л.,

суддів Довжук Т.С., Коломієць
В.В.,

при секретарі Яценко Л.В.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 06 жовтня 2014 року за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договором позики.

Позивач зазначав, що 26 березня 2013 року
між ним та ОСОБА_3 був укладений договір
позики на загальну суму 10000 доларів США,
відповідно до якого останній
зобов'язався повернути позивачу
вказану суму не пізніше 01 серпня 2013
року, про що відповідачем була складена
відповідна письмова розписка. Однак у
встановлений строк відповідач своє
зобов'язання не виконав.

Посилаючись на викладене, позивач
просив стягнути з ОСОБА_3
заборгованість в розмірі 118701грн. 05коп.
(що за курсом НБУ еквівалентно 10000
доларам США), 3% річних в сумі 3014грн.
68коп. та відшкодування судового збору.

06 жовтня 2014 року позивач уточнив
позовні вимоги у зв'язку з коливанням
курсу валюти і просив стягнути з
відповідача борг у сумі 129404грн.96 коп. та
3% річних - у сумі 3014 грн. 68 коп., усього -
132419грн.64коп.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 06 жовтня 2014 року позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 борг у сумі 129404 грн. 96
коп. та 3% річних - 3014 грн. 68 коп., усього
-132419грн.64 коп. Стягнуто з відповідача
судовий збір: на користь позивача -
1217грн. 16коп., на користь держави - 107 грн.
04 коп..

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши осіб, які приймали участь в
судовому засіданні, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046, ч.1 ст.1049 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання
повинні виконуватися належним чином,
відповідно до умов договору та у
встановлені договором строки.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України
встановлено, що у випадку
несвоєчасного повернення
позичальником суми позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Судом встановлено, що 26 березня 2013 року
сторонами був укладений договір
позики, за яким позивач передав
відповідачу в борг 10000 доларів США, які
останній зобов'язався повернути до 01
серпня 2013 року, про що була складена
відповідна розписка (а.с. 28).
Власноручне складання цієї розписки
відповідач не заперечував.

До теперішнього часу відповідач жодних
грошових сум в погашення боргу за
вказаним договором позивачу не
повернув.

За таких обставин, відповідно до
вищевикладених вимог закону, суд
дійшов обґрунтованого висновку про
наявність підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача
заборгованості за договором позики в
сумі 129404 грн. 96 коп. та трьох процентів
річних в сумі 3014грн. 68коп.

З такими висновками суду слід
погодитись, оскільки вони зроблені
відповідно до норм матеріального права
та фактичних обставин справи,
встановлених судом на підставі повно
та всебічно досліджених доказів.

Доводи апелянта про безгрошовість
позики належними та допустимими
доказами не були підтверджені.

Так, згідно із частиною другою статті
1047 ЦК України на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Зазначена правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13,
прийнятої за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстав, передбачених п.1 ст.355 ЦПК
України.

Позичальнику надається право оспорити
договір позики у зв'язку з тим, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця, як
зазначено у частині першій статті 1051 ЦК
України. Однак, за правилом цієї статті
якщо договір позики укладений у
письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші насправді
не були отримані позичальником.

Отже, колегія суддів вважає, що
відповідачем не була доведена
належними доказами безгрошовість
договорів позики, що є його обов'язком
відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК
України.

Посилання апелянта на недоведеність
позивачем збільшених позовних вимог в
зв'язку з ненаданням довідки про курс
долара США по відношенню до
національної валюти - гривні, не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки
зазначена інформація є
загальнодоступною, а стягнута судом
сума боргу та трьох відсотків річних
розрахована відповідно до офіційного
курсу НБУ, встановленого на час
ухвалення рішення суду (а.с. 50-51).

Інших доводів, які б спростовували
висновки суду першої інстанції, в
апеляційній скарзі не було наведено.

Таким чином, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування судового
рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 06 жовтня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді