АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді
Росік Т.В.

суддів:
Прокопчук Н.О.‚ Мазурик О.Ф.

при секретарі
Мургі М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 09 січня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням та
усунення перешкод у користуванні жилим
приміщенням шляхом виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 09.01.2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням
та усунення перешкод у користуванні
жилим приміщенням шляхом виселення
відмовлено.

ОСОБА_2 вважаючи, що рішення
постановлене з порушенням норм
матеріального права, без врахування
фактичних обставин справи, в поданій
апеляційній скарзі просить його
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог
посилається на те‚ що суд неправильно
застосував до спірних правовідносин
положення ст. ст. 22,24 КпШС України, які
регулюють відносини з приводу набуття
майна подружжям у спільну сумісну
власність, оскільки майно набуте ним за
рахунок коштів отриманих від
відчуження за договором
купівлі-продажу від 05.09.1997 року
належної йому частки квартири є
виключно його особистою приватною
власністю та є майном, яке набуте одним
з подружжя до шлюбу. Вважає, що
обставини щодо створення законному
власнику житлового приміщення
перешкод користування його майном,
використання житлового приміщення, яке
належить на праві власності іншій
особі не за призначенням, отримання
прибутку шляхом ведення незаконної
підприємницької діяльності та
нанесення шкоди власнику майна шляхом
створення боргу за отримані комунальні
послуги та квартплату є повністю
доведеними позивачем.

В судовому засіданні суду
апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його
представник апеляційну скаргу
підтримали, просили її задовольнити.

ОСОБА_3 в судове засідання не
з′?явилася, належним чином повідомлена
про розгляд справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши законність і
обгрунтованість оскаржуваного рішення
в межах, визначених ст. 303 ЦПК України,
колегія суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом першої інстанції, що
з 20.02.1992 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі
(а.с.7-8).

29.12.1972 року Виконавчим комітетом
Київської міської ради депутатів
трудящих на підставі рішення
виконавчого комітету Подільської ради
від 25.12.1972 року №1064 ОСОБА_2 було видано
ордер №Г199526 на житлове приміщення на
сім'ю в складі п'яти осіб, до яких,
зокрема відносився онук ОСОБА_2 - ОСОБА_2
на право заняття двох кімнат 37,75 кв. м. в
окремій квартирі АДРЕСА_1 (а.с.11).

25.11.1996 року Відділом приватизації
державного житлового фонду
Печерського району видане свідоцтво
про про право власності на житло -
квартиру №103 , яка знаходиться по вул.
Аістова, 3 в м. Києві та належить в
рівних долях на праві приватної,
спільної власності ОСОБА_2 та членам
його сім'ї - позивачу по справі ОСОБА_2
та ОСОБА_5 (а.с.12).

Згідно договору купівлі-продажу
квартири від 05.09.1997 року АДРЕСА_1 була
відчужена співвласниками ОСОБА_2 та
позивачем по справі ОСОБА_2 (а.с.18-19).

За договором купівлі-продажу квартири
08.09.1997 рокуОСОБА_2 - позивач по справі
придбав АДРЕСА_4 (а.с. 9-10).

Рішенням Дарницького районного суду
м.Києва від 15.04.2010 року шлюб
міжсторонами розірвано, про що
Відділом реєстрації актів цивільного
стану Дарницького РУЮ у м. Києві 13.01.2011
року видано свідоцтво про розірвання
шлюбу (а.с. 13-15).

Як вбачається з довідки Форми №3,
виданої 27.02.2013 року КП «Дирекція
замовника з управління житловим
господарством Дарницького району м.
Києва», у АДРЕСА_4 з 28.10.1997 року
зареєстровані та проживають: ОСОБА_2
(власник особового рахунку), ОСОБА_3
(дружина) та їх діти - дочка ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с.16).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
ОСОБА_2 посилався на те, що АДРЕСА_4 була
придбана ним за рахунок особистих
коштів, отриманих від продажу частки у
нерухомому майні, яка належала йому на
праві особистої приватної власності та
не є спільною сумісною власністю
подружжя, а тому у відповідача право
користування вказаною квартирою
припинилось з моменту припинення
укладеного між нимишлюбу.

Ст.ст. 22, 23 КпШС України, норми якого суд
застосував до спірних правовідносин,
прередбачено, що майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку. Майном,
нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення угод
по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Аналогічні положення зазначених норм
закону щодо права спільної сумісної
власності подружжя врегульовано
главою 8 СК України. Так, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (ст. 60 СК
України).

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

ОСОБА_2 позовні вимоги про визнання
квартири АДРЕСА_4 його особистою
приватною власністю не заявлялися,
суду не доводилися.

Зважаючи на презумпцію права спільної
сумісної власності на майно, набуте
подружжям у шлюбі і відсутність
рішення суду, яким це майно визнано
особистою приватною власністю
позивача, колегія суддів погоджується
з правильністю висновків суду щодо
права співвласника спірної квартири
ОСОБА_3 на користування цим майном, а,
відтак, відсутність правових підстав
для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються
на хибному тлумаченні норм закону, не
спростовують висновків суду і містять
посилання на обставини, які з
достатньою повнотою досліджені і
оцінені судом першої інстанції. Вони не
впливають на законність рішення, яке
постановлено з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
що регулюють спірні правовідносини, в
межах заявлених позовних вимог, а тому
колегія суддів апеляційного суду не
знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 09 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя:

Судді:

Справа № 753/8970/13-ц

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/3579/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Дубас В.А.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Росік Т.В.