АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/664/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2896/14
Головуючий у 1-й інстанції Сайко О. О.
Доповідач Чічіль В. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.,

за участю секретаря: Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Пирятинського районного суду
Полтавської області від 25 липня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Дейманівської сільської ради
Пирятинського району, Полтавської
області про визнання права власності
на спадкове майно,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом, у якому просила визнати
за ОСОБА_1 у порядку спадкування після
ОСОБА_2 право власності на: житловий
будинок з господарськими будівлями:
житловий будинок А-1, жилою площею 29,4 кв.
м, загальною площею 56,6 кв. м, сарай літ.
Б, вбиральня літ. В, огорожа №1, та
присадибну земельну ділянку для
ведення особистого селянського
господарства, площею 0,1753 га, на
земельну ділянку для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
площею 0,0707 га, що знаходяться по
АДРЕСА_1 та на земельну ділянку для
будівництва і обслуговування жилого
будинку і господарських будівель,
площею 0,05 га, та земельну ділянку для
ведення особистого підсобного
господарства,площею 0,20 га, що
знаходиться по АДРЕСА_2.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що є
єдиним спадкоємцем ОСОБА_2, після якого
прийняла спадщину, проте за життя
останній не встигнув отримати державні
акти про право власності на
вищевказані земельні ділянки, та з цих
підстав державним нотаріусом
відмовлено у оформленні права
власності на земельні ділянки.

Рішенням Пирятинського районного суду
Полтавської області від 25 липня 2014 року
позов задоволено частково, визнано за
ОСОБА_1 у порядку спадкування після
ОСОБА_2 право власності на
домоволодіння та земельну ділянку для
будівництва і обслуговування жилого
будинку та господарських споруд,
площею 0,0707 га, та земельну ділянку для
ведення особистого селянського
господарства, площею 0,1753 га, що
знаходяться по АДРЕСА_1.

У решті позовних вимог
відмовлено.

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржено ОСОБА_1,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення і неправильне застосування
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначене рішення суду першої
інстанції у частині позовних вимог
щодо визнання права власності на
земельні ділянки по АДРЕСА_2, у
задоволенні яких судом було
відмовлено, скасувати, та ухвалити у
цій частині нове рішення, яким
задовольнити дані позовні вимоги.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено місцевим судом, що ОСОБА_1.
прийняла спадщину після свого батька
ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та
отримала у приватного нотаріуса
Пирятинського районного нотаріального
округу ОСОБА_3 свідоцтво про право на
спадщину на частину спадкового майна у
вигляді грошових вкладів, що належали
померлому.

У видачі свідоцтв про право власності
на спадкове майно, що складається з
житлового будинку з господарськими
будівлями та земельні ділянки ОСОБА_2
відмовлено, оскільки
правовстановлюючі документи не були
належним чином зареєстровані за
померлим (а.с. 52).

Пред'являючи позовні вимоги про
визнання права власності у порядку
спадкування на земельні ділянки по
АДРЕСА_2, загальною площею 0,25 га,
позивачка посилалася на те, що вказані
земельні ділянки були надані її
батькові на підставі рішення
Дейманівської сільської ради від 8
жовтня 1996 року.

Відмовляючи у задоволенні позову у цій
частині місцевий суд виходив з того, що
спадкодавець ОСОБА_2 не набув права
власності на спірні земельні ділянки
за рішенням сільської ради, а тому у
позивачки не виникло право на
спадкування зазначеного нерухомого
майна.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком місцевого суду, з огляду на
наступне.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 22 ЗК України (у редакції 1990
року) право власності на землю або
право користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Відповідно до ст. 23 ЗК України (у
редакції 1990 року) право власності або
право постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

Між тим, пунктом 3 Декрету Кабінету
Міністрів України від 26 грудня 1992 року
«Про приватизацію земельних ділянок»
встановлено, що право приватної
власності громадян на земельні
ділянки, передані їм для цілей,
передбачених ст. 1 цього Декрету (для
ведення особистого підсобного
господарства, будівництва
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва), посвідчується
відповідною Радою народних депутатів,
про що робиться запис у
земельно-кадастрових книгах, з
наступною видачею державного акту на
право приватної власності.

Статтею 6 цього ж Декрету Кабінету
Міністрів України зупинено дію ст. 23 ЗК
України щодо власників земельних
ділянок, визначених цим Декретом.

Таким чином, документом, що посвідчує
право власності на земельну ділянку
може бути відповідний запис у
земельно-кадастрових документах.

У матеріалах справи міститься виписка
з рішення Дейманівської сільської ради
від 8 жовтня 1996 року про передачу у
приватну власність ОСОБА_2 земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд, площею 0,05 га, й
земельної ділянки для ведення
особистого присадибного господарства,
площею 0,20 га, що знаходяться по АДРЕСА_2
(а.с. 37), у якому розмір й
місцезнаходження земельних ділянок, та
прізвище особи, у власність якої
передавались земельні ділянки, вписані
від руки.

У свою чергу, за відомостями відділу
культури, туризму та архіву
Пирятинської районної державної
адміністрації Полтавської області, в
переданих на постійне зберігання
протоколах сесії Дейманської
сільської ради, Полтавського району,
Полтавської області за 1996 рік рішення
про надання земельної ділянки у
приватну власність гр. ОСОБА_2 відсутнє
(а.с. 206).

Як пояснив голова сільської ради
Брюховецький В.Й. у суді апеляційної
інстанції, що така ситуація з передачею
земельної ділянки могла мати місце у
зв'язку з тим, що попередній сільський
голова Повшедний П.В. не перевірив
наявності цієї земельної ділянки та
можливість її передачі у власність за
заявою ОСОБА_2

Між тим, будь-якої земельно-кадастрової
документації на земельні ділянки
по АДРЕСА_2, що підтверджують
виділення земельних ділянок,
встановлення їх меж та розміру у
матеріалах справи відсутні.

Абзацом 2 п. 1 розділу Х «Перехідні
положення» Земельного кодексу України
(у редакції 2001 року)
передбачено, що рішення про передачу
громадянам України безоплатно у
приватну власність земельних ділянок,
прийнятих органами місцевого
самоврядування відповідно до Декрету
Кабінету Міністрів України від 26
грудня 1992 року «Про
приватизацію земельних ділянок», є
підставою для виготовлення та видачі
цим громадянам або їх спадкоємцям
державних актів на право власності на
земельну ділянку за технічною
документацією щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку.

Таким чином, якщо процедура
приватизації розпочата, проте
залишилась не завершеною у зв'язку зі
смертю особи, то, у такому випадку,
спадкоємець може продовжити
оформлення права власності на земельну
ділянку вже на своє ім'я.

З огляду на вищевикладене, слід також
зазначити, що заявлення ОСОБА_1
позовних вимог про визнання права
власності на спірні земельні ділянки,
не може вважатися належним способом
захисту свого цивільного права, у
розумінні ст. 16 ЦК України та положень
ЗК України.

Дана обставина не позбавляє ОСОБА_1
права на звернення до Дейманівської
сільської ради щодо завершення
процедури приватизації після
померлого батька, а у випадку відмови
органу місцевого самоврядування у
завершенні процедури приватизації - до
суду з позовом про визнання права на
завершення приватизації та одержання
державного акту на земельну ділянку на
право власності на ім'я спадкоємця.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що спадкодавець набув права
власності на земельні ділянки, площею
0,05 га та 0,20 га, однак за життя не встиг
оформити право власності, як і на
земельні ділянки, площею 0,1753 га та 0,0707
га, на які за ОСОБА_2 було визнано право
власності.

Між тим, обставини ухвалення судом
першої інстанції рішення у частині
визнання за позивачкою права власності
на земельні ділянки, площею 0,1753 га та
0,0707 га по АДРЕСА_1 є іншими,
ураховуючи, що ОСОБА_2 на вказані
земельні ділянки державні акти на
право власності отримувалися (а.с. 14, 15),
проте за життя останнього не були ним
зареєстровані у встановленому законом
порядку, тоді як на земельні ділянки,
площею 0,05 га та 0,20 га, процедура
приватизації була лише розпочата.

Решта доводів апеляційної скарги є
несуттєвими та не спростовують
висновків місцевого суду.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не дають
підстав для його скасування чи зміни.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Пирятинського районного суду
Полтавської області від 25 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
В.А. Чічіль

Судді:
О.Ю. Кузнєцова

С.Ю. Мартєв

З оригіналом згідно:

суддя
В.А. Чічіль