Справа № 361/2069/14-ц Головуючий у І
інстанції Пухна О.М.Провадження №
22-ц/780/6868/14 Доповідач у 2
інстанції ПриходькоКатегорія 26
УХВАЛА

Іменем України

03 грудня 2014 року колегія судової палати
в цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній
Д.О.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 17 жовтня 2014 року за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та зустрічним позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк» про визнання кредитного
договору нікчемним і недійсним,-

встановила:

у березні 2014 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом.

Посилався на те, що 01 лютого 2007 року між
ЗАТ «Альфа-Банк», назва якого з 19 серпня
2009 року у відповідності до Закону
України «Про акціонерні товариства»
змінена на ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1
укладено кредитний договір № 490022303,
згідно якого банк надав позичальнику
кредит у сумі 29 821,78 доларів США, з
цільовим призначенням кредиту -
придбання транспортного засобу, а
відповідач зобов»язувався своєчасно
та у повному обсязі виплачувати банку
проценти за користування кредитом у
розмірі 1% річних, використати його за
цільовим призначенням, виконати інші
умови договору та повернути кредит
банку рівними частинами, у терміни,
визначені у графіку повернення, який
наведено у додатку №1 до договору, але в
будь-якому випадку не пізніше 01 лютого
2013 року.

01 лютого 2007 року позивач та ОСОБА_2
уклали договір поруки №490022303-П, за
умовами якого, боржник та поручитель
відповідають перед банком за порушення
обов»язків, перелічених у ст.2
кредитного договору, як солідарні
боржники й у тому ж обсязі, що і боржник.

ОСОБА_1 належним чином не виконує взяті
на себе зобов»язання у частині
повернення кредиту та сплати
процентів, внаслідок чого утворилася
заборгованість перед Банком, яка
станом на 22 січня 2014 року становить
34575,79 дол. США, що складається з: 23 581,53
дол. США - сума простроченої
заборгованість за кредитом, яка за
офіційним курсом НБУ станом на 22 січня
2014 року становить 188 487,17 грн., 10 994, 26 дол.
США - заборгованість за відсотками, що
за офіційним курсом НБУ на дату
розрахунку становить 87 877, 12 грн., а
також 126 547,39 дол. США пені, яка за
офіційним курсом НБУ станом на 22 січня
2014 року становить 1 011 493, 29 грн.

У зв»язку з вищевикладеним ПАТ
«Альфа-Банк» змушене було звернутися
до суду із вимогою про солідарне
стягнення з відповідачів
заборгованості за кредитним договором
у сумі 1 287 857,58 грн. та 3 654 грн. суми
сплаченого судового збору.

Відповідач ОСОБА_1 подав до суду
зустрічну позовну заяву про визнання
кредитного договору №490022303 від 01
лютого 2007 року нікчемним та недійсним.

Ухвалою Броварського міськрайонного
суду Київської області від 18 серпня 2014
року зустрічний позов прийнято до
спільного розгляду та об»єднано в одне
провадження з первісним позовом.

В обґрунтування зустрічних позовних
вимог ОСОБА_1 посилався на те, що
спірний договір укладено з істотними
порушеннями вимог чинного
законодавства, зокрема, зазначав, що
ПАТ «Альфа-Банк» надало кредит
позичальнику в іноземній валюті без
отримання відповідного дозволу та
ліцензії Національного Банку України
на здійснення операцій з іноземною
валютою.

Також, зазначав, що перед укладенням
договору кредиту, наданого на споживчі
цілі, Банк мав повідомити споживача у
письмовій формі щодо умов договору, які
встановлені п.2. ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів», проте,
вказана інформація позичальнику
надана не була. Разом з тим, під час
укладення договору ОСОБА_1 було введено
в оману щодо вигідності укладення
кредитного договору саме в іноземній
валюті, стабільності курсу гривні
відносно курсу долара США, який на
момент підписання договору становив
5,0500 UAН, й після стрімкого обвалу курсу
гривні, позичальник потрапив у вкрай
складне становище. Враховуючи
наведене, ОСОБА_1 просив визнати
спірний кредитний договір нікчемним й
недійсним на підставі ст.ст.228,230 ЦК
України.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 17 жовтня 2014
року основний позов задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та з ОСОБА_2
на користь на користь Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
заборгованість в сумі - 1 287 857 грн., а
також 3 654 грн. судового збору у
рівних частинах з кожного.

В задоволенні зустрічного позову,
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просив скасувати рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 17 жовтня 2014 року, ухвалити нове,
яким задовольнити зустрічний позов.
Зазначив, що рішення незаконне,
ухвалене в результаті неправильного
застосування норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 01 лютого 2007
року між закритим акціонерним
товариством «Альфа-Банк», назва якого з
19 серпня 2009 року у відповідності до
Закону України «Про акціонерні
товариства» змінена на публічне
акціонерне товариство «Альфа-Банк», та
ОСОБА_1 укладено кредитний договір
№490022303, згідно якого Банк надав
Позичальнику кредит у сумі 29 821,78
доларів США, з цільовим призначенням
кредиту - придбання транспортного
засобу, а Позичальник зобов»язувався
своєчасно та у повному обсязі
виплачувати Банку проценти за
користування кредитом у розмірі 12%
річних, використати його за цільовим
призначенням, виконати інші умови
договору та повернути кредит Банку
рівними частинами, у терміни, визначені
у графіку повернення, який наведено у
Додатку №1 до договору, але в будь-якому
випадку не пізніше 01 лютого 2013 року.

Відповідно до ст.ст.1049,1050,1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов»язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов»язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов»язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором (ч.1
ст.1049 ЦК України).

Банк свої зобов»язання за договором
виконав, надавши ОСОБА_1 кредит у
розмірі 29 821 доларів США 78 центів, про що
свідчить виписка з особового рахунку.

Згідно з п.3 кредитного договору
вбачається, що позичальник
зобов»язується повертати отриманий
кредит, сплачувати проценти за
користування позичковими коштами у
порядку, визначеному договором та в
строки визначені графіком повернення,
а також сплатити комісійну винагороду
за приймання та здійснення переказу
коштів отримувачам (Продавцю і
Страховику) у сумі, визначеній у п.1.4.1.1.
договору.

У відповідності до ст.526 ЦК України,
зобов»язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору, вимог Цивільного кодексу
України та інших актів цивільного
законодавства. Якщо у зобов»язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (ст.530 ЦК України).
Зобов»язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (ст.599 ЦК
України).

Згідно з вимогами статті 610 ЦК України
порушенням зобов»язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов»язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України
виконання зобов»язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов»язання за
кожен день прострочення виконання (ч.3
ст. 549 ЦК України).

Крім того, відповідно до п.п. 3.4.
договору вбачається, що за повне або
часткове прострочення повернення
кредиту та/або сплати процентів за
користування ним позичальник
зобов»язаний сплатити банку пеню в
розмірі 1% від простроченої суми за
кожен день прострочення. Сплата пені не
звільняє позичальника від виконання
зобов»язань, за порушення яких вона
передбачена, і так само не звільняє
його від обов»язку понад суму пені у
повному обсязі відшкодувати банку
збитки, заподіяні невиконанням або
неналежним виконанням своїх
зобов»язань за договором.

Разом з цим, в силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов»язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (ч.1
ст.572 ЦК України).

Також з матеріалів справи вбачається,
що 01 лютого 2007 року між позивачем та
ОСОБА_1 укладено договір застави
рухомого майна №490022303, за умовами якого
останній у забезпечення виконання
зобов»язання, визначеного у ст.2
договору, передає заставодержателю у
заставу транспортний засіб Subaru, legacy, 2006
року випуску, державний номер - НОМЕР_1,
а заставодержатель приймає його у
заставу та набуває право одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмету застави у повному обсязі
переважно перед іншими кредиторами
заставодавця, якщо інше не встановлено
законом (п.п. 1.1. договору застави).

Також, в рахунок забезпечення
виконання зобов»язань за кредитним
договором №490022303, 01 лютого 2007 року між
ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено
договір поруки №490022303-П, за умовами
якого, боржник та поручитель
відповідають перед банком за порушення
обов»язків, перелічених у ст.2
кредитного договору, як солідарні
боржники й у тому ж обсязі, що і боржник.

Відповідальність поручителя настає у
випадку, якщо боржник допустить
прострочення виконання договірних
зобов»язань щодо повернення кредиту та
процентів; дострокового повернення
кредиту, процентів та виконання інших
обов»язків, що виникають із основного
договору, у строк не пізніше 10 днів з
дати пред»явлення вимоги; сплати
неустойки (пені, штрафу) та понад суму
неустойки відшкодування збитків,
заподіяних банку невиконанням або
неналежним виконанням боржником своїх
зобов»язань за основним договором
(а.с.18).

Згідно з ч.ч.1,2 ст.554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов»язання,
забезпеченого порукою, божник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

ОСОБА_1 належним чином взяті на себе
зобов»язання за кредитним договором
№490022303 не виконує, внаслідок чого у
нього утворилася заборгованість, яка
станом на 22 січня 2014 року становить
34575,79 дол. США, що складається з: 23 581,53
дол. США - сума простроченої
заборгованість за кредитом, яка за
офіційним курсом НБУ станом на 22 січня
2014 року становить 188 487,17 грн., 10 994, 26 дол.
США - заборгованість за відсотками, що
за офіційним курсом НБУ на дату
розрахунку становить 87 877, 12 грн., а
також 126 547,39 дол. США пені, яка за
офіційним курсом НБУ станом на 22 січня
2014 року становить 1 011 493, 29 грн.

23 липня 2013 року на адресу відповідачів
позивач направив вимогу про дострокове
повернення кредиту та просив
достроково повернути кредит, сплатити
нараховані проценти за користування
кредитом і нараховані штраф/пеню у
тридцяти денний строк з дня отримання
даної вимоги, але не пізніше тридцяти
семи днів з моменту відправки цієї
вимоги. Крім того, зазначав, що у разі
відсутності можливості виплачувати
кредит, у якості альтернативи, Банк
пропонує добровільно передати предмет
застави для подальшої реалізації в
рахунок погашення за кредитом й за
умови передачі заставного
транспортного засобу та поданої
позичальником відповідної заяви Банк
вправі вирішити питання щодо
звільнення боржників від сплати штрафу
та пені.

Але, на вимогу позивача ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 не відреагували та жодних дій,
спрямованих на погашення
заборгованості, не вчинили.

Оцінивши наявні в матеріалах справи
докази, враховуючи, що заборгованість
за кредитним договором, укладеним між
ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1, поручителем
якого є відповідач ОСОБА_2 та
відповідно несе відповідальність
згідно з вимогами закону, не погашена у
повному обсязі, суд дійшов вірного
висновку, що вимоги ПАТ «Альфа-Банк» до
ОСОБА_1 й ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
є обґрунтованими й підлягають
задоволенню у повному обсязі, так, сума
боргу у розмірі 1 287 857, 58 грн. підлягає
солідарному стягненню з відповідачів.

Разом з тим, зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк» підлягають
відхиленню у зв»язку з їх
недоведеністю.

У відповідності до ст. ст.10,60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Як зазначалося вище, 01 лютого 2007 року
між закритим акціонерним товариством
«Альфа-Банк», назва якого з 19 серпня 2009
року у відповідності до Закону України
«Про акціонерні товариства» змінена на
публічне акціонерне товариство
«Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено
кредитний договір №490022303, згідно якого
Банк надав Позичальнику кредит у сумі 29
821,78 доларів США, з цільовим
призначенням кредиту - придбання
транспортного засобу.

Як на підставу недійсності вказаного
правочину позивач посилається на
положення статей 203,215,228,230 ЦК України.

Так, ст.203 ЦК України визначає загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема
зазначає, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п»ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

У відповідності до вимог ст.228 ЦК
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним. У разі
недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Проте на підтвердження своїх доводів
недійсності правочину з наведених вище
підстав ОСОБА_1 доказів не надав.

Його посилання на те, що банк не міг
надавати кредит у валюті
спростовуються наданими суду
відповідними банківськими ліцензіями
на вчинення валютних операцій.

Також не доведено позивачем за
зустрічним позовом того, що вказаний
правочин порушує публічний порядок та
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
незаконне заволодіння ним.

Стаття 230 ЦК України Передбачає, що якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов»язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв»язку з
вчиненням цього правочину.

Не надано доказів, що правочин, а саме
кредитний договір вчинений внаслідок
обману.

Також, стаття 617 ЦК України вказує, що
особа, яка порушила зобов»язання,
звільняється від відповідальності за
порушення зобов»язання, якщо вона
доведе, що це порушення сталося
внаслідок випадку або непереборної
сили. При цьому не вважається випадком,
зокрема, недодержання своїх обов»язків
контрагентом боржника, відсутність на
ринку товарів, потрібних для виконання
зобов»язання, відсутність у боржника
необхідних коштів.

Боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов»язання
(625 ЦК України).

Доводи апелянта в апеляційній скарзі
про порушення норм матеріального права
при його ухваленні, на переконання
колегії суддів апеляційної інстанції,
не знайшли свого підтвердження і
повністю спростовуються дослідженими
належними та допустимими доказами по
справі.

За таких обставин, колегія судів,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини, дійшов
правильного висновку задовольнивши
позов та відмовивши в задоволенні
зустрічного позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
апеляційні скарги і залишити рішення
суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК
України колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 17 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді