УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Український
Професійний Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, третя особа - Деснянське
районне управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в м. Києві, про стягнення
заборгованості за кредитним договор,
звернення стягнення на предмет
іпотеки, виселення та зняття з
реєстрації, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Український Професійний Банк» на
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 18 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 21 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Український Професійний
Банк» (далі - ПАТ «Український
Професійний Банк») звернулось до суду з
увказаним позовом, в обґрунтування
вимог посилаючись на те, що між ПАТ
«Український Професійний Банк» та
ОСОБА_4 25 січня 2007 року було укладено
кредитний договір № 36 та 25 вересня
2009 року і 01 березня 2012 року були
укладені додаткові договори до
кредитного договору, за умовами яких
остання отримала кредит у розмірі 68 475
дол. США зі сплатою 16 % річних строком
повернення до 10 січня 2017 року та зі
сплатою 32 % річних у разі порушення
строків повернення кредиту.

25 січня 2007 року між ПАТ «Український
Професійний Банк», ОСОБА_4 та ОСОБА_5
було укладено договір поруки № 36-1, за
умовами якого останній поручився за
належне виконання ОСОБА_4 зобов'язань
за кредитним договором.

25 січня 2007 року між ПАТ «Український
Професійний Банк», ОСОБА_4 та ОСОБА_6
було укладено договір поруки № 36-2, за
умовами якого останній поручився за
належне виконання ОСОБА_4 зобов'язань
за кредитним договором.

Крім того, 25 січня 2007 року між ПАТ
«Український Професійний Банк», ОСОБА_5
та ОСОБА_6 було укладено договір
іпотеки, на підставі якого останні
передали в іпотеку банку належну їм на
праві спільної сумісної власності
квартиру АДРЕСА_1, жилою площею 28,6 кв. м,
загальною площею 52,7 кв. м.

ОСОБА_4 належним чином зобов'язання за
кредитним договором та додатковими
договорами до нього не виконує, у
зв'язку з чим утворилась
заборгованість у розмірі 388 962 грн 72
коп., яку банк просив солідарно
стягнути з відповідачів із
першочерговим зверненням стягнення на
предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1,
жилою площею 28,6 кв. м, загальною площею
52,7 кв. м, шляхом її продажу з прилюдних
торгів із початковою ціною продажу 498 736
грн без ПДВ, визначеною незалежним
оцінювачем ПП «Манускрипт», виселити
відповідачів із вказаної квартири зі
зняттям їх із реєстраційного обліку та
солідарно стягнути з відповідачів
судові витрати в розмірі 3670 грн 42 коп.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 18 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 21
січня 2014 року, позов задоволено
частково. Стягнуто солідарно з
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ
«Український професійний банк» 388 962
грн заборгованості за кредитним
договором та процентам за користування
кредитом та в рахунок погашення
заборгованості за кредитом та
процентами звернуто стягнення на
квартиру АДРЕСА_1, жилою площею 28,6 кв. м,
загальною площею 52,7 кв. м, яка належить
на праві спільної сумісної власності
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, шляхом її продажу з
прилюдних торгів із початковою ціною
продажу 498 736 грн без ПДВ, визначеною
незалежним оцінювачем ПП «Манускрипт».
У решті позову відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Український
Професійний Банк» просить скасувати
вказані рішення суду першої інстанції
та ухвалу апеляційного суду і ухвалити
нове рішення про задоволення позову,
посилаючись на невідповідність
висновків судів обставинам справи,
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Частиною 3 ст. 335 ЦПК України
передбачено, що суд не обмежений
доводами касаційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде виявлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судові рішення в повній мірі таким
вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення про
солідарне стягнення з відповідачів
заборгованості за кредитним договором
та звернення стягнення на предмет
іпотеки в рахунок погашення
заборгованості, суд першої інстанції, з
яким погодився й апеляційний суд,
посилався на те, що відповідно до ч. ч. 1,
3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у
разі неналежного виконання боржником
умов кредитного договору
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги шляхом звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Відмовляючи в позові в
частині виселення відповідачів з
квартири, зняття їх з реєстраційного
обліку та солідарного стягнення
судових витрат, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
ОСОБА_4 не проживає та не зареєстрована
в спірній квартирі, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6
зареєстровані та проживають у квартирі
на підставі договору найму, тому
відповідно до положень ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» не можуть бути
виселені з неї. Крім того, оскільки
позов задоволено частково з
відповідачів підлягає стягненню
судовий збір пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог у розмірі
1147 грн з кожного.

Проте повністю з
такими висновками судів погодитись не
можна, оскільки суди дійшли їх з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Судами встановлено, що між ПАТ
«Український Професійний Банк» та
ОСОБА_4 25 січня 2007 року було укладено
кредитний договір № 36 та 25 вересня 2009
року і 01 березня 2012 року були укладені
додаткові договори до кредитного
договору, за умовами яких остання
отримала кредит у розмірі 68 475 дол. США
зі сплатою 16 % річних строком
повернення до 10 січня 2017 року та зі
сплатою 32 % річних у разі порушення
строків повернення кредиту.

25 січня 2007 року між ПАТ «Український
Професійний Банк», ОСОБА_4 та ОСОБА_5
було укладено договір поруки № 36-1, за
умовами якого останній поручився за
належне виконання ОСОБА_4 перед банком
зобов'язань за кредитним договором.

25 січня 2007 року між ПАТ «Український
Професійний Банк», ОСОБА_4 та ОСОБА_6
було укладено договір поруки № 36-2, за
умовами якого останній поручився за
належне виконання ОСОБА_4 перед банком
зобов'язань за кредитним договором.

Крім того, 25 січня 2007 року між ПАТ
«Український Професійний Банк», ОСОБА_5
та ОСОБА_6 було укладено договір
іпотеки, на підставі якого останні
передали в іпотеку банку належну їм на
праві спільної сумісної власності
квартиру АДРЕСА_1, жилою площею 28,6 кв. м,
загальною площею 52,7 кв. м.

ОСОБА_4 належним чином зобов'язання за
кредитним договором та додатковими
договорами до нього не виконує, у
зв'язку з чим утворилась
заборгованість у розмірі 388 962 грн 72 коп.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 554 ЦК України
у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. Особи,
які спільно дали поруку, відповідають
перед кредитором солідарно, якщо інше
не встановлено договором поруки.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в п. 2 постанови від
30 березня 2012 року № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» роз'яснив, що
договір поруки має додатковий
(акцесорний) до основного зобов'язання -
кредитного договору - характер і
укладається саме для забезпечення
виконання останнього, а поручитель
згідно з частиною першою статті 554 ЦК
України відповідає перед кредитором,
за загальним правилом, солідарно із
позичальником, якщо договором поруки
не встановлено його додаткову
(субсидіарну) відповідальність.

Таким чином, у разі укладення різних
договорів поруки з різними
поручителями, поручителі несуть
солідарну відповідальність лише з
боржником та не можуть відповідати
солідарно.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 33, ст. 39
Закону України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основними зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки передбачено на
підставі рішення суду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 13 постанови від 18 грудня
2009 року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», резолютивна частина
повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні
й такі, що випливають зі встановлених
фактичних обставин, висновки по суті
розглянутих вимог і залежно від
характеру справи давати відповіді на
інші питання, зазначені у статтях 215-217
ЦПК України. У ній, зокрема, має бути
зазначено: висновок суду про
задоволення позову або відмову в
позові повністю чи частково (при
відмові в позові слід точно зазначити,
кому, відносно кого та в чому
відмовлено); висновок суду по суті
позовних вимог: які саме права позивача
визнано або поновлено; розмір грошових
сум чи перелік майна, присуджених
стороні; вартість майна, яке належить
стягнути з відповідача, якщо при
виконанні рішення присудженого майна у
наявності не буде; конкретні дії, які
відповідач повинен вчинити та на чию
користь, або інший передбачений
законом спосіб захисту порушеного
права; розподіл судових витрат
відповідно до вимог статті 88 ЦПК
України; строк і порядок набрання
рішенням суду законної сили та його
оскарження; у яких межах допускається
негайне виконання рішення, коли суд
зобов'язаний або має право його
допустити.

Резолютивна частина рішення, зокрема,
повинна містити висновок суду про
задоволення позову або відмову в
позові повністю чи частково (при
відмові в позові слід точно зазначити,
кому, відносно кого та в чому
відмовлено).

Крім того, відповідно до ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Проте, суди при розгляді справи у
порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України
на вищезазначені положення закону та
обставини справи уваги не звернули;
залишили поза увагою те, що між банком,
боржником та поручителями укладено
різні договори поруки, за якими
поручителі, кожен окремо, зобов'язались
відповідати за належне виконання
боржником умов кредитного договору; не
звернули уваги на те, що банк звертався
з позовом про стягнення заборгованості
за кредитним договором з першочерговим
зверненням стягнення на предмет
іпотеки, а не з позовом про звернення
стягнення на предмет іпотеки в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором; у достатньому об'ємі не
визначився з характером спірних
правовідносин та яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Також відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
в порядку, встановленому законом.

У ч. ч. 2 і 3 ст. 40 законодавець установлює
певний порядок дій банку: після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
всі мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення
всіх громадян, що мешкають у житловому
будинку або житловому приміщенні, на
які звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК
України.

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п. 43 постанови від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» при розгляді позову
іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке. Згідно з частиною
четвертою статті 9, статті 109 Житлового
кодексу України, статей 39-40 Закону
України «Про іпотеку» виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Відмовляючи в позові в частині
виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суди не
звернули уваги на те, що останні є
власниками предмету іпотеки - квартири
на праві спільної сумісної власності, а
не проживають в ній на підставі
договору найму, та не перевірили, чи
направляв банк відповідачам письмову
вимогу про виселення.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки судами допущені порушення
норм матеріального і процесуального
права, рішення суду першої інстанції та
ухвала апеляційного суду не можуть
вважатись законними та обґрунтованими,
тому підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Український
Професійний Банк» задовольнити
частково.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 18 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21
січня 2014 року скасувати, справу
направити на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

О.П. Касьян

Судді:

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко