АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/1496/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3700/14
Головуючий у 1-й інстанції
Доповідач Кривчун Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Лобова О.А., Пилипчук Л.І.

при секретарі - Філоненко О.В.

за участю: представника позивача -
ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Полтаві
цивільну справу за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1

на рішення Кременчуцького районного
суду Полтавської області від 22 жовтня
2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа - Служба у справах дітей
Чопської міської ради про надання
дозволу на тимчасовий виїзд за кордон
неповнолітньої дитини без згоди
батька.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з вказаним позовом до ОСОБА_3,
уточненим у ході розгляду справи, в
якому остаточно прохала надати їй
дозвіл на тимчасові поїздки за кордон у
країни Євросоюзу та Російської
Федерації з малолітнім сином ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_3 до
досягнення малолітнім сином 16-річного
віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4; дозволити
їй без згоди ОСОБА_3 оформлення та
виготовлення проїзного документу для
виїзду малолітнього ОСОБА_4 за межі
України; допустити негайне виконання
рішення суду та покласти на
відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову посилається на
те, що у щлюбі з ОСОБА_3 (який розірвано
на підставі рішення Токмацького
районного суду Запорізької області від
14.03.2013р.) має малолітнього сина ОСОБА_4,
який на даний час проживає разом із нею
в м. Чоп Закарпатської області.

Зазначає, що з січня 2013 року перебуває у
зареєстрованому шлюбі з громадянином
Угорщини ОСОБА_11, який разом із нею
займається вихованням ОСОБА_4,
матеріально утримують його, належним
чином піклуються про його здоров'я,
фізичний, духовний та моральний
розвиток.

Вказує, що відповідач не бере участі у
вихованні та догляді сина, не
цікавиться розвитком дитини, не надає
матеріальної допомоги на його
утримання, використовує наявність сина
для ухилення від відбування покарання
за вчинений злочин.

Також зазначає, що син зарахований до
першого класу загальноосвітньої
середньої художньої школи, що
розташована у м. Мішкольц, Угорщина.
Вважає, що виїзд дитини за кордон
позитивно впливатиме на її розвиток,
проте відповідач не надає згоду на
виїзд дитини за кордон.

Рішенням Кременчуцького районного
суду Полтавської області від 22 жовтня
2014 року у задоволенні позовної заяви
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення норм
матеріального і процесуального права
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

Вказує на помилковість та
суперечливість доказам висновків
місцевого суду про здійснення
відповідачем участі у вихованні та
догляді за дитиною; те, що ухваленим
рішенням не враховано інтереси дитини
з мотивів порушення інтересів батька,
який не виконує свої батьківські
обов'язки, зокрема, по її догляду,
розвитку, спілкуванню та матеріальному
утриманню; норми п.2 ст. 4 ЗУ «Про порядок
виїзду з України та в»їзду в Україну
громадян України» та п.4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України розтлумачені
судом невірно, оскільки ними не
передбачено надання одноразового
дозволу на виїзд дитини за кордон.

Зазначає, що суд не врахував ту
обставину, що виїзд громадян України, у
тому числі позивача, до країн
Євросоюзу, здійснюється у візовому
режимі, тривалість перебування на
території цих країн становить 90 днів на
рік, а тому виїзд малолітнього ОСОБА_4
за кордон без супроводу батька матиме
тимчасовий та епізодичний характер з
метою оздоровлення, культурного
розвитку, розширення світогляду,
відпочинку.

У судовому засіданні представник
позивача доводи апеляційної скарги
підтримав та прохав її задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, заявлених у
суді першої інстанції, вислухавши
пояснення представника позивача,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
слід відхилити з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції вірно
встановлено та вбачається з матеріалів
справи, що 18.02.1995 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, про що
в Книзі реєстрації актів цивільного
стану зроблено запис №21 відповідно до
Свідоцтва про укладення шлюбу серії
НОМЕР_1. Після укладення шлюбу
присвоєні прізвища: чоловікові -
ОСОБА_3, дружині - ОСОБА_2 (а.с.8).

Від шлюбу сторони мають повнолітнього
сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що в Книзі
записів актів громадянського стану про
народження Відділу РАГС м. Токмака
Запорізької області 22.08.1995 року вчинено
запис за №204 відповідно до Свідоцтва
про народження серії НОМЕР_2 (а.с.8) та
малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
про що в Книзі реєстрації народжень
зроблено відповідний актовий запис №
08, відповідно до Свідоцтва серії НОМЕР_3
(а.с.57).

Заочним рішенням Токмацького
районного суду Запорізької області від
14.03.2012 року, яке набрало законної сили,
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.
Ухвалою Токмацького районного суду
Запорізької області від 16.04.2012р.
виправлено описки в рішенні
Токмацького районного суду від 14.03.2012
року у прізвищі відповідача та їхніх
дітей з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2» (а.с.9,10).

За згодою сторін після розірвання
шлюбу місце поживання малолітнього
ОСОБА_4 визначено з матір'ю, що також
вбачається з Довідки про склад сім»ї
(а.с.11).

Як установлено місцевим судом та не
оспорюється сторонами, позивач з 17.01.2013
року перебуває у зареєстрованому шлюбі
з громадянином Угорщини - ОСОБА_2,
прізвище позивача - ОСОБА_2

Згідно Довідки ДНЗ №5 м. Токмак ОСОБА_4
відвідував дошкільний навчальний
заклад №5 «Червона шапочка» з 2008 року.
Мати ОСОБА_2 підтримувала виховний
процес, брала участь в обладнанні та
ремонті ігрової та спальної кімнати,
вносила оплату за харчування. Батько
ОСОБА_3 участі у виховному процесі не
брав (а.с.12).

Згідно довідки №460 від 07.05.14р. ОСОБА_4
навчається у першому класі Чопської
загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів
№2 Чопської міської ради Закарпатської
області. Мати учня - ОСОБА_2, бере участь
у батьківських зборах,
навчально-виховному процесі. Батько
учня ОСОБА_4 за період навчання дитини у
школі не з’являвся, навчанням та
вихованням сина не цікавився (а.с.15).

Повідомленням про зарахування від
21.05.2014 року підтверджено, що ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, вступив до першого класу
навчального закладу -
загальноосвітньої середньої художньої
школи імені Йокаї Мора в м. Мішкольц
(Угорщина) (а.с.13).

Вироком Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 23.04.2014 року,
який набрав законної сили, ОСОБА_3
визнано винним у вчиненні злочину,
передбаченого ч.2 ст.125 КК України та
призначено йому покарання у виді
громадських робіт на строк сто
п'ятдесят годин; задоволено цивільні
позови прокурора Кременчуцького
району та ОСОБА_2 (а.с.17-18).

Ухвалою Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 27.06.2014р. ОСОБА_3
звільнено від відбування покарання,
призначеного вироком Кременчуцького
районного суду Полтавської області від
27.06.2014р. на підставі п.«в» ст. 1 ЗУ «Про
амністію у 2014 р.» від 08.04.2014 року, як
такого, що має неповнолітню дитину,
батьківських прав не позбавлений
(а.с.19).

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий суд виходив із того, що
позивачем не зазначено конкретні
держави для виїзду дитини за кордон та
часовий проміжок перебування у них, а
також взяв до уваги ту обставину, що
відповідач не позбавлений
батьківських прав відносно
малолітнього сина ОСОБА_4, здійснює
часткове піклування та утримання
дитини, має право на здійснення своїх
батьківських обов'язків.

Такі висновки місцевого суду
відповідають встановленим по справі
обставинам та ґрунтуються на законі,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишити територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод (далі -
Конвенція), який гарантує деякі права і
свободи, не передбачені в Конвенції та
у Першому протоколі до неї, кожен є
вільним залишати будь-яку країну,
включно зі своєю власною. На здійснення
цих прав не може бути встановлено
жодних обмежень, крім тих, що
передбачені законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об'єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку, здоров'я
чи моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені
правовідносини регулюються статтею 313
Цивільного кодексу України (далі - ЦК),
відповідно до якої фізична особа має
право на свободу пересування. Фізична
особа, яка досягла шістнадцяти років,
має право на вільний самостійний виїзд
за межі України. Фізична особа може
бути обмежена у здійсненні права на
пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Статтею 4 Закону України «Про порядок
виїзду з України та в'їзду в Україну
громадян України», від 21.01.1994 року та
пунктом 4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою КМУ
від 27.01.1995 року №57, передбачено, що
оформлення проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон.

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Проїзний документ на дитину
оформляється терміном на три роки або
до досягнення нею 18-річного віку.

Пунктом четвертим Правил перетинання
кордону громадянами України (у
редакції постанови КМУ N724 від 25.08.2010 р.)
встановлено, що виїзд з України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою
другого з батьків із зазначенням у ній
держави прямування та відповідного
часового проміжку перебування у цій
державі, якщо другий з батьків
відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди
другого з батьків, зокрема, у разі
пред'явлення документів або їх
нотаріально засвідчених копій:
свідоцтва про смерть другого з батьків;

рішення суду про позбавлення
батьківських прав другого з батьків;
рішення суду про визнання другого з
батьків безвісно відсутнім; рішення
суду про визнання другого з батьків
недієздатним; рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків;

довідки про народження дитини, виданої
відділом реєстрації актів цивільного
стану, із зазначенням підстав внесення
відомостей про батька відповідно до
частини першої статті 135 Сімейного
кодексу України (під час виїзду дитини
за кордон у супроводі одинокої матері).

Відповідно до ст.153 СК України, мати,
батько та дитина мають право на
безперешкодне спілкування між собою,
крім випадків, коли таке право обмежене
законом.

За приписом ст.157 СК України, той із
батьків, хто проживає окремо від
дитини, зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина,
не має права перешкоджати тому з
батьків, хто проживає окремо,
спілкуватися з дитиною та брати участь
у її вихованні, якщо таке спілкування
не перешкоджає нормальному розвиткові
дитини.

Батьки мають право укласти договір
щодо здійснення батьківських прав та
виконання обов'язків тим з них, хто
проживає окремо від дитини. Договір
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ч.7 ст.7 СК України, положень
Декларації прав дитини від 20 листопада
1959 року, Конвенції про права дитини від
20 листопада 1989 року при вирішенні
будь-яких спорів, що стосуються дитини,
державні органи, у тому числі суди,
мають забезпечити пріоритет прав
дитини, тобто спір має бути вирішений
таким чином, щоб максимально
гарантувати фізичний, розумовий,
духовний розвиток дитині у соціально
здоровому середовищі. При цьому
особисті амбіції батьків або одного з
них відносно дитини чи будь-які
конфлікти між самим батьками стосовно
питання утримання і виховання дитини
не можуть прийматися до уваги.

При вирішенні питання про надання
дозволу на виїзд за кордон дитини, якій
не виповнилося 16 років, слід
враховувати, в яку конкретно країну
виїжджає дитина, час її перебування в
іноземній країні (ухвала ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19.12.2012 р. у справі № 6-4478).

Позивачем заявлено вимогу про надання
їй дозволу на тимчасові поїздки за
кордон у країни Євросоюзу та Російську
Федерацію з малолітнім сином ОСОБА_4
без згоди батька до досягнення сином
16-тирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4,
а також оформлення та виготовлення
проїзного документу для виїзду
малолітнього ОСОБА_4 за межі України
без згоди батька ОСОБА_3

При цьому, позивачем не конкретизовано
країну Євросоюзу, до якої має намір
виїхати без згоди батька малолітній
син сторін та дату виїзду.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновками місцевого
суду про те, що надання рішенням суду
дозволу на виїзд дитини за кордон без
зазначення країни перебування та дати
виїзду фактично унеможливить
виховання та спілкування відповідача,
який не позбавлений батьківських прав,
з малолітнім сином ОСОБА_4

Здійснивши системний аналіз правових
норм, що регулюють спірні
правовідносини, встановивши обставини
справи, місцевий суд дійшов вірного
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі,
зокрема, на перебування у
зареєстрованому шлюбі з громадянином
Угорщини, участь у вихованні
малолітнього ОСОБА_4, матеріальне
утримання, піклування, зарахування
дитини до школи в Угорщині; а також на
те, що відповідач не бере участі у
вихованні та догляді малолітнього
сина, не цікавиться розвитком дитини,
не надає матеріальної допомоги на його
утримання та розвиток; використовує
наявність сина для ухилення від
відбування покарання за вчинений
злочин, - не можуть бути підставою для
виїзду за кордон ОСОБА_4 без згоди
батька, який не позбавлений
батьківських прав відносно дитини.

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення інтересів дитини також є
безпідставними з огляду на те, що не
знайшли свого підтвердження у ході
розгляду справи.

Твердження в апеляційній скарзі про те,
що малолітній ОСОБА_4 буде постійно
проживати на території України і лише
тимчасово і епізодично виїжджати разом
із матір»ю за межі України з метою
оздоровлення, культурного розвитку,
розширення кругозору, відпочинку, а
також про те, що в інтересах дитини
позивач не має намірів змінювати місце
її навчання викликають обґрунтовані
сумніви з огляду на те, що, як
убачається з наявної у матеріалах
справи довідки про доходи від 01.07.2014
року позивач ОСОБА_2 з 01.01.2014 року працює
у FEDMA GROUP KFT (м. Мішкольц) (а.с.35-36), а її
чоловік ОСОБА_2 має у цьому ж місті на
праві власності житловий будинок
(а.с.37-38).

Окрім того, як зазначено у позовній
заяві, обставиною, що обумовлює
необхідність виїзду ОСОБА_4 за кордон, є
можливість отримання там освіти, що
підтверджується отриманим позивачем
повідомленням про зарахування ОСОБА_4
до першого класу загальноосвітньої
середньої художньої школи імені Йокаї
Мора в м. Мішкольц (Угорщина) (а.с.13).

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що висновок місцевого
суду зроблений на підставі повного,
всебічного та об'єктивного дослідження
наданих сторонами доказів, доводів та
заперечень сторін, яким судом дана
відповідна правова оцінка, а розгляд
справи проведений з дотриманням
принципу змагальності та
диспозитивності.

Апеляційна скарга не містить нових
фактів чи засобів доказування, які б
спростували висновки суду першої
інстанції.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів приходить до висновку,
що при вирішенні спору по суті місцевим
судом було вірно застосовані норми
матеріального права, а також правильно
встановлені фактичні обставини по
справі та дано їм належну правову
оцінку.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308,315,317
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1, - відхилити.

Рішення Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 22 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

СУДДІ: /підпис/
П.М. Карнаух

/підпис/ О.А. Лобов

/підпис/
Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
Т.О. Кривчун