Ухвала

іменем україни

3 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Хопти С.Ф., Лесько А.О.,
Луспеника Д.Д.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за
договором позики за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 23
травня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 1 жовтня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 18 травня 2011 року між ним та
ОСОБА_5 було укладено
договір позики, за умовами якого
позичальник отримала грошові кошти у
розмірі 25 тис. грн з кінцевим строком
повернення до 18 березня 2012 року.
Оскільки ОСОБА_5 грошові кошти не
повернула, просив стягнути з
відповідачки на її користь суму боргу у
розмірі 25 тис. грн та 3 % річних
у розмірі 1 378 грн 77 коп.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 23 травня

2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 1 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_4
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 суму боргу за договором
позики у розмірі 25 тис. грн,

3 % річних у розмірі 1 378 грн 77 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду, чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Задовольняючи позов, суди на підставі
доказів, поданих сторонами, які
належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), правильно застосувавши
положення ст. ст. 625, 1046 ЦК України, вірно
виходили з того, що відповідачка не
виконала свої договірно-позикові
зобов'язання і борг не повернула. ЇЇ
доводи про те, що вона позику повернула
спростовується матеріалами справи,
оскільки оригінал боргової розписки
знаходиться у кредитора, що
підтверджує наявність боргу (ст. 545 ЦК
України).

Посилання касаційної скарги про те, що
суд незаконно не зупинив провадження у
справі у зв'язку із розслідуванням
кримінальної справи
(п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України), безпідставні,
так як зазначена норма процесуального
права застосовується лише у разі
наявності кримінальної справи на
розгляді в суді (п. 32 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 2009
року № 2 «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції».

Оскільки з матеріалів справи та змісту
касаційної скарги не вбачається
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 23 травня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 1 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
С.Ф. Хопта

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник