АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/4276/2014
Головуючий у 1 - й інстанції: Яценко Н.О.
Доповідач - Ратнікова
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду
місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Махлай Л.Д.

- Музичко С.Г.

при секретарі - Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_3ОСОБА_2 на рішення
Оболонського районного суду міста
Києва від 06 лютого 2014 року в цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6,
третя особа: Головне управління
юстиції в місті Києві про визнання
заповіту недійсним, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Оболонського районного суду
міста Києва від 06 лютого 2014 року ОСОБА_3
відмовлено в задоволенні позовних
вимог до ОСОБА_6, третя особа: Головне
управління юстиції в місті Києві про
визнання заповіту недійсним.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення Оболонського
районного суду міста Києва від 06 лютого
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Зазначає, що на момент складання
заповіту ОСОБА_7 зловживала
алкогольними напоями та майже повністю
втратила зір, а тому фактично не
розуміла значення своїх дій та не могла
керувати ними. Даний факт повністю
підтверджується показами свідків
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Відсутність письмових
доказів про факт зловживання ОСОБА_7
алкогольними напоями та майже повну
втрату зору пояснюється тим, що лікарі
відмовлялися від лікування останньої,
посилаючись на її похилий вік та
безперспективність заходів медичного
впливу. Проте, судом 1-ї інстанції
безпідставно проігноровано дані факти,
як наслідок, ухвалено необґрунтоване
рішення.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його
представник ОСОБА_2 повністю
підтримали доводи апеляційної скарги
та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_6 ОСОБА_5 проти
доводів апеляційної скарги
заперечував, посилаючись на те, що вони
є безпідставними, а рішення суду першої
інстанції повністю відповідає вимогам
закону.

Представник Головного управління
юстиції в місті Києві в судове
засідання не з'явився, про день та час
слухання справи судом повідомлений у
встановленому законом порядку, причину
неявки суду не повідомив, а тому,
колегія судів вважає можливим слухати
справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_13 та ОСОБА_7
перебували у шлюбі, від якого мають
сина - ОСОБА_3.

ОСОБА_13, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 в рівних
долях на праві спільної часткової
власності належала квартира АДРЕСА_1,
що підтверджується свідоцтвом про
право власності на житло від 27.05.2004
року.

08.09.2009 року ОСОБА_7 в присутності двох
свідків, обраних нею особисто: ОСОБА_14
та ОСОБА_15, було оформлено заповіт, яким
вона після смерті належну їй на праві
власності частину квартири АДРЕСА_1
заповіла ОСОБА_6. Даний заповіт
підписаний ОСОБА_7 та свідками, а також
посвідчений державним нотаріусом
Двадцять першої Київської державної
нотаріальної контори Шовкошитньою
Вікторією Вікторівною і зареєстровано
за номером 4-2252.

Цього ж дня, 08.09.2009 року державним
нотаріусом Двадцять першої Київської
державної нотаріальної контори даний
заповіт було зареєстровано в
Спадковому реєстрі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

12 листопада 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
Двадцять першої Київської державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини за законом після
померлої ОСОБА_7.

В свою чергу 23 листопада 2013 року ОСОБА_6
звернулась до Двадцять першої
Київської державної нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини після померлої ОСОБА_7 на
підставі заповіту від 08.09.2009 року.

Вважаючи, що на момент складання
заповіту ОСОБА_7 зловживала
алкогольними напоями та майже повністю
втратила зір, а тому фактично не
розуміла значення своїх дій та не могла
керувати ними, ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа:
Головне управління юстиції в місті
Києві про визнання заповіту недійсним.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_6, третя особа:
Головне управління юстиції в місті
Києві про визнання заповіту недійсним,
суд 1-ї інстанції виходив з того, що
оспорюваний заповіт повністю
відповідає вимогам закону, позивачем
не надано суду належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що на
момент укладення заповіту ОСОБА_7 не
розуміла значення своїх дій та не могла
ними керувати, а тому правових підстав
для задоволення позовних вимог немає.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
та в повній мірі відповідає вимогам
закону.

Згідно зі ст.1233 ЦК України заповітом є
особисте розпорядження особи на
випадок її смерті.

Відповідно до приписів ст.1247 ЦК України
загальними вимогами до форми заповіту
є складання заповіту в письмовій формі
із зазначенням місця та часу його
складання, заповіт повинен бути
особисто підписаний заповідачем та
посвідчений нотаріусом або іншими
посадовими, службовими особами,
визначеними в ст.ст. 1251-1252 цього
Кодексу.

Статтею 1257 ЦК України встановлено, що
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним.

Таким чином, системного аналізу даних
норм ЦК України вбачається, що за своєю
суттю заповіт є одностороннім
правочином, підпорядковується
загальним правилам про вчинення
правочинів та визнання їх недійсними.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільству, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Зі змісту оспорюваного заповіту
вбачається, що він складений у
письмовій формі, в ньому зазначено
місце, дату та час складання, він
підписаний заповідачем та свідками,
посвідчений державним нотаріусом
Двадцять першої Київської державної
нотаріальної контори Шовкошитньою
ВікторієюВікторівною і зареєстровано
за номером 4-2252. Належних та допустимих
доказів того, що ОСОБА_7 в момент
підписання оспорюваного заповіту було
недодержано вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України, матеріали
справи не містять.

Частиною 2 статті 1248 ЦК України
встановлено, що нотаріус може на
прохання особи записати заповіт з її
слів власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів. У
цьому разі заповіт має бути вголос
прочитаний заповідачем і підписаний
ним.

Зі змісту оспорюваного заповіту
вбачається, що текст заповіту
записаний нотаріусом за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів, а
заповідач підтвердив, що заповіт
записаний з його слів і ним вголос
прочитаний, про що свідчить
власноручний напис заповідача у
заповіті, який позивач не оспорював.

Таким чином, заповіт посвідчений
відповідно до вимог діючого
законодавства.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до обґрунтованого та законного
висновку про те, що підстав для
визнання недійсними договору кредиту
та договору іпотеки немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що на
момент складання заповіту ОСОБА_7
зловживала алкогольними напоями та
майже повністю втратила зір, а тому
фактично не розуміла значення своїх
дій та не могла ними керувати, колегія
суддів вважає необґрунтованими, з
огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.1234 ЦК України, право
на заповіт має фізична особа з повною
цивільною дієздатністю.

У відповідності до ст.3 Закону України
«Про психіатричну допомогу» кожна
особа вважається такою, яка не має
психічного розладу, доки наявність
такого розладу не буде встановлено на
підставах та в порядку, передбачених
цим Законом та іншими законами України.

Як вбачається з тексту заповіту його
було складено 08.09.2009 року зі слів ОСОБА_7
до підписання заповіт прочитаний
вголос заповідачем і власноручно
підписаний нею в присутності свідків
та державного нотаріуса Двадцять
першої Київської державної
нотаріальної контори Шовкошитньою
Вікторією Вікторівною, яка його і
посвідчила. Перед підписанням заповіту
дієздатність заповідача державним
нотаріусом було перевірено.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності, а частинами 1, 4
статті 60 ЦПК встановлено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог, заперечень,
крім випадків, установлених ст.61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Ні в суді першої інстанції, ні в
апеляційній інстанції позивач не надав
належних та допустимих доказів того, що
ОСОБА_7 зловживала алкогольними
напоями та майже повністю втратила зір,
а тому фактично не розуміла значення
своїх дій та не могла ними керувати на
час складання заповіту 08 вересня 2009
року.

Статтею 1257 ЦК України за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Позивачем не доведено перед судом тих
обставин, що під час складання
оскаржуваного заповіту волевиявлення
ОСОБА_7 не було вільним і не
відповідало її волі.

Не заслуговують на увагу і доводи
апеляційної скарги про те, що факт
зловживання ОСОБА_7 алкогольними
напоями, внаслідок чого вона фактично
не розуміла значення своїх дій та не
могла ними керувати підтверджується
показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, з
огляду на таке.

В силу ч.2 ст.59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

На підставі п.2 ч.1 ст.145 ЦПК України для
визначення психічного стану особи
призначення експертизи є обов'язковим.

Таким чином, психічний стан особи не
може підтверджуватися показами
свідків, оскільки такі докази є
недостатніми і лише мають побічне
значення для встановлення того, чи була
здатна особа в конкретний момент
вчинення правочину розуміти значення
своїх дій та (або) керувати ними.

Клопотання про призначення посмертної
судової психіатричної експертизи
позивач не заявляв. З його пояснень та
досліджених доказів вбачається, що при
житті ОСОБА_7 до лікарів з приводу
лікування алкоголізму та захворювання
очей не зверталась, на обліку у лікаря
нарколога не перебувала, а тому
будь-яка медична документація щодо
стану здоров'я ОСОБА_7 відсутня, що
унеможливлює проведення посмертної
експертизи.

Доводи апеляційної скарги про те, що
рішення є незаконним та
необґрунтованим, ухвалене судом з
порушенням норм матеріального права,
при неповному з'ясуванні обставини, що
мають значення для справи, а викладені
в рішенні висновки не відповідають
обставинам справи, колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки суд
повно та об'єктивно встановив дійсні
обставини справи, дослідив надані
сторонами докази, дав їм вірну правову
оцінку та ухвалив рішення у
відповідності з вимогами
матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду 1-ї
інстанції також не спростовують.

Рішення суду першої інстанції є
законним та обґрунтованим,
постановлене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
правові підстави для задоволення
апеляційної скарги представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного
суду міста Києва від 06 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Судді: