АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/2567/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана представником ОСОБА_3, на ухвалу
Шевченківського районного суду м.
Києва від 10 грудня 2013 року по справі за
скаргою ОСОБА_2, в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, на неправомірні
дії начальника Відділу державної
виконавчої служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції в Київській області
ВОВЧЕНКАОлександра Васильовича та
державного виконавця МАРТИНЮКА
Михайла Івановича, заінтересована
особа: ОСОБА_6, у виконавчому
провадженні по виконанню виконавчого
листа Шевченківського районного суду
м. Києва № 2-2285, виданого 13.04.2001 року,
щодо складання та затвердження
довідки-розрахунку від 01.06.2013 року про
заборгованість зі сплати аліментів,

встановила:

В серпні 2013 року ОСОБА_2, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до суду зі
скаргою на дії начальника ВДВС
Києво-Святошинського РУЮ у Київській
області Вовченка О.В. та державного
виконавця Мартинюка М.І.,
заінтересована особа: ОСОБА_6, у
виконавчому провадженні № 5570818 по
виконанню виконавчого листа
Шевченківського районного суду м.
Києва № 2-2285, виданого 13.01.2001 року, щодо
складання та затвердження
довідки-розрахунку від 01.06.2013 року про
заборгованість зі сплати аліментів.

Просила визнати неправомірними дії
начальника ВДВС та державного
виконавця при складанні і затвердженні
вказаної довідки, розрахунок у якій
проведено з порушенням вимог ч.3 ст. 195
СК України; також просила визнати
неправомірною і скасувати
довідку-розрахунок від 01.06.2013 року
нарахованої заборгованості зі сплати
аліментів згідно середньомісячної
зарплати по Києво-Святошинському
району, складену в порушення ч. 3 ст. 195
СК України.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 10 грудня 2013 року у
задоволенні скарги - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати ухвалу
суду та постановити нову, якою
задовольнити скаргу в повному обсязі,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права. Вказував, що
суд першої інстанції не врахував
вимоги ч. 4 ст. 195 СК України, відповідно
до якої розмір заборгованості
обчислюється державним виконавцем, а у
разі спору судом, а тому суд
зобов'язаний був самостійно провести
розрахунок розміру заборгованості по
аліментам, який проведений державним
виконавцем з порушенням вимог закону.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримав апеляційну скаргу
та просив задовольнити; представник
ВДВС Києво-Святошинського РУЮ у
Київській області та заінтересована
особа ОСОБА_6 вважали доводи
апеляційної скарги безпідставними та
просили залишити ухвалу суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вислухавши пояснення осіб, що з'явились
в судове засідання, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Звертаючись до суду з даною скаргою,
ОСОБА_2 посилалась на те, що
довідка-розрахунок від 01.06.2013 року
складена та заборгованість нарахована
згідно середньомісячної зарплати по
Києво-Святошинському району,
відповідно до ч.3 ст. 195 Сімейного
кодексу України та ст. 74 Закону України
«Про виконавче провадження». Однак
боржник ОСОБА_6 постійно працює на ТОВ
«Лойко Україна» і довідку-розрахунок
щодо нарахування заборгованості
згідно середньомісячної зарплати по
Києво-Святошинському району державний
виконавець міг скласти лише у випадку
відсутності постійного місця роботи
ОСОБА_6, а тому дії державного виконавця
щодо розрахунку заборгованості з
аліментів ОСОБА_6 перед ОСОБА_2 згідно
середньомісячної зарплати по
Києво-Святошинському району є
неправомірними та незаконними.

Крім того, скаржник зазначила, що
державний виконавець знав про місце
роботи боржника та мав довідку, яка
підтверджувала розмір отримуваної
ОСОБА_6 заробітної плати в ТОВ «Лойко
Україна» за період з листопада 2011 року
по червень 2013 року.

Як встановлено судом першої інстанції,
постановою Шевченківського районного
суду м. Києва від 13.04.2001 року у справі №
2-2285/2001 стягнуто аліменти з ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_2 на утримання доньки
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј
частини всіх видів заробітку та доходу,
починаючи з 03.04.2001 року і до її
повноліття. На виконання вказаної
постанови 13.04.2001 року видано
виконавчий лист.

06.08.2006 року ВДВС Києво-Святошинського
РУЮ в Київській області винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження за зазначеним виконавчим
листом.

Державним виконавцем Відділу ДВС
Києво-Святошинського районного
управління юстиції у Київській
області Мартинюком М.І. на підставі
довідки про доходи ОСОБА_6 було
складено довідку-розрахунок
заборгованості по аліментах, що була
затверджена начальником Відділу ДВС
Вовченко О.В. 01.06.2013 року. Згідно з
вказаною довідкою заборгованість
ОСОБА_6 зі сплати аліментів станом на
01.06.2013 року становить 50 253 грн. 54 коп. У
довідці також зазначено, що
заборгованість нарахована виходячи із
розміру середньомісячної заробітної
плати по Києво-Святошинському району,
відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України та ст.
74 Закону України «Про виконавче
провадження».

26.07.2013 року ухвалою
Києво-Святошинського районного суду
було визнано мирову угоду по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ТОВ «Лойко
Україна», ВДВС Києво-Святошинського
РУЮ у Київській області, ДПІ у
Києво-Святошинському районі ДПС
України про стягнення неустойки (пені)
за прострочення сплати аліментів,
відшкодування моральної шкоди.

За умовами укладеної між сторонами
мирової угоди ОСОБА_6 сплачує на
користь ОСОБА_2 заборгованість із
сплати аліментів в сумі 50 253 грн. 54 коп.,
яка визначена згідно
довідки-розрахунку від 01.06.2013 року
державного виконавця ВДВС
Києво-Святошинського РУЮ Київської
області Мартинюка М.І., шляхом
перерахування вказаної суми до 01.08.2013
року на поточний рахунок ОСОБА_2 у ПАТ
КБ «ПриватБанк», а також 10 000 грн.
неустойки за несвоєчасну сплату
аліментів.

29.07.2013 року боржник ОСОБА_6 виконав
умови зазначеної мирової угоди та
перерахував на банківський рахунок
ОСОБА_2 суму заборгованості по
аліментах - 50 253 грн. 54 коп. та суму
неустойки - 10 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд
першої інстанції виходив з того, що
державний виконавець при складанні
довідки-розрахунку заборгованості
ОСОБА_6 по аліментах керувався довідкою
про доходи, виданою ТОВ «Лойко Україна»
за № 29 від 25.04.2013 року, в якій зазначені
дані про заробітну плату боржника з
жовтня 2007 року по березень 2013 року. На
час складання довідки-розрахунку від
01.06.2013 року в матеріалах виконавчого
провадження були відсутні інші
документи, які повинні були бути
враховані державним виконавцем при
визначенні розміру заборгованості, в
тому числі і Витяг з центральної бази
даних Державного реєстру фізичних осіб
ДПА України про суми виплачених
доходів від 16.07.2013 року, в якій
зазначено ОСОБА_6 отримував у 2011 році у
ТОВ «Лойко Україна», крім заробітної
плати, доходи від надання майна в
лізинг, інші доходи.

Перевіряючи доводи ОСОБА_2 щодо
неправомірності довідки-розрахунку з
підстав визначення розміру
заборгованості не на підставі довідки
про доходи боржника, а на підставі
статистичних даних про
середньомісячну заробітну плату по
Києво-Святошинському району,
відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України, суд
першої інстанції встановив, що в
оскаржуваній довідці-розрахунку
допущена описка, яка сама по собі не
свідчить про неправомірність дій
державного виконавця, оскільки при
визначенні дійсного розміру
заборгованості державний виконавець
виходив із наявної в матеріалах
виконавчого провадження довідки про
доходи боржника № 29 від 25.04.2013 року,
виданої за його місцем роботи ТОВ
«Лойко Україна».

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
скарги, оскільки дії державного
виконавця Мартинюка М.І. та начальника
Відділу ДВС Вовченка О.В. під час
складання довідки-розрахунку
заборгованості по аліментах ОСОБА_6 від
01.06.2013 року є правомірними та
відповідають вимогам Закону України
«Про виконавче провадження».

Виходячи з наявних у матеріалах справи,
досліджених судом першої інстанції
доказів, висновки суду щодо підстав для
відмови в задоволенні скарги
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального і
процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2
зводяться до необхідності з'ясування
судом першої інстанції додаткових
видів заробітку боржника ОСОБА_6 для
нарахування заборгованості по
аліментах, виходячи із розміру цих
виплат. Проте зазначені доводи
висновків суду не спростовують,
оскільки суд першої інстанції
розглядав скаргу ОСОБА_2 в межах тих
вимог та обґрунтувань, що були
викладені у скарзі, а саме:
неправомірне складання
довідки-розрахунку в порядку ч. 3 ст. 195
СК України - на підставі
середньомісячної заробітної плати по
району, тоді як боржник має постійне
місце роботи та отримує заробітну
плату.

Доводи апелянта про те, що суд
зобов'язаний був самостійно
розрахувати розмір заборгованості по
аліментам, виходячи з усіх видів
заробітку ( доходу) боржника, колегія
суддів вважає безпідставними, оскільки
вимоги скарги ОСОБА_2 полягають лише у
визнанні дій державного виконавця
неправомірними та визнанні
неправомірною і скасуванні довідки від
01.06.2013 року, якою був визначений розмір
заборгованості.

Розглядаючи скаргу в межах заявлених
вимог, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про відповідність
довідки-розрахунку вимогам ст. 195
Сімейного кодексу України та ст. 74
Закону України «Про виконавче
провадження», оскільки розрахунок
заборгованості станом на 01.06.2013 року
фактично був виконаний державним
виконавцем на підставі довідки,
наданої роботодавцем боржника.

Крім того, відповідно до п. 7.13.1
Інструкції з організації примусового
виконання рішень, після отримання
достовірної інформації про джерела
доходів боржника та їх розмір
державний виконавець здійснює
перерахунок заборгованості та
повідомляє про нього стягувача і
боржника.

В даному судовому засіданні
встановлено, що 16.12.2013 року начальником
ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Вовченко
О.В. була затверджена
довідка-розрахунок заборгованості по
аліментах ОСОБА_6 станом на 01.07.2013 року,
виходячи із доходів боржника, що були
отримані ним в 2011 - 2013 роках як виплати
по орендній платі. Даною довідкою
визначено, що розмір заборгованості
складає 18 940 грн. 20 коп.

Враховуючи, що ОСОБА_2 звернулась до
суду зі скаргою на неправомірні дії
державного виконавця, суд першої
інстанції постановив ухвалу
відповідно до вимог ст. 387 розділу VII ЦПК
України, яка передбачає, що у разі
встановлення обґрунтованості скарги
суд визнає оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи. Якщо оскаржувані
рішення, дії чи бездіяльність були
прийняті або вчинені відповідно до
закону, в межах повноважень державного
виконавця або іншої посадової особи
державної виконавчої служби і права чи
свободи заявника не було порушено, суд
постановляє ухвалу про відмову в
задоволенні скарги.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ у п. 18 Постанови № 6 від 07.02.2014 року
«Про практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах», виходячи
зі змісту статті 387 ЦПК, у разі
задоволення скарги, суд може
зобов'язати державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби здійснити певні
виконавчі дії, якщо він ухиляється від
їх виконання без достатніх підстав.
При цьому суд не має права
зобов'язувати зазначених осіб до
вчинення тих дій, які згідно із Законом
про виконавче провадження можуть
здійснюватися лише державним
виконавцем або відповідною посадовою
особою державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 4 ст. 195 СК України
розмір заборгованості за аліментами
обчислюється державним виконавцем, а у
разі спору - судом.

Частиною 9 ст. 74 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
спір щодо розміру заборгованості зі
сплати аліментів вирішується судом за
заявою заінтересованої особи в
порядку, встановленому законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ у п. 26 Постанови № 6
від 07.02.2014 року зазначив, що залежно від
предмета та суті вимог така заява може
розглядатися у порядку, передбаченому
розділом VII ЦПК, або у позовному
провадженні.

З викладеного слідує, що у разі
наявності спору про розмір
заборгованості за аліментами, такий
спір повинен розглядатися у позовному
провадженні, а тому враховуючи, що
скарга ОСОБА_2 подана в порядку
судового контролю за виконанням
судового рішення, суд першої інстанції
правильно розглянув скаргу відповідно
до положень ст. 383-387 ЦПК України та
перевірив законність і правомірність
дій та рішень державного виконавця
станом на час їх вчинення.

За таких обставин, доводи представника
апелянта про необхідність у даному
провадженні збирати докази щодо інших
джерел та видів доходів боржника, їх
розміру, колегія суддів вважає
безпідставними.

Решта доводів апеляційної скарги щодо
порушення судом норм процесуального
права колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки висновків
суду по суті скарги такі доводи не
спростовують і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели чи могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України,
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
оскаржувана ухвала постановлена з
дотриманням норм чинного
законодавства, висновки суду
відповідають обставинам справи,
обґрунтовані, тому підстав для
скасування ухвали колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду
м. Києва від 10 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: