У х в а л а

іменем україни

05 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів Судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кузнєцова В.О.,

Наумчука М.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
Садівничого товариства «Путієць» про
стягнення компенсації за
невикористану відпустку, середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні, за касаційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 21 липня
2014 року та рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 14 серпня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до Садівничого
товариства «Путієць» (далі - СТ
«Путієць») про стягнення компенсації
за невикористану відпустку, середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що з 01 квітня 2007 року по
29 травня 2010 року працював головою
правління СТ «Путієць». При звільненні
відповідач не провів з позивачем
повного розрахунку та не виплатив
грошову компенсацію за невикористану
відпустку за період 2007-2010 років.

Посилаючись на порушення відповідачем
трудового законодавства, ОСОБА_2
просила стягнути з СТ «Путієць» 1 588 грн
грошової компенсації за невикористану
відпустку з урахуванням індексації, а
також 20 421 грн за затримку розрахунку
при звільненні за період з 01 квітня 2007
року по 01 травня 2010 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 21 липня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з СТ «Путієць» на користь
ОСОБА_2 1 278 грн 32 коп. компенсації за
невикористану відпустку та 1 500 грн
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 14 серпня 2014
року рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 21 липня 2014 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до СТ
«Путієць» про стягнення компенсації за
невикористану відпустку, середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує
питання про скасування оскаржуваних
рішень суду із ухваленням нового
рішення про задоволення позову,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосування норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановленні в рішенні чи відкинуті
ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_2, як член
СТ «Путієць», була обрана головою
правління у 2000 році та займала цю
посаду до травня 2010 року.

16 травня 2010 року загальними зборами СТ
«Путієць» головою правління обрано
іншу особу - ОСОБА_3

Відповідно до статуту СТ «Путієць»
(далі - Статут) садівниче товариство є
громадською організацією добровільно
об'єднаних громадян, що мають земельні
ділянки, з метою задоволення загальних
інтересів у вирощуванні його членами
фруктів, ягід та овочів, робіт з
поліпшення добробуту, обробці землі та
агрономічному обслуговуванню.

Статут є основним документом, який
визначає економічні, організаційні,
правові умови діяльності товариства.

За характером та напрямком діяльності
садівничі товариства мають ознаки
обслуговуючих кооперативів ( ст. ст. 1, 6
Закону «Про кооперацію»).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 34 Закону
України «Про кооперацію» трудові
відносини в кооперативних
організаціях регулюються цим законом,
законодавством про працю, статутами
кооперативних організацій та
правилами їх внутрішнього розпорядку.
Кооперативна організація самостійно
визначає форми і систему оплати праці
своїх членів і найманих працівників.

Частиною 2 статті 34 цього Закону
передбачено, що для здійснення мети і
статутних завдань кооперативна
організація може залучати до роботи за
трудовим договором осіб, які не є її
членами. У разі залучення осіб на
визначений строк чи на час виконання
певної роботи за згодою сторін між
кооперативною організацією та
найманим працівником може укладатися
договір у формі контракту.

Статтею 3 КЗпП передбачено, що
особливості праці членів кооперативів
визначаються законодавством та їх
статутами.

Відповідно до пункту 4.14 Статуту голова
правління обирається загальними
зборами із членів товариства строком
на три роки, та має повноваження на
прийняття на роботу та звільнення
працівників.

Розділом 6 Статуту передбачено, що
правління товариства працює на
громадських засадах (пункт 6.1),
товариство може залучати до роботи за
трудовим договором громадян, які не є
його членами, з оплатою праці за
погодженням сторін (пункт 6.3) і на цих
працівників розповсюджується
законодавство про працю пункт 6.2).

Суд апеляційної інстанції,
встановивши, що відомості, зазначені у
трудовій книжці позивача про прийняття
його на посаду голови правління та
звільнення з посади за пунктом 1 статті
36 КЗпП України, внесено особисто
ОСОБА_4, положеннями Статуту не
передбачено укладення трудового
договору або контракту між
товариством, як юридичною особою, та
особою, обраною загальними зборами
головою правління, правильно вважав, що
відсутні підстави для задоволення
позову, оскільки наказ про прийняття на
роботу та запис у трудовій книжці,
вчинений самою особою, якої він
стосується, без відповідного рішення
загальних зборів товариства, та,
відповідно, звільнення, правового
значення не має.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
рішення суду апеляційної інстанції
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
підстав для його зміни або скасування
не встановлено.

Доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують та зводяться до
переоцінки доказів, що не відповідає
положенням ст. 335 ЦПК України, оскільки
суд касаційної інстанції позбавлений
можливості встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 14 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Г.І.
Мостова

Судді:
В.О.
Кузнєцов

М.І. Наумчук