АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/3178/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/3186/14
Головуючий у 1-й інстанції Куцин В.М.
Доповідач Бондаревська С. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.,

суддів: Омельченко Л.М., Триголова В.М.,

при секретарі Коваль А.А.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
"Приватбанк"

на заочне рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 23 грудня 2013
року

по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року ПАТ КБ "Приватбанк"
звернулося до суду з позовом до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, посилаючись на те,
що 11 травня 2004 року між сторонами було
укладено договір № PLС0РК00000002 про
надання кредиту у вигляді кредитної
лінії у розмірі 25 000 грн. 00 коп. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 2,25% на місяць на суму
залишку заборгованості за кредитом, зі
сплатою комісії та винагороди з
кінцевим терміном повернення 11 травня
2005 року. Оскільки відповідач
належним чином не виконувала
зобов»язання за вказаним кредитним
договором, за нею утворилась
заборгованість, яка станом на 11 жовтня
2013 року складає 114166 грн. 46 коп., яку
позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на
свою користь, а також судові витрати за
сплату судового збору в розмірі 1141 грн.
66 коп.

Заочним рішенням Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 23 грудня 2013 року в
задоволенні вказаних позовних вимог
ПАТ КБ "ПриватБанк" - відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням
місцевого суду, ПАТ КБ "Приватбанк"
оскаржило його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі,посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просило скасувати
оскаржуване ним судове рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення
з наступних підстав.

Згідно п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Як вбачається з матеріалів справи, та
встановлено судом першої інстанції, 11
травня 2004 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк"
/правонаступник - ПАТ КБ "ПриватБанк"/ та
ОСОБА_1 укладено кредитний договір №
PLCOPK00000002, відповідно до умов якого
остання отримала кредит в розмірі 25 000
грн зі сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 27 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 11 травня 2005 року для
проведення ремонту приватного будинку
/а. с. 5-6/.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов"язання за
кредитним договором належним чином не
виконала, в зв"язку із чим станом на 11
жовтня 2013 року утворилась
заборгованість в розмірі 114 166 грн. 46
коп., що складається із заборгованості
за процентами за користування кредитом
в розмірі 20 662 грн 99 коп. та пені за
несвоєчасне виконання зобов"язань за
кредитним договором в розмірі 93 503 грн.
47 коп., яку Банк просив стягнути з
відповідачки.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
пропущений строк позовної давності та
відповідно до п. 7 ч. 13 ст.11 Закону
України "Про захист прав споживачів" та
роз'яснення п. 31 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року, позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі, а в справі відсутні докази щодо
існування погодженої сторонами іншої
позовної давності.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком місцевого суду
виходячи з наступного.

Так, згідно роз"яснень, наведених в п. 31
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредит-них
правовідносин"(зі змінами та
доповненнями згідно з постановою
пленуму Вищого спеці-алізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 7 лютого 2014
року № 7 "Про внесення змін і доповнень
до постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про
прак-тику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин")
при застосуванні положення пункту 7
частини одинадцятої статті 11 Закону
України "Про захист прав споживачів",
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повер-нення споживчого
кредиту, строк давності якого минув,
суди мають виходити з того, що у
системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосу-ється
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встано-вити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Застосовуючи наслідки спливу позовної
давності, місцевий суд не врахував
правову позицію, висловлену Верховним
Судом України в постанові у справі №
6-101цс12 від 21 листопада 2012 року,
відповідно до якої позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою нею до
винесення рішення судом першої
інстанції.

У справі № 6-126цс13 від 20 листопада 2013
року, Верховний Суд України зазначив,
що норми Закону України "Про захист
прав споживачів", якими кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту.

Нормами статті 267 ЦК України визначено,
що позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Місцевий суд не врахував діючі норми
матеріального права та правові позиції
Верховного суду України, внаслідок
чого дійшов помилкового висновку про
застосування строку позовної давності
до даних правовідносин за відсутності
такої заяви сторони у спорі.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За нормами статей 629, 610, 612, 625 ЦК України
- договір є обов'язковим до виконання;
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання;
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором та
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

Відповідно до принципу
диспозитивності розгляду цивільної
справи, суд має вирішувати справу в
межах заявлених вимог та наданих
сторонами доказів.

За змістом ч. 1 ст. 598 ЦК України,
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Згідно роз"яснень, наведених у п. 17
Постанови № 5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносини за невиконання
грошового зобов'язання.

Відповідно до умов договору боржник
зобов'язувався погашати кредит
щомісячно у період сплати з 18 по 25 число
кожного місяця шляхом надання
щомісячного платежу сумою не менше 2405
грн. 01 коп., яка вбирає заборгованість
за кредитом та відсотками за
користування кредитом. Також
зобов'язався сплатити відсотки за
користування кредитом, повну сплату
яких здійснити не пізніше дати
фактичного повного погашення кредиту;
сплачувати комісійну винагороду,
неустойку, а також у випадку порушення
будь-якого з зобов'язань, передбачених
п. 2.2.2, 2.2.3 даного Договору сплачувати
пеню (п. п .1.1., 2.2.2., 2.2.3, 2.2.7- 2.2.9, 3.1. - 3.3., 3.8.,
4.1. Договору).

Судом встановлено, що рішенням
Миргородського міськрайонного суду
Полтавської області від 10 липня 2006 року
позовні вимоги Закритого акціонерного
товариства комерцій-ного банку
«ПриватБанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ВАТ
«Миргородський хлібзавод» про
стягнення заборгованості за кредитним
договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1, на користь ЗАТ КБ
«ПриватБанк» заборго-ваність за
кредитним договором в розмірі 27 913 грн.
89 коп. У задоволенні позовних вимог ЗАТ
КБ «ПриватБанк» до ВАТ «Миргородський
хлібзавод» відмовлено /а. с. 35-37/.

Постановою підрозділу примусового
виконання рішень відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Полтавській
області про закінчення виконавчого
провадження від 29 травня 2008 року
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа № 2-92,
виданого 10 липня 2006 року Миргородським
міськрайонним судом Полтавської
області про стягнення з ОСОБА_1 на
користь ЗАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованості за кредитним договором
в розмірі 27 913 грн 89 коп. та судових
витрат в розмірі 279 грн. 14 коп., -
закрито, оскільки борг погашено у
повному обсязі /а. с. 38/.

В той же час, згідно вказаного судового
рішення, заборгованість відповідачки
перед Банком за кредитним договором №
PLС0РК00000002 від 11 травня 2004 року
становила 27913 грн. 89 коп. станом на 22
червня 2005 року. У зв"язку зі сплатою
вказаної суми лише у травні 2008 року,
Банк до вказаної дати правомірно
продовжував нараховувати відсотки за
користування кредитом та пеню за
несвоєчасність виконання зобов»язань
за договором.

Згідно наданого позивачем розрахунку,
станом на 11 жовтня 2013 року
заборгованість ОСОБА_1 по процентам за
користування кредитом складає 20662 грн.
99 коп. та 93503 грн. 47 коп. - пеня за
несвоєчасне виконання зобов»язань за
договором /а.с. 4/.

Відмовляючи у задоволенні позову за
спливом позовної давності, місцевий
суд виходив з того, що позивачу про
порушення свого права на отримання
відсотків та пені за використання
кредитних коштів відповідачкою, стало
відомо після ухвалення судом вище-
вказаного судового рішення - 10 липня 2006
року. З цих підстав суд дійшов
висновку, що позивач мав право на
звернення до суду з вимогою про
стягнення заборгованості по процентах
та пені до 10 липня 2009 року. Крім того, за
висновком суду, навіть за умови, що
позивач про порушення свого права
дізнався після виконання рішення суду,
тобто 29 травня 2008 року, він мав право на
звернення за судовим захистом до 29
травня 2011 року, в той час як до суду
звернувся лише 29 жовтня 2013 року.

При цьому суд залишив поза увагою, що
нормами Цивільного Кодексу України не
передбачено заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропуском
позовної давності, в той же час, згідно
ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач не була присутня в суді
першої інстанції та заяви про
застосування позовної давності при
вирішенні даного спору до суду не
подавала

Будучи належним чином повідомленою про
дату розгляду справи в суді
апеляційної інстанції, ОСОБА_1,
скориставшись своїм процесуальним
правом, подала до апеляційного суду
Полтавської області письмову заяву про
розгляд справи без її присутності. В
той же час у своїй заяві відповідачка
також не ставила питання щодо
застосування позовної давності. Зі
змісту касаційної скарги ОСОБА_1, що
міститься у справі /а.с. 91-93/ слідує, що з
02 квітня 2014 року відповідачці було
достовірно відомо про наявність
заборгованості за кредитним договором,
однак навіть з зазначеної дати вона не
подала до суду як апеляційної, так і
касаційної інстанцій заяви про
застосування позовної давності при
вирішенні даного спору.

За наведених обставин, колегія суддів
не вбачає підстав для відмови у
задоволенні позовних вимог Банку за
пропуском строку позовної давності та
приходить до висновку про часткове
задоволення позову.

З наданого Банком розрахунку
вбачається, що заборгованість по
процентах за користу-вання кредитом
станом на 11 жовтня 2013 року складає 20662
грн. 99 коп. /а.с. 4/. В той же час виходячи з
того, що згідно вказаного розрахунку,
заборгованість за тілом кредиту станом
на 15 травня 2008 року відповідачкою була
повністю погашена, відсутні підстави
для нарахування та стягнення процентів
на прострочену заборгованість після
вказаної дати. З урахуванням
наведеного, стягненню підлягає
заборгованість по процентах за
користування кредитом, нарахована до 15
травня 2008 року включно в сумі 11865 грн. 36
коп.

В силу ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

За наданим позивачем розрахунком, пеня
за несвоєчасність виконання
відповідачем зобов'язань перед Банком
складає 93503 грн. 47 коп., що значно
перевищує суму заборгованості по
відсотках.

Виходячи з наведеного, а також беручи
до уваги той факт, що ОСОБА_1 згідно
посвідчення серії НОМЕР_1 та довідки
МСЕК № 0114525 від 27 лютого 2009 року є
інвалідом другої групи безстроково
/а.с. 96-97/, колегія суддів вважає за
можливе зменшити розмір пені, що
підлягає до стягнення на користь
позивача до 5000 грн.

Окрім того, відповідачка, як інвалід ІІ
групи відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону
України «Про судовий збір» звільнена
від сплати судового збору.

З цих підстав вимоги позивача щодо
стягнення на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» судових витрат,
понесених за сплату судового збору,
задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309,
ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,
-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк "ПриватБанк" - задовольнити
частково.

Заочне рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 23 грудня
2013 року - скасувати. Ухвалити нове
рішення.

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк "ПриватБанк" задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний Банк "ПриватБанк"
заборгованість за кредитним договором
№ PLС0РК00000002 від 11 травня
2004 року в розмірі 16865 грн. 36 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: