Справа № 758/6327/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 року Подільський
районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Сербіної Н. Г. ,

при секретарях - Гончарук Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Банк
Форвард» про визнання недійсним
договору про надання споживчого
кредиту,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з зазначеним
позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 26
червня 2013 року між ним та ПАТ «Банк
Руский Стандарт» ( нині ПАТ «Банк
Форвард») було укладено договір про
надання споживчого кредиту №107282204,
згідно з умовами якого відповідач
надав позивачу кредитні кошти у
загальному розмірі 15000 грн. на строк по
26 червня 2016 року.

Позивач вважає, що вказаний договір
укладений з порушенням чинного
законодавства, а саме з порушенням
вимог Цивільного кодексу України,
Закону України «Про захист прав
споживачів» від 12.05.1991 року №1023- ХІІ, а
тому і звернувся до суду з позовом та
просив визнати недійсним кредитний
договір про надання споживчого кредиту
№ 10782204 від 26 червня 2013 року, укладений
між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним
товариством «Банк Руский Стандарт».

Представник позивача та позивач в
судове засідання не з'явились. На
адресу суду надійшла заява від
представника позивача про розгляд
справи без участі позивача та його
представника.

Представник відповідача в судовому
засідання проти позову заперечувала, в
задоволенні позову просила відмовити.
Пояснила, що на даний час ПАТ «Банк
Форвард» є правонаступником ПАТ «Банк
Руский Стандарт», про що надала
відповідні документи.

Суд вважав за можливе розглядати
справу у відсутність позивача та його
представника.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, вивчивши матеріали
справи, суд вважає, що позов
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 26
червня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк
Руский Стандарт» (нині ПАТ «Банк
Форвард») укладено договір про надання
споживчого кредиту №107282204, згідно з
умовами якого банк надав позивачу
кредит у розмірі 15 000 (п'ятнадцять тисяч)
грвень на строк по 26 червня 2016 року (а.с.
5,6).

ПАТ «Банк Форвард» є правонаступником
ПАТ «Банк Руский Стандарт» (а.с. 68-70).

Позивач в позовні заяві посилається на
те, що між ним та банком було укладено
кредитний договір з недодержанням
вимог ст. 230 ЦК України, а саме одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення.

Судом встановлено, що 26 червня 2013 року
позивач звернувся до банку із
підписаною ним заявою, яка містить
пропозицію (оферту) про укладення
кредитного договору, в якій позивач
погоджується з тим, що протягом
тридцяти календарних днів з дати
отримання банком заяви (оферти) банк
має право акцептувати оферту шляхом
відкриття банком поточного рахунку
позивачу та зарахування на нього
кредиту.

Підписанням та поданням до банку заяви,
позивач повною мірою підтверджував
згоду з запропонованими нею умовами
майбутнього кредитного договору.

Згідно п.4.1 зазначеної заяви банк
прийняв (акцептував) її, здійснивши
передбачені для цього дії, а саме
відкрив рахунок позивачу, переказав на
нього суму грошових коштів наданих в
кредит у розмірі 15 000 (п'ятнадцять тисяч)
гривень строком на 36 місяців та
переказав з рахунку позивача суму
грошових коштів у розмірі суми кредиту,
за винятком платежів передбачених п.2
договору на відкритий в банку на ім.»я
позивача банківський рахунок. Банком
був встановлений щомісячний платіж,
розмір якого зазначено у графіку
платежів, з датою оплати 26 числа
кожного місяця з липня 2013 року по
червень 2016 року.

Результатом вищевказаних дій позивача
та банку став факт укладання
кредитного договору №107282204 на умовах
зазначених в заяві (оферті) позивача та
умовах надання та обслуговування
кредитів банку, що є невід'ємною
частиною заяви (оферти) та в цілому
становлять договір, предметом якого є -
надання кредитних коштів.

Отже, договір вважається укладеним з
моменту, коли банк, одержавши заяву від
позивача про укладення кредитного
договору, у межах строку для відповіді,
вчинив дію відповідно до вказаних у
заяві умов.

Тому, посилання позивача на те, що
договір укладений між ним та банком не
відповідає вимогам чинного
законодавства, а саме банк ввів його в
оману, не надав інформації в письмовій
формі, передбаченій нормами чинного
законодавства є безпідставними та
необґрунтованими.

Щодо невідповідності змісту договору
нормам Закону України «Про захист прав
споживачів» та Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту , слід зазначити наступне.

Під час укладання договору, банк
керуючись нормами Закону України «Про
захист прав споживачів» та п.п. 2.1., 2.5.
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, надав позивачу у письмовій
формі для ознайомлення довідку про
умови кредитування та орієнтовну
сукупну вартість споживчого кредиту,
що підтверджується довідкою про умови
кредитування та орієнтовну сукупну
вартість споживчого кредиту, на якій
міститься підпис позивача та дата
26.06.2013року ( а.с.50), детальний розпис
сукупної вартості кредиту, що
підтверджується відповідним графіком
платежів, а також інформацію про всі
витрати, пов'язані з одержанням
кредиту, що зазначені інформаційному
блоці заяви (оферти) клієнта, які
позивач підписав, чим надав письмове
підтвердження споживача про
ознайомлення в повному обсязі з
наступною інформацією: кредитні умови,
зокрема мету, для якої споживчий кредит
може бути витрачений, форми його
забезпечення, наявні форми
кредитування, дату видачі кредиту,
відсоткову ставку, суму, на яку кредит
виданий, варіанти повернення кредиту,
можливість дострокового повернення
кредитних коштів, а також
відповідальність сторін за
невиконання або порушення умов
договору, та підтвердив згоду на
укладення договору своїм підписом в
заяві (оферті). Отже, позивач отримав
необхідну, доступну, достовірну та
своєчасну інформацію про кредит,
вартість всіх супутніх послуг, що
забезпечило можливість його свідомого
і правильного вибору.

Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 9
листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст.
215 ЦК України, підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ст. 203
ЦК України, саме на момент вчинення
правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними
вимогами, додержання яких є необхідним
для чинності правочину: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Судом встановлено, що кредитний
договір №107282204 від 26 червня 2013 року був
підписаний обома сторонами, тобто за
правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є
укладеним, оскільки сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору, застережень до договору
не висловлювали.

Конституційний Суд України у рішенні
від 10.11.2011 р. у справі №15-рп/2011 роз'яснив,
що положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
треба розуміти так, що їх дія
поширюється на правовідносини між
кредитодавцем та позичальником
(споживачем) за договором про надання
споживчого кредиту, що виникають як під
час укладення, так і виконання такого
договору.

Крім того, судом встановлено, що під час
укладання кредитного договору позивач
був ознайомлений з умовами
кредитування, та підтвердив згоду на
укладення договору своїм підписом, що є
дотриманням положень ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається з матеріалів справи,
кредитний договір був укладений між
сторонами 26 червня 2013 року. Протягом
терміну дії договору сторони вчиняли
дії на виконання його умов, у тому числі
позивач, який користувався кредитними
коштами, частково виконував свої
зобов'язання щодо їх повернення і
сплати процентів (а.с. 38-48).

Враховуючи викладені обставини, суд
приходить до висновку, що між позивачем
та відповідачем укладений договір про
надання споживчого кредиту на умовах
та порядку, визначеному чинним
законодавством України, з дотриманням
принципу свободи договору, а також
встановлених законом вимог щодо
письмової форми та змісту договору,
позивачем не наведено обставин, які б
обґрунтовували заявлені ним позовні
вимоги, а тому суд не вбачає підстав для
визнання кредитного договору,
укладеного між сторонами у справі,
недійсним, у зв'язку з чим позов не
підлягає задоволенню.

На підставі ст.ст. 203, 215, 216, 217, 229, 230, 509, 526,
533, 627, 628, 638, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 11, 19
Закону України «Про захист прав
споживачів», ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 74, 88, 208, 209,
212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в позові до Публічного
акціонерного товариства «Банк
Форвард» про визнання недійсним
договору про надання споживчого
кредиту - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва протягом
десяти днів з дня проголошення рішення,
а особами, які брали участь у справі,
але не були присутні під час
проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Н. Г. Сербіна