У х в а л а

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І.,
Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави
до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа - комунальне підприємство
«Святошинське лісопаркове
господарство», про визнання недійсним
рішення, державного акта на право
власності на землю, визнання права
власності на земельну ділянку, за
касаційною скаргою заступника
прокурора Київської області на заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 13 червня 2013 року
та рішення апеляційного суду Київської
області від 9 липня

2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року прокурор м. Ірпіня
Київської області звернувся до суду в
інтересах держави з позовом до
Коцюбинської селищної ради Київської
області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
недійсним рішення, державного акта на
право власності на землю, визнання
права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги прокурор мотивував тим,
що рішенням Коцюбинської селищної ради
№ 1767/25-5 від 24 грудня 2008 року «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1»
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,1500
га для вказаних цілей.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3
отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,1500 га для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1 Київської області, яку в
подальшому за договором
купівлі-продажу від 24 квітня 2009 року
продав ОСОБА_4, про що у акті на право
власності на земельну ділянку зроблено
відповідну відмітку.

Посилаючись на те, що рішення селищної
ради не відповідає вимогам закону,
порушує право державної власності на
спірну земельну ділянку, прокурор м.
Ірпеня Київської області просив
визнати його недійсним, також просив
визнати недійсним виданий на підставі
такого рішення державний акт на право
власності на землю з відміткою про
перехід права власності, визнати за
державою право власності на спірну
земельну ділянку. Крім того, прокурор
зазначив про нікчемність договору
купівлі-продажу землі, відповідно до
ст. 228 ЦК України.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 13 червня
2013 року позов прокурора м. Ірпеня
Київської області задоволено частково.

Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради № 1767/25-5 від
24 грудня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1».

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЗ № 449616, виданий на ім'я ОСОБА_3,
з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_4 та скасовано
державну реєстрацію такого державного
акта.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 9 липня 2014 року заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 13 червня 2013 року
в частині визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку, виданого на ім'я
ОСОБА_3 з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_4 та скасування його
державної реєстрації скасовано з
ухваленням в цій частині нового
рішення, яким у задоволенні зазначеної
позовної вимоги прокурору відмовлено.

У іншій частині рішення суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Київської області,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду
Київської області від 9 липня 2014 року в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог про скасування державного акта
на право власності на земельну ділянку
та в частині скасування його державної
реєстрації; скасувати рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 13 червня 2013 року та рішення
апеляційного суду Київської області
від

9 липня 2014 року в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
визнання права власності держави на
земельну ділянку з ухваленням у цій
частині нового рішення про задоволення
таких вимог; змінити мотивувальну
частину оскаржуваних рішень шляхом
виключення положення про те, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не є
нікчемним, замінивши положеннями про
нікчемність вказаного договору,
залишивши в решті рішення суду без
змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
заступника прокурора Київської
області підлягає частковому
задоволенню.

Ухвалюючи рішення та частково
задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив із того, що на
момент прийняття Коцюбинською
селищною радою рішення № 1767/25-5 від 24
грудня 2008 року про передачу у власність
ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1500 га
межі селища Коцюбинське у
встановленому законом порядку
визначені не були, генеральний план
населеного пункту відсутній, а відтак -
селищною радою не було з'ясовано, чи
знаходиться виділена земельна ділянка
в межах селища, тому розпоряджатися
такою ділянкою Коцюбинська селищна
рада не мала права, що у свою чергу
відповідно до ст. 152 ЗК України є
підставою для визнання недійсними
оспорюваного рішення органу місцевого
самоврядування.

З такими висновками суду першої
інстанції погодився й апеляційний суд.

Оскільки рішення Коцюбинської
селищної ради від 24 грудня

2008 року визнається судом недійсним, суд
першої інстанції дійшов висновку про
наявність правових підстав для
визнання недійсним і державного акта,
виданого на ім'я ОСОБА_3, з відміткою
про перехід права власності до ОСОБА_4,
та скасування його державної
реєстрації.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку з ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні цих
вимог, суд апеляційної інстанції
виходив із того, що правовою підставою
набуття громадянином права власності
на земельну ділянку є укладення ним
цивільно-правової угоди, а державний
акт, що видається на підставі такої
угоди, лише посвідчує право особи на
земельну ділянку. Отже, без
встановлення судом недійсності
(невідповідності вимогам закону)
правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акту, виданого на підставі цього
правочину, в даному випадку є
необґрунтованим. З огляду на те, що
ОСОБА_4 набув право власності на спірну
земельну ділянку на підставі договору
купівлі-продажу, який не визнаний судом
недійсним і не є нікчемним (його
недійсність не встановлена законом), а
також враховуючи приписи

ст. 204 ЦК України щодо презумпції
правомірності правочину, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку
про відсутність підстав для визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку,
виданого ОСОБА_3 з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_4 на
підставі вказаного договору з підстав,
зазначених прокурором у позові.

Однак, з такими висновками суду
апеляційної інстанції повністю
погодитися не можна, оскільки вони
зроблені без належного з'ясування
дійсних обставин справи, прав та
обов'язків сторін, без належної оцінки
наявних у матеріалах справи доказів, з
неправильним застосуванням норм
матеріального права, з огляду на
наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає в
повній мірі.

Суд першої інстанції, з яким погодився
й апеляційний суд, дійшов правильного
висновку про недоведеність та
безпідставність позовних вимог в
частині визнання нікчемним договору
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки з підстав, передбачених ст. 228
ЦК України.

Доводи, наведені в касаційній скарзі
заступником прокурора Київської
області, про необхідність скасування
ухвалених у справі судових рішень в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог про визнання права власності
держави на земельну ділянку та
визнання спірного договору
купівлі-продажу земельної ділянки
нікчемним необґрунтовані та не
спростовують правильність висновків
судів у цій частині.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні
позову в частині визнання недійсним
державного акта, виданого на ім'я
ОСОБА_3 з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_4, суд апеляційної
інстанції не врахував наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Пунктом б ч. 1 ст. 12 ЗК України
передбачено, що до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин на території
сіл, селищ, міст належить передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

За правилами ч. 1 ст. 122 ЗК України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України від 16
листопада 1992 року «Про основи
містобудування» визначення територій
і вибір земель для містобудівних
потреб здійснюється відповідно до
затвердженої містобудівної
документації місцевих правил забудови
з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Частиною 2 ст. 12 Закону України від 20
квітня 2000 року «Про планування і
забудову територій» встановлено, що
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи в межах повноважень,
визначених законом, відповідно до
генеральних планів населених пунктів,
у тому числі, вирішують питання вибору,
вилучення (викупу), надання у власність
чи в користування земельних ділянок.

Згідно з вимогами п. 12 розділу X
«Перехідні положення» ЗК України до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено,
що у разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Встановивши факт відсутності на час
прийняття селищною радою рішення про
надання ОСОБА_3 земельної ділянки
будь-якої містобудівної чи іншої,
передбаченої законом документації, яка
б встановлювала межі смт Коцюбинського
Київської області, суд першої
інстанції на підставі ст. ст. 116, 122, ч. 1
ст. 155 ЗК України, п. 12 розділу X
«Перехідні положення» ЗК України
дійшов обґрунтованого висновку про
перевищення селищною радою
повноважень щодо розпорядження
землями, які знаходяться за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК
України (у редакції, яка була чинною на
час прийняття селищною радою рішення,
право власності ОСОБА_3 на земельну
ділянку виникло з моменту отримання
ним державного акта та його державної
реєстрації.

Таким чином, оскільки зазначені норми
встановлювали нерозривний зв'язок між
виникненням права власності на
земельну ділянку з обов'язковим
одержанням її власником державного
акта, який посвідчував його право
власності, суд апеляційної інстанції
дійшов помилкового висновку про
відсутність правових підстав для
визнання недійсним державного акта,
виданого ОСОБА_3 на підставі
неправомірного або незаконного
рішення селищної ради.

Судом апеляційної інстанції не
враховано, що держаний акт на право
власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування, тому вирішення питання
про правомірність видачі державного
акта безпосередньо залежить від
законності рішення органу, на підставі
якого такий акт видано.

Вказана правова позиція висловлена у
постановах Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13), від 23
жовтня

2013 року (справа № 6-93цс13) та від 25 червня
2014 року (справа

№ 6-67цс14).

Так, відповідно до ст. 19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» (у
редакції, яка була чинною на час
укладення договору купівлі-продажу)
підставою для державної реєстрації
права власності на земельну ділянку є
саме нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу нерухомого майна, а не
державний акт (ч. 2 ст. 126 ЗК України).

Вчинення в такому разі на державному
акті (визнаному судом недійсним)
відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу (ч. 6 ст. 126 ЗК України) не
змінює суті такого державного акта, як
недійсного.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції при ухваленні рішення
допустив неправильне застосування
положень ст. 155 ЗК України, а тому
колегія суддів дійшла висновку про
часткове скасування ухваленого ним
рішення з передачею справи в такій
частині до апеляційного суду на новий
розгляд.

Щодо доводів касаційної скарги про
необхідність ухвалення нового рішення
про визнання права власності держави
на земельну ділянку, то вони не
заслуговують на увагу з огляду на
наступне.

Відповідно до принципу
диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб із зазначених ними підстав та в
межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК
України).

Як убачається з матеріалів справи,
спосіб захисту порушеного права
власності держави на земельну ділянку
позивачем обрано шляхом подання позову
про визнання права власності на це
майно (ст. 392 ЦК України), а не
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом віндикації (ст. ст.
387, 388 ЦК України).

Разом із тим, як роз'яснено у п. 10
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 6
листопада 2009 року, позов про визнання
права власності на майно (ст. 392 ЦК
України) є належним способом захисту,
якщо позивач вимагає залишення у нього
майна, відчуженого третьою особою за
договором, учасником якого він не був, і
це майно ще не вибуло з його володіння.

Установивши, що земельна ділянка вже
вибула з володіння власника у
зазначений спосіб, суд обґрунтовано
відмовив у позові, заявленому з
підстав, передбачених ст. 392 ЦК України,
оскільки обраний позивачем спосіб
захисту не є належним способом захисту.

У той самий час, якщо позивач вимагає
повернення майна, відчуженого третіми
особами за договором, учасником якого
позивач не був, належним способом
захисту є витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (ст. ст. 387, 388 ЦК України).

Враховуючи те, що позивач у справі, яка
переглядається, таких вимог не заявляв,
суд обґрунтовано не застосував до
правовідносин сторін зазначені норми
матеріального права.

Вказана правова позиція висловлена в
постанові Верховного Суду України від
25 червня 2014 року у справі 6-67цс14.

Також не заслуговують на увагу
твердження заступника прокурора
Київської області про необхідність
внесення змін до рішення суду першої
інстанції щодо висновку про
нікчемність договору купівлі-продажу
земельної ділянки, оскільки, як
правильно зазначено судом першої
інстанції, позивачем не надано доказів
на підтвердження передбачених ст. 228 ЦК
України причин вважати такий правочин
нікчемним.

За таких обставин, ухвалене судом
апеляційної інстанції рішення в
частині вирішення вимог про визнання
недійсним державного акта про право
власності на земельну ділянку не може
вважатися законними і обґрунтованим, у
зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК
України, його слід скасувати в частині
вказаних вимог з передачею справи до
суду апеляційної інстанції на новий
розгляд.

В іншій частині рішення апеляційного
суду є законним та обґрунтованим і
згідно зі ст. 337 ЦПК України підлягає
залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 9 липня 2014 року в частині
вирішення позовних вимог прокурора м.
Ірпеня Київської області в інтересах
держави про визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку скасувати.

Справу в цій частині передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення апеляційного
суду Київської області від

9 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О.
Кузнєцов

Судді:
Т.Л.
Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук