УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Журавель В.І.,
Завгородньої І.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до прокуратури
Полтавської області, Головного
управління казначейської служби
України в Полтавській області,
Державного казначейства України про
відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою прокуратури
Полтавської області на рішення
Октябрського районного суду м. Полтави
від 22 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 4 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_4, ОСОБА_5
звернулися до суду з позовом, у якому
зазначали, що з березня 2003 року вони
неодноразово зверталися до
прокуратури Полтавського району
Полтавської області з заявою про
порушення кримінальних справ з приводу
заподіяння їм тілесних ушкоджень
працівниками Полтавського районного
відділу Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Полтавській
області та лікарем Центральної
районної лікарні ОСОБА_6 Однак протягом
більш ніж двох років їм незаконно
відмовляли у порушенні кримінальних
справ, а після їх порушення протягом
більш ніж шести років виносили
незаконні постанови про закриття
провадження у кримінальних справах,
які після оскарження до Ленінського та
Октябрського районних судів м. Полтави
скасовувались як незаконні. Позивачі
вказували, що бездіяльністю
прокуратури їм спричинено моральні
страждання.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 22 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 4 вересня 2014 року, позов задоволено
частково. Стягнуто з прокуратури
Полтавської області на користь ОСОБА_4
15 тис. грн на відшкодування моральної
шкоди. Стягнуто з прокуратури
Полтавської області на користь
ОСОБА_5 10 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. У іншій
частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі прокуратура
Полтавської області просила скасувати
рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 22 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 4 вересня 2014 року, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
дослідивши матеріали справи, суд
касаційної інстанції дійшов висновку
про відхилення касаційної скарги та
залишення без змін рішення
Октябрського районного суду м. Полтави
від 22 жовтня 2013 року та ухвали
апеляційного суду Полтавської області
від 4 вересня 2014 року, оскільки вони
законні та обґрунтовані, так як
відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі внаслідок іншої незаконної дії
або бездіяльності чи незаконного
рішення органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
органу досудового розслідування,
прокуратури або суду, відшкодовується
на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову та моральну шкоду
передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК
України, відповідно до ч. 1 яких шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності вини. Для
відшкодування шкоди як майнової, так і
моральної необхідна наявність делікту,
складу юридичних фактів: протиправних
дій заподіювача шкоди, вини, наявності
шкоди та причинного зв'язку між
протиправними винними діями
заподіювача шкоди та шкодою.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» судам роз'яснено, що розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

При вирішенні питання щодо наявності
протиправних дій заподіювача шкоди
суди попередніх інстанцій звернули
увагу, що позивачі зазначали про
тривалий час неприйняття остаточного
рішення за їхніми заявами про
порушення кримінальної справи та
врахували, що у рішенні Європейського
суду з прав людини у справі ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 проти України від 07 липня 2011
року встановлено, що розслідування
кілька разів припинялося, так як
прокуратура не могла виявити докази
жорстокого поводження. Усі рішення про
припинення розслідування були згодом
скасовані вищестоящими органами
прокуратури та суду у зв'язку з тим, що
прокуратура не використовувала усі
засоби для встановлення відповідних
обставин. Фактичні обставини
розслідування скарг аналогічні
випадкам у ряді справ, у яких суд визнав
порушення (Mikheyev v. Russia, 77617/01, §§ 112−?113 та
120−?121, 26 January 2006; Kozinets, §§ 61−?62 та 65; Kobets v.
Ukraine, no. 16437/04, §§ 53−?56, 14 February 2008).

Європейський суд з прав людини дійшов
висновку, що у даному випадку була
порушена ст. 3 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод у
зв'язку з неефективним розслідуванням
скарг заявників на жорсотке поводження
з ними при виконанні наказу про
госпіталізацію ОСОБА_4.

За загальними правилами відшкодування
майнової шкоди діє презумпція вини.
Тобто відсутність вини у спричиненні
шкоди повинен доводити сам заподіювач
шкоди.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про порушення
норм процесуального та матеріального
права, яке призвело або могло призвести
до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокуратури
Полтавської області відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 22 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 4 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. ІваненкоВ.І. Журавель І.М.
Завгородня