АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:
головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Махлай Л.Д., Семенюк Т.А.

при секретарі - Перевузнику
П.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Солом'янського районного суду
міста Києва від 18 серпня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року позивач звернувся до
суду із позовом, уточнивши який
зазначив, що 26 липня 2013 року він позичив
відповідачу 165 000 грн., відповідач мав
повертати гроші щомісячно рівними
частинами в гривнях в сумі
еквівалентній 573 доларам США із
остаточним строком повернення 26 липня
2016 року про що був складений договір.

З грудня 2013 року відповідач не
здійснював щомісячних платежів, тому 17
січня 2014 року позивач заявив про
дострокове повернення позики в сумі
еквівалентній 18 125 доларів США.

Відповідач відмовився повернути борг,
тому 232 223.53 грн., що еквівалентно 19624.41
доларів США, з яких: 214 480.41 грн., що
еквівалентно 18125 доларів США основної
суми боргу, 14517.10 грн., що еквівалентно
1226.79 доларів США процентів за
користування коштами за період з 26
липня 2013 року по 02 липня 2014 року, 3 226.02
грн., що еквівалентно 272.62 доларів США 3%
річних, 1824.27 грн. судового збору позивач
просив стягнути із відповідача на свою
користь.(а.с. 1-8, 23-25)

Відповідач проти позову
заперечував.(а.с. 48-50)

Рішенням Солом'янського районного суду
міста Києва від 18 серпня 2014 року позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу
задоволено частково, стягнуто із
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
заборгованість за договором позики від
26 липня 2013 року в розмірі 146680,00 грн. та
витрати по оплаті судового збору у сумі
1466,80 грн. (а.с.58, 60-62)

В апеляційній скарзі позивач
посилався на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просив рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі. На
обґрунтування скарги зазначив, що суд
не з'ясував обставин та доказів, якими
позивач обґрунтовував заявлений позов
і дійшов помилкового висновку про
часткове задоволення позову (а.с. 67-66)

В судовому засіданні
представник апелянта ОСОБА_3 підтримав
скаргу і просив її задовольнити,
представник відповідача ОСОБА_4 -
заперечувала проти скарги і просила її
відхилити. Інші особи до суду не
прибули про час та місце розгляду
справи були сповіщені належним чином
про що у справі є докази.(а.с. 88-93)

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК
України така неявка не перешкоджає
апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, обговоривши
доводи скарги, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду, судова
колегія дійшла висновку, що скаргу слід
задовольнити частково враховуючи
наступне.

Між сторонами виникли правовідносини,
що мають бути врегульовані за чинним ЦК
України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку саму суму коштів
(суму позики).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму згідно з вимогами даного
Кодексу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно до ст. 625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання і на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

За змістом вимог ст.ст. 612, 625 ЦК України,
право кредитора вимагати сплати боргу
з урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способом захисту
його майнового права та інтересу, що
передбачений матеріальним законом і
полягає у відшкодуванні матеріальних
витрат кредитора від знецінення
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів та отриманні
компенсації(плати) від боржника за
користування запозиченими грошима, що
мали б бути у встановлений
договором(розпискою) строк повернуті
кредиторові.

Підтвердження виконання зобов'язання
має відбуватись у спосіб, встановлений
ст. 545 ЦК України, у т.ч. видачею
кредитором на вимогу боржника розписки
про одержання виконання частково або в
повному обсязі, повернення кредитором
боржнику боргового документу, а у разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК
України одностороння відмова від
виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, зобов'язання має
виконуватись відповідно до умов
договору та вимог цього Закону.

Судом встановлено, що 26 липня 2013 року
був укладений Договір позики за яким
ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 165 000 грн., що на
момент укладення Договору складало 20 625
доларів США за курсом НБ України. (а.с. 5)

За змістом п. 1 Договору, Позичальник
отримав вищевказану суму і
зобов'язувався повертати гроші
щомісячно рівними частинами в гривнях
в сумі еквівалентній 573 доларам США із
остаточним строком повернення 26 липня
2016 року.

За п. 5 Договору передбачено право
Позикодавця достроково вимагати, а
Позичальник зобов'язаний повернути
позику протягом 30 днів з дня заявлення
Позикодавцем вимоги про повернення
грошей. Підставами реалізації такого
права зазначені: зміна місця роботи
Позичальника або порушення останнім
строків повернення грошей.(а.с. 5)

17 січня 2014 року позивач заявив вимогу
про дострокове повернення позики в
сумі еквівалентній 18 125 доларів США,
посилаючись те, що відповідач не
здійснив щомісячного платежу в грудні
2013 року про що надіслав поштою листа. 25
січня 2014 року ОСОБА_2 отримав вказану
вимогу про що свідчить розписка про
вручення рекомендованого
відправлення.(а.с. 6-8)

До суду не надано письмових розписок
Позикодавця про отримання ним від
Позичальника грошей, проте в суді
першої інстанції представник позивача
зазначив та позивач не заперечував
факту отримання від відповідача
щомісячних платежів, обумовлених
договором за період із серпня до
листопада 2013 року (чотири місяці).
(а.с.48-50)

Тому, з урахуванням положень п. 5
вищевказаного Договору, колегія суддів
дійшла висновку, що позивач
скористався правом дострокової вимоги
повернення позики, а 24 лютого 2014 року є
останнім тридцятим днем, коли
Позичальник мав повернути
Позикодавцеві гроші за договором
позики.

Відповідач не надав доказів повернення
суми грошей, тому суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
стягнення із відповідача на користь
позивача 146 680 грн.(165000 грн. - 18320 грн.(573
доларі США х 7.993 грн. х 4 місяці)).

Доводи апелянта, що районний суд не
врахував, що насправді позивачем
відповідачу передавались у позику 20 625
доларів США, а не 165 000 грн., тому саме від
суми в доларах мав проводитись
розрахунок заборгованості, суперечить
змісту укладеного сторонами Договору
позики від 26 липня 2013 року, за яким
Позикодавець передав, а Позичальник
отримав у позику саме 165 000 грн., тому
колегія суддів їх відхилила.

З огляду на вимоги ст.ст. 10-11, ч. 1 ст. 60
ЦПК України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, колегія суддів
погодилась із висновком районного суду
про стягнення із відповідача на
користь позивача 146 680 грн. основного
боргу за договором позики.

Проте відмовляючи в задоволенні позову
в частині стягнення процентів за
користування позикою та 3 % річних, суд
першої інстанції виходив з того, що
укладеним сторонами договором позики
стягнення процентів не передбачено та
позивач не навів розрахунків.

Колегія суддів з цим висновком не
погодилась враховуючи наступне.

Договір позики як загальна договірна
конструкція є підставою для виникнення
правовідносин, учасниками яких є
будь-які фізичні або юридичні особи,
оскільки норми ЦК України не містять
жодного винятку як щодо суб'єктного
складу, так і щодо права на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, розмір яких і порядок одержання
встановлюється договором (частина
перша статті 1048 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти в
такій самій сумі, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку,
встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК
України). Якщо інше не встановлено
договором або законом (наприклад, якщо
договір позики відповідає ознакам
безпроцентного договору), позикодавець
має право на одержання ще і процентів
від суми позики. У разі коли договором
не встановлено їх розмір, розмір
процентів визначається на рівні
облікової ставки Національного банку
України (ст. 1048 ЦК України).

Відповідна правова позиція міститься і
в постановах Верховного Суду України
від 26 грудня 2011 року № 6-85цс11 від 18 липня
2012 року N 6-79цс12, яка з огляду на
положення ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для застосування судами
України.

Оскільки сума позики за договором від 26
липня 2013 року складала 165 000 грн., що
значно перевищує п'ятдесятикратний
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, то підстав вважати
зазначений договір безпроцентним
немає.

За змістом позовної заяви і
доданого розрахунку, позивач просив
стягнути проценти за користування
позикою у розмірі 14 517.10 грн., що
еквівалентно 1226.79 доларів США за період
з 26 липня 2013 року по 02 липня 2014 року та 3
226.02 грн., що еквівалентно 272.62 доларів
США 3% річних за період з 01 січня 2014 року
до 02 липня 2014 року.(а.с. 1-4, 25)

Тому висновок районного суду про
відсутність розрахунків із
зазначенням періоду суперечить
наявним у справі доказам, які
залишились поза увагою районного суду.
Тому рішення районного суду в частині
відмови в задоволенні позову про
стягнення процентів за користування
позикою та 3% річних на підставі ч. 2 ст.
625 ЦК України підлягає скасуванню із
ухваленням нового по суті заявлених
вимог.

Оскільки відповідач із 26 липня 2013 року
користувався позикою, був зобов'язаний
повернути позивачу позичені гроші в
сумі 146680 грн. - 24 лютого 2014 року, проте
гроші не повернув, чим порушив свої
грошові зобов'язання, то це дає право
позивачу на отримання процентів за
користування позикою за період з 26
липня 2013 року до 02 липня 2014 року, а також
на отримання 3% річних, передбачених
частиною другою статті 625 ЦК України за
період з 25 лютого до 02 липня 2014 року.

При цьому, колегія суддів
наводить наступні розрахунки.

Розрахунок процентів

Сума боргу (грн.)Період
користуванняКількість днів Розмір
облікової ставки НБУРозмір облікової
ставки НБУ в деньСума процентів за
період користування16500026.07.2013 -
12.08.2013187.0000 %0.019 %563..08.2013 - 25.08.2013136.5000
%0.017 %364..08.2013 - 25.09.2013316.5000 %0.017
%845..09.2013 -
25.10.2013306.5000%0.017%794..10.2013 -
25.11.2013316.5000%0.017%797..11.2013 -
14.04.20141406.5000%0.017%3490..04.2014 -
02.07.2014799.5000%0.026%3012.80

Таким чином, загальна сума
процентів за договором позики за
період з 26 липня 2013 року до 02 липня 2014
року складає - 9869.16 грн.

Розрахунок 3 % на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК
України

Сума боргу (грн.)Період
простроченняКількість днів
простроченняРозмір процентів
річнихЗагальна сума процентів14668025.02.2014
- 02.07.20141283 %1543.15

Таким чином, загальна сума 3 % на
підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період
з 25 лютого до 02 липня 2014 року складає -
1543.15 грн.

Тому, позовні вимоги підлягають
задоволенню частково.

На підставі ст. 88 ЦПК України
слід стягнути із відповідача на
користь позивача 1580.92 грн. (146680 грн. +
9869.16 грн. + 1543.15 грн. х 1%)судового збору за
розгляд справи районним судом, сплата
якого позивачем підтверджується
квитанцією.(а.с. 1)

Тому рішення районного суду в
частині стягнення судового збору
підлягає зміні.

Інші доводи скарги цих висновків
не спростовують, тому колегія суддів їх
відхилила.

Керуючись ст. 88, 303, п.п. 1 - 2 ч. 1 ст.
307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду
міста Києва від 18 серпня 2014 року
скасувати в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про
стягнення на його користь із ОСОБА_2
процентів за користування позикою та 3%
річних на підставі ст. 625 ЦК України і
ухвалити в цій частині нове рішення,
змінити в частині стягнення суми
судового збору, у зв'язку з чим абзац
перший, другий та третій резолютивної
частини рішення Солом'янського
районного суду міста Києва від 18 серпня
2014 року викласти в наступній редакції:

«Позовні вимоги ОСОБА_1, п.н. НОМЕР_1
задовольнити частково і стягнути на
його користь із ОСОБА_2, і.н. НОМЕР_2
заборгованість за Договором позики від
26 липня 2013 року:

- 146 680 (сто сорок шість тисяч
шістсот вісімдесят) грн. боргу за сумою
позики;

- 9869 (дев'ять тисяч вісімсот
шістдесят дев'ять) грн. 16 коп. процентів
за користування позикою за період з 26
липня 2013 року до 02 липня 2014 року;

- 1543 (одна тисяча п'ятсот сорок
три)грн. 15 коп. 3% річних на підставі ч. 2
ст. 625 ЦК України за період з 25 лютого 2014
року до 02 липня 2014 року.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2, і.н. НОМЕР_2 на
користь ОСОБА_1, п.н. НОМЕР_1 - 1580 (одна
тисяча п'ятсот вісімдесят) грн. 92 коп.
судового збору за розгляд справи судом
першої інстанції.»

Рішення набирає законної сили
негайно з моменту проголошення, але
може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста
Києва:
Б.Б.Левенець

Л.Д.Махлай

Т.А.Семенюк

Справа № 22-ц/796/12471/2014

Унікальний номер 760/5529/14-ц

Головуючий у першій інстанції
Калініченко О.Б.

Доповідач Левенець Б.Б.