Справа № 666/5994/14-ц
Провадження № 2/666/2582/14
РІШЕННЯ

Іменем України

28.11.2014 року Дніпровський районний суд
міста Херсона у складі:

головуючого судді -
Стамбули М.І.

при секретарі
Григораш О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Херсоні цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватний
нотаріус Херсонського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання договору частково недійсним,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із вказаним
позовом, посилаючись на те, що 28.01.2013р.
між ним, третіми особами: ОСОБА_3, ОСОБА_4
та відповідачем було укладено договір
дарування, за умовами якого позивач та
треті особи як співвласники подарували
відповідачу квартиру АДРЕСА_1. Позивач
вважає, що договір дарування є
фіктивним правочином, оскільки був
укладений без наміру створення
реальних правових наслідків, а з метою
уникнення його боргових зобов'язань
перед ОСОБА_7 Крім того, після укладення
договору дарування квартира фактично
знаходиться у його володінні,
користуванні та розпорядженні, а
відповідач не вчинив будь-яких дій для
здійснення договору та не отримав
правовстановлюючі документи на
квартиру. У зв'язку з чим просив визнати
недійсним з моменту укладення
нотаріально посвідчений договір
дарування від 28.01.2013р. серії ВТВ № 537053 у
частині дарування ним ОСОБА_2
трикімнатної квартири АДРЕСА_1
житловою площею 40, 49 кв. м., загальною
площею 64,20 кв. м.; у порядку
відшкодування судових витрат стягнути
з ОСОБА_2 на його користь 845,74 грн.
сплаченого судового збору.

В ході судового розгляду позивач
збільшив свої позовні вимоги, також
просив визнати недійсним з моменту
видачі дублікат нотаріально
посвідченого договору дарування від
28.01.2013р. серії ВТВ № 537053 у частині
дарування ним ОСОБА_2 трикімнатної
квартири АДРЕСА_1 житловою площею 40, 49
кв. м., загальною площею 64,20 кв. м.

У судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
в повному обсязі, просили позов
задовольнити.

Представник відповідача позов не
визнав, просив відмовити в його
задоволенні в повному обсязі
посилаючись на те, що укладений договір
не має характеру фіктивного і
спрямований на реальне настання
правових наслідків, а позовні вимоги
ОСОБА_1 непідтверджені належними та
допустимими доказами.

Треті особи, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове
засідання з`явились, та були допитані в
якості свідків.

Третя особа, приватний нотаріус
Херсонського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 в судове засідання не
з`явилась, надала до суду письмові
пояснення.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення сторін, допитаних в якості
свідків, позивача - ОСОБА_1, відповідача
- ОСОБА_2, третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_4,
суд вважає, що позовна заява
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 28.01.2013р. між
позивачем, третіми особами: ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та відповідачем було укладено
договір дарування, за умовами якого
позивач та треті особи, як співвласники
подарували відповідачу квартиру
АДРЕСА_1. Зазначений договір
посвідчений приватним нотаріусом
Херсонського міського нотаріального
округу ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема, частиною п'ятою вказаної
статті передбачено, що правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Оскільки правочин - це дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків, то відповідно до ст. 234 ЦК
України правочин, який вчиняється без
наміру створити будь-які наслідки,
визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується
тим, що сторони вчиняють такий правочин
лише для вигляду, знаючи заздалегідь,
що він не буде виконаний. При вчинені
фіктивного правочину сторони мають
інші цілі, ніж ті, що передбачені
правочином.

Таким чином, визнання договору
недійсним у зв'язку з його фіктивністю
має свої особливості, а саме: у
фіктивних правочинах внутрішня воля
сторін не відповідає зовнішньому її
прояву, тобто сторони, укладаючи його,
знають заздалегідь, що він не буде
виконаний. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що учасники правочину не мали
наміру створити правові наслідки на
момент вчинення правочину, тобто тягар
доказування фіктивності правочину
покладається на позивача.

Для визнання договору дарування
фіктивним ознака вчинення його лише
для виду повинна бути властива обом
сторонам договору. Якщо одна сторона
діяла "про людське око", а інша мала на
меті досягти правового результату,
такий правочин не можна визнати
фіктивним.

Суд вважає, що позивач не надав доказів
того, що в момент вчинення договору
дарування у сторін договору були
відсутні наміри створити юридичні
наслідки.

Заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Херсона від 29.01.2013р.,
яким стягнуто з позивача грошові кошти
у сумі 132171, 03 грн. не є доказом
фіктивності правочину, оскільки не
свідчить про відсутність у обох сторін
договору дарування наміру одарувати
позивача.

Крім того, доводи позивача про те, що
договір дарування був укладений з
метою уникнення боргових зобов'язань є
суперечливими та не відповідають
фактичним обставинам справи, оскільки
йому належала не ціла, а лише 1/3 частина
квартири.

Доводи позивача про фіктивність
договору, а також, що відповідач не
отримав правовстановлюючі документи
на квартиру спростовуються показами
свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які
зазначили, що в подарованій квартирі
дійсно проживав та проживає сам
відповідач, дарувальники, у тому числі
і позивач, мали намір одарувати
відповідача та, саме позивач
запропонував одарити відповідача, який
є його сином, про наявність у позивача
боргових зобов'язань вони не знали,
оригінал договору дарування після його
укладення був переданий приватним
нотаріусом ОСОБА_5 особисто
відповідачу.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 334 ЦК
України права на нерухоме майно, які
підлягають державній реєстрації
виникають з дня такої реєстрації
відповідно до закону.

В день укладення договору дарування
відповідач зареєстрував своє право
власності на квартиру, що
підтверджується витягом з Державного
реєстру прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності № 173598 від
28.01.2013р.

Отже, виходячи з наведених обставин та
аналізу вказаних правових норм,
оскільки державна реєстрація права
власності на нерухоме майно за
відповідачем здійснена та дарунок за
оспорюваним договором дарування ним
прийнято, то укладений договір
дарування не може бути визнано
фіктивним.

Крім цього, факт прийняття дарунка
відповідачем не спростовується
посиланням позивача та його
представника на те, що останній у
спірній квартирі відповідач не
проживає та нею не користується,
оскільки згідно з ч. ч. 1, 2ст. 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд і має право вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону.

Судом встановлено, що в спірній
квартирі фактично проживає позивач,
ОСОБА_1, що не заперечується сторонами
та їх представниками у справі. В
судовому засіданні позивач пояснював,
що мав з відповідачем домовленість про
те, що буде проживати в указаній
квартирі без перешкод з боку
відповідача.

Відповідач, ОСОБА_2 в подарованій йому
квартирі не проживає, що також
підтвердили сторони і свідки в
судовому засіданні.

Однак, сам по собі факт не проживання
відповідача в подарованій квартирі не
свідчить про відсутність у нього
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювались оспорюваним
договором дарування, а саме, прийняття
дарунка у власність.

Також, на думку суду, факт проживання
позивача у спірній квартирі після
переходу права власності до
відповідача та відсутність у нього
іншого нерухомого майна не є
підтвердженням того, що між сторонами
укладено фіктивний правочин та не
свідчить про відсутність у нього
наміру, спрямованого на настання
правових наслідків договору.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного
Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснено, що
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдарованого на
дарунок виникає з моменту його
прийняття. Прийняття обдарованим
документів, які посвідчують право
власності на річ, інших документів, які
посвідчують належність дарувальникові
предмета договору, або символів речі
(ключів, макетів тощо) є прийняттям
дарунка (ч. ч. 1,4ст. 722 ЦК України).

Відповідно до п. 10 договору дарування,
передача відчужуваної квартири
Дарувальникам і прийняття
Обдаровуваним здійснюється шляхом
вручення правовстановлюючого
документа, Договору дарування.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
позивачем та його представником не
надано доказів на підтвердження умислу
сторін на укладення договору дарування
без наміру створення правових
наслідків, які ним обумовлювались.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 203, 208, 209, 212, 213, 215 ЦПК
України, ст.ст. 13, 16, 202, 203, 234, 257, 717, 719 ЦК
України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
приватний нотаріус Херсонського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання договору частково
недійсним - відмовити у зв»язку з
необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку через
Дніпровський районний суд м.Херсона
шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги до Апеляційного суду
Херсонської області.

Суддя
Стамбула
М.І.