АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7339/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шавула В.С. Доповідач - Свистунова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
03 червня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про стягнення грошових
виплат, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У квітні 2014 року позивач звернувся до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3
про стягнення грошових виплат,
сплативши судовий збір, відповідно до
вимог чинного законодавства.

У обґрунтування позовних вимог
зазначив, що у липні 2011 року він позичив
ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 92 788,00 грн.,
які останній повинен був повернути зі
сплатою відсотків у розмірі, який
сторони обумовили між собою. На момент
надання грошових коштів у борг, сторони
не укладали договору позики, але у
зв'язку із тим, що відповідач тривалий
не повертає гроші, 11 жовтня 2013 року
відповідач на вимогу позивача
власноруч написав розписку про
зобов'язання повернути гроші позивачу
з відсотками протягом чотирьох місяців
після дати написання розписки.

Відповідач грошові кошти не повернув
та уникає будь-яких контактів із
позивачем щодо повернення коштів, у
зв'язку з чим, позивач звернувся до суду
із зазначеним позовом, та просив
стягнути з ОСОБА_3 на свою користь
грошові кошти у сумі 273 919,00 грн. та
судові витрати у сумі 2 739,20 грн.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 03 червня
2014 року відмовлено у задоволенні
позовних вимог.

У апеляційній скарзі позивач
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити його
позовні вимоги, оскільки рішення
першої інстанції ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що 11 жовтня 2013 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір
позики, за умовами якого ОСОБА_3
зобов'язався перед ОСОБА_2 повернути
грошові кошти у повному обсязі
протягом чотирьох місяців від 11.10.2013
року, у сумі 92 788 грн. + % за поточні
місяці. С 07 місяця 2011 року, загальна
сума - 273 919,00 грн. У разі неповернення
коштів він переоформлює ділянку у м.
Судак на ОСОБА_2(а.с.3).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менше як у десять
разів перевищує встановлений законом
розмір неоподаткованого мінімуму
доходів громадян.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

У відповідності до ст.. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

За ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Згідно ст. 640 ЦК України, договір є
укладеним з моменту одержання особою,
яка направила пропозицію укласти
договір, відповіді про прийняття цієї
пропозиції.

Позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання
не виконав.

Відповідно до ст. 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Наслідки порушення договору
позичальником передбачені ст. 1050
Цивільного кодексу України, за змістом
якої позичальник у разі несвоєчасного
повернення суми позики, зобов'язаний
сплатити грошову суму відповідно до ст.
625 цього Кодексу.

Згідно положень вказаної норми
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції невірно встановив
правовідносини, які виникли між
сторонами. Суд першої інстанції
відмовив у задоволенні позовних вимог
з тих підстав, що не зважаючи на
покладений на позивача обов'язок
доказування обставин, на які він
посилається у позові, саме позивачем
ОСОБА_2 взагалі не доведено факту
надання грошових коштів відповідачу,
не визначений розмір відсотків за
користування грошовими коштами та
строки повернення коштів, та зробив
висновок, що зазначене свідчить про те,
що сторони не досягли згоди з усих
істотних умов договору. Крім того, суд
зазначив, що надана позивачем розписка,
яка власноручно написана відповідачем
і у якій він зобов'язується повернути
протягом чотирьох місяців гроші,
взагалі не може бути прийнята судом, як
належний та допустимій доказ.

Проте, з таким висновком суду
першої інстанції погодитись не можна, з
огляду на наступне.

Так, колегією встановлено, що
вказаний спір виник між фізичними
особами про стягнення боргу за
договором позики, тобто, право
позикодавця, який не є ні юридичною
особою, ні суб'єктом підприємницької
діяльності на отримання від
позичальника процентів за
користування грошима регулюється
ст.ст. 1046 - 1048 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог в
частині стягнення процентів за
користування позикою, оскільки, якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Колегією суддів встановлено, що факт
отримання грошових коштів
відповідачем від позивача
підтверджено письмовою розпискою.
Розмір боргу, з урахуванням розміру
відсотків, що визначені були сторонами
і не заперечувались відповідачем,
також підтверджено письмовою
розпискою на загальну суму боргу у 273 919
грн. Відповідачем не оспорено факт
укладання між сторонами зазначеного
договору позики, у вигляді розписки.
Тобто, наявність вказаного договору
позики укладеного між сторонами
підтверджена представленою розпискою
позичальника від 11.10.2013 року, яка і
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми. Вказаною
розпискою визначено і наслідки
невиконання зобов»язань у
встановлений договором строк.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень

Колегія суддів вважає, що
позивачем позовні вимоги є доведеними
у повному обсязі, як і доводи
апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що заочне
рішення суду від 03.06.2014 року не може
залишатись в силі і підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позовних вимог.

Оскільки, позовні вимоги ОСОБА_2
підлягають задоволенню, то в силу ст. 88
ЦПК України, з відповідача ОСОБА_3 - на
користь позивача підлягають стягненню
понесені ним судові витрати по справі у
розмірі - 2 739,20 грн. / а. с. 1/.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 03 червня
2014 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3
грошові кошти у розмірі 273 919,00 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3
судові витати по справі - судовий збір у
розмірі 2 739,20 грн.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
О.В.Свистунова

Судді
В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез