Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року
смт.
Приазовське

Приазовський районний суд Запорізької
області у складі головуючого судді
Пантилус О.П., при секретарі
Орманджи Д.К, за участю представників:
позивача (за первісним позовом) і
відповідача (за зустрічним позовом) -
ОСОБА_1, відповідача (за первісним
позовом) і позивача (за зустрічним
позовом)- ОСОБА_2, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
приміщенні Приазовського районного
суду Запорізької області цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ спільного майна подружжя та
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною
заявою і просить поділити майно, яке
придбане за час шлюбу, визнавши за нею
право власності: на ? частину квартири
АДРЕСА_1; на нежиле приміщення № 2,
загальною площею 22,89 кв.м., яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_2; на ?
частину автомобіля ЗАЗ 1102 Таврія,
реєстраційний номер НОМЕР_1, а також
стягнути судовий збір на її користь.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що вона з відповідачем
перебувала у шлюбі з 10 серпня 1991 року
по 07 серпня 2012 року. Від шлюбу мають
дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з нею. За
час шлюбу придбано зазначені вище:
квартира, автомобіль і нежиле
приміщення. Вона є фізичною особою -
підприємцем з 2003 року і здійснює
підприємницьку діяльність з медичної
практики. Для цього нею придбане
вказане нежиле приміщення, в якому
відповідач ніякої діяльності не веде,
матеріальних витрат на його
облаштування не здійснював. За рахунок
підприємницької діяльності вона
утримує двох дітей, аліменти на
утримання яких ОСОБА_4 не сплачує.
Посилаючись на п.29 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справі про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" від 21.12.2007р. № 11, статті 57, 61 СК
та ст. 52 ЦК, позивач вважає, що нежиле
приміщення є майном фізичної особи -
підприємця і не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, тому не
підлягає поділу між подружжям. ОСОБА_3 в
обґрунтуванні вимог, також зазначила
про необхідність врахування інтересів
дітей, які проживають з нею в спірній
квартирі та зміна їх місця проживання
буде шкодити їх розвитку.

Згідно зустрічного позову, ОСОБА_4 ,
визнаючи вимоги ОСОБА_3 щодо поділу
кожному по ? частині квартири та
автомобіля, просить визнати нежиле
приміщення №2 спільною власністю
подружжя, припинити право спільної
сумісної власності на це приміщення і
визнати за ОСОБА_4 право власності на ?
частину нежилого приміщення загальною
площею 22,89 кв.м., розташованого за
адресою: АДРЕСА_2 та стягнути з
відповідачки на його користь судовий
збір.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4
зазначив, що спірне нежиле приміщення
придбане подружжям під час перебування
у шлюбі на підставі договору
купівлі-продажу від 05.12.2006р., укладеного
між Приазовською селищною радою та
ОСОБА_3 за суму 5000 грн. Під час
нотаріального оформлення угоди, ним
надавалася заява про погодження
використання спільно нажитих коштів
для покупки цього приміщення, що
підтверджує придбання приміщення за
рахунок спільних коштів подружжя. Із
договору купівлі-продажу приміщення
видно, що покупцем є фізична особа
ОСОБА_3, а не особа - підприємець.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 61 СК
України, придбане ОСОБА_3 нежиле
приміщення є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.
Зазначене підтверджується висновками
рішення Конституційного Суду України
від 19.09.2012р. № 17-рп/2012 у справі № 1-8/2012,
які повинні застосовуватися
відповідно до ст. 51 ЦК України. ОСОБА_4
вказав, що не відповідають дійсності
твердження ОСОБА_3 про те, що він не
здійснював витрати та не приймав
участі в облаштуванні спірного
приміщення, так як 20.06.2008 року ним
укладений кредитний договір за яким
отримано в банку кредит в сумі 16000 грн. і
гроші витрачені на ремонт та
облаштування придбаного приміщення.
Він особисто проводив і організовував
роботи щодо зовнішнього та
внутрішнього облаштування приміщення.
Вважає, що підстав, передбачених ст.57
СК України, для визнання нежилого
приміщення № 2 особистою приватною
власністю ОСОБА_3 немає.

В судовому засіданні представники
сторін ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та ОСОБА_8
- ОСОБА_2 підтримали заявлені вимоги
первісного та зустрічного позовів за
обставинами, викладеними в них.

ОСОБА_1 суду пояснив, що ОСОБА_3 знає про
розгляд справи, приймати участь в
судовому засіданні не бажає, позовні
вимоги зустрічного позову не визнає,
так як спірне нежиле приміщення їй
потрібне для здійснення
підприємницької діяльності - медичної
практики і отримані доходи від
практики вона витрачає на утримання
двох неповнолітніх дітей, які
проживають з нею та незабаром їм
необхідно поступати до вищих
навчальних закладів, що потребує
затрат на проїзд, навчання, проживання
та інше. Відповідач не надавав
матеріальної допомоги на утримання
дітей, тільки тепер вона звернулася до
суду і винесене рішення про стягнення
аліментів. Кредит, про який вказано в
зустрічній позовній заяві, ОСОБА_4,
згідно договору, брав на споживчі цілі,
а не на ремонт приміщення, тому
заперечує використання ним цих коштів
на облаштування нежилого приміщення.
Всі договори щодо нежилого приміщення
№ 2, в тому числі, на надання
комунальних послуг, постачання
електроенергії, а також дозволи та
ліцензії на зайняття підприємницькою
діяльністю - медичною практикою
укладені з ОСОБА_3 та видані на її ім'я.

ОСОБА_2 суду пояснив, що ОСОБА_4 також
знає про розгляд справи, приймати
участь в судовому засіданні не бажає, з
вимогами первісного позову не згоден в
частині визнання за ОСОБА_3 права
власності на все нежиле приміщення № 2
, в іншій частині вимог згоден на поділ
квартири і автомобіля в ідеальних
частинах по ? між ними. Не визнає вимоги,
так як спірне нежиле приміщення
придбане за спільні кошти, про що
свідчить його заява щодо дозволу на
використання спільних коштів під час
придбання приміщення. Він приймав
активну участь в облаштуванні
приміщення для зайняття ОСОБА_3
підприємницькою діяльністю, в
здійсненні якої він їй не перешкоджає і
намірів перешкоджати не має, раніше
добровільно надавав матеріальну
допомогу для утримання дітей та тепер є
рішення суду, що набрало законної сили,
про стягнення з нього аліментів. Так як,
право власності на нежиле приміщення
оформлене на ОСОБА_3, то є логічним
пояснення того, що всі угоди і дозволи
щодо даного приміщення оформлені на
ОСОБА_3, але не є підставою вважати це
приміщення її особистою власністю,
придбаною за власні особисті кошти.
Дійсно, ОСОБА_4 20.06.2008 року укладався
договір з ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" і
отриманий кредит в сумі 16000 грн.
витрачено на облаштування приміщення
для медичної практики дружини, а ОСОБА_3
уклала договір поруки на забезпечення
даного кредитного договору, що
свідчить про сумісні витрати подружжя
на придбання і облаштування спірного
нежилого приміщення.

Суд, вирішуючи даний спір, керується
Конституцією України, Сімейним
кодексом України та Цивільним кодексом
у випадках, передбачених ч.1 ст.9 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 51, п.5 ч. 1 ст. 92
Конституції України засади
регулювання шлюбу і сім'ї визначаються
виключно законами України, кожен із
подружжя має рівні права і обов'язки у
шлюбі та сім'ї. Рівність прав і
обов'язків у шлюбі та сім'ї
розповсюджується на рівність у
майнових відносинах, які регулюються
положеннями Сімейного кодексу
(СК)України.

Згідно статті 60 СК основою майнових
відносин подружжя є положення про те,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу); вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту, - визначено
частиною 1 статті 61 цього Кодексу.
Частинами 2-3 цієї статті
конкретизовано, що об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя, в тому числі, доходи, майно,
одержані від укладеного одним із
подружжя договору в інтересах сім'ї, а
також речі для професійних занять
(музичні інструменти, оргтехніка,
лікарське обладнання тощо), придбані за
час шлюбу для одного з подружжя.

Стаття 57 СК передбачає вичерпний
перелік випадків, коли майно є
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка, в тому числі це тоді, коли
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто.

Здійснення подружжям права спільної
сумісної власності регламентовано ст.
63 СК України, згідно з якою дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.65 СК, дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної власності подружжя, за
взаємною згодою. При цьому, для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, згода другого подружжя має
бути подана письмово і нотаріально
посвідчена.

Право подружжя на поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, закріплено у ст. 69
СК. Поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
здійснюється шляхом виділення його в
натурі, а у разі неподільності
присуджується одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними, як встановлено ч.1, ч.2 ст.71 СК
України.

Статтею 70 СК встановлена рівність
часток дружини і чоловіка у їх спільній
сумісній власності і зазначено, що суд
може відступити від засад рівності за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема, якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї. За рішенням суду частка майна
одного із подружжя може бути збільшена,
якщо з ним проживають діти , за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Із аналізу зазначених норм вбачається,
що законом закріплений принцип
презумпції спільної сумісної
власності подружжя на придбане майно
під час шлюбу і рівності часток
дружини, чоловіка у цьому майні та
противне підлягає доказуванню.

Судом встановлено із пояснень
представників сторін та досліджених в
судовому засіданні письмових доказів,
що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 уклали шлюб 10 серпня
1991 року. Після укладення шлюбу
прізвище обох було ОСОБА_4 та ОСОБА_3. 07
серпня 2012 року, згідно рішення суду
(а.с.11), шлюб розірвано. Відповідно до
свідоцтва про зміну імені серії
НОМЕР_4 від 03 вересня 2012 року (а.с.9),
ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3

Під час шлюбу у сторін народилося двоє
дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (копії свідоцтв про
народження, а.с.10), які проживають з
матір'ю в квартирі АДРЕСА_1, відповідно
довідки Приазовської селищної ради №
1048 від 14.02.2014р. (а.с.12).

Подружжям за час шлюбу набуте майно:

- вказана вище квартира АДРЕСА_1, право
власності на яку зареєстроване за
ОСОБА_4, згідно договору міни серії ААР
№364233 від 11.02.1999р., укладеного між
ОСОБА_10 і ОСОБА_4 (а.с.33), вартість якої
складає, згідно звіту про експертну
оцінку, 108330,00 грн. (а.с.37);

- автомобіль ЗАЗ 1102 Таврія,
реєстраційний номер НОМЕР_1,
зареєстрований 01.01.1993 року на ОСОБА_4,
вартість якого складає 8295, 54 грн.,
згідно звіту про оцінку транспортного
засобу (а.с.30-31);

- нежиле приміщення № 2, загальною
площею 22,89 кв.м., яке розташоване за
адресою: АДРЕСА_2, вартість якого станом
на 29.03.2013р. складає 39730,00 грн, згідно
звіту про експертну оцінку (а.с.13).

Вище вказані обставини, в тому числі,
обставини набуття, кількість і
вартість придбаного майна під час
шлюбу, сторонами визнаються, не
заперечуються і не оспорюються.

Відповідно до ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Щодо квартири та автомобіля, сторони не
вимагають поділити майно в
натуральному вигляді, відповідно до їх
часток у спільному майні, а просять
визнати їх ідеальні частки у цьому
майні без його реального поділу.

Суд, згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, повинен
розглядати справи не інакше, як за
зверненням осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до викладених обставин суд
знаходить необхідним задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_3 в частині поділу
квартири та автомобіля по ? кожному, які
визнаються ОСОБА_4 і їх
визнання не суперечить закону та не
порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб.

Згідно копії свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 13.02.2008
року та витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно № 17730244 від
13.02.2008р. (а.с.5) нежиле приміщення № 2 за
адресою: АДРЕСА_2, прим.2, загальною
площею 22,89 кв.м. Зареєстроване за
власником - ОСОБА_3.

Із наданої приватним нотаріусом суду
копії договору купівлі-продажу
нежилого приміщення, розташованого за
адресою: АДРЕСА_2, який укладено 05
грудня 2006 року між Приазовською
селищною радою та ОСОБА_3, встановлено,
що вказане приміщення придбане
дружиною під час шлюбу за сумісні
кошти.

Із пояснень представників сторін -
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в судовому засіданні
встановлено, що спірне нежиле
приміщення дійсно придбане дружиною
05.12.2006 року та зареєстроване право
власності після облаштування
приміщення - 13.02.2008 року.

Відповідно до нотаріально засвідченої
письмової заяви чоловіка - ОСОБА_4 від
05.12.2006 року (а.с.84), він дав згоду на
купівлю його дружиною ОСОБА_3 нежитлове
приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , згідно
вимог ст 65 СК, яка регулює порядок
розпорядження спільним майном
(коштами) подружжя одним із них.

Зазначена заява, як доказ про придбання
майна за спільні кошти подружжя,
відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК
України, жодним належним та допустимим
письмовим доказом не спростована
іншою стороною, тому, дозволяє суду
зробити висновок про те, що спірне
нежиле приміщення придбане подружжям
за сумісно набуті ними в період
зареєстрованого шлюбу грошові кошти.

Окрім того, ОСОБА_3 не заперечує
обставини придбання приміщення за
спільні кошти, а в обґрунтуванні своїх
вимог вона посилається, зокрема, на п.
29 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007р. "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" де сказано, що майно
приватного підприємства чи фізичної
особи-підприємця не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Але, стороною не доведено, що спірне
приміщення є майном саме фізичної
особи-підприємця. Окрім того, вказане
роз'яснення носить рекомендаційний
характер та висновки суду не можуть
ґрунтуватись на роз'ясненнях, так як з
даного питання 19.09.2012р. за №17-рп/2012
ухвалене рішення Конституційного Суду
України у справі за конституційним
зверненням приватного підприємства
„ІКІО" щодо офіційного тлумачення
положення частини першої ст. 61 СК
України.

У даному рішенні вказано, що одним із
видів розпоряджання власністю є право
власника використовувати своє майно
для здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом; законом можуть
бути встановлені умови використання
власником свого майна для здійснення
підприємницької діяльності (стаття 320
ЦК України). На думку Конституційного
Суду України, приватне підприємство
(або його частина), засноване одним із
подружжя, - це окремий об'єкт права
спільної сумісної власності подружжя,
до якого входять усі види майна, у тому
числі вклад до статутного капіталу та
майно, виділене з їх спільної сумісної
власності. Таким чином, Конституційний
Суд України дійшов висновку, що
статутний капітал та майно приватного
підприємства, сформовані за рахунок
спільної сумісної власності подружжя,
є об'єктом їх спільної сумісної
власності.

Відповідно до ст. 69 Закону України "Про
Конституційний Суд України" рішення
Конституційного Суду України є
обов'язковими до виконання.

Згідно ст.51 ЦК України до
підприємницької діяльності фізичних
осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Виходячи з викладеного правовий режим
майна фізичної особи-підприємця
сформованого за рахунок спільної
сумісної власності подружжя є об'єктом
їх спільної сумісної власності.

При вирішенні питання про поділ
спільного майна подружжя та визначення
розміру їх часток, стороною - ОСОБА_3 не
викладені обставини і не наведені
докази на існування обставин,
передбачених ст. 70 СК України, при яких
її частка повинна бути більшою.

Згідно копії рішення суду від 03.03.2014р.,
яке набрало чинності, з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 стягнуті аліменти на
утримання дітей в розмірі, який заявила
позивач (а.с.104).

На підставі викладеного, суд не
знаходить підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 в цій частині та
вважає за необхідне задовольнити
вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 про
поділ нежилого приміщення по ? кожному
із подружжя.

Вимоги ОСОБА_4 в частині визнання
нежилого приміщення спільною
власністю подружжя і припинення права
спільної сумісної власності на це
майно задоволенню не підлягають, так як
майно, придбане за час шлюбу визнається
спільною власністю наведеними вище
нормами закону, а припиняється право
спільної сумісної власності в
результаті поділу цього майна та не
потребує винесення додаткового
рішення суду.

Відповідно до ст. 88 ЦПК судові витрати у
вигляді судового збору присуджуються
сторонам пропорційно до розміру
задоволених вимог.

Окрім того, під час судового розгляду
встановлена не повнота сплати
сторонами судового збору при подачі
первісного та зустрічного позову.

Так, ОСОБА_3 вимоги заявлені на суму
98042,77 грн., а судовий збір сплачено в
розмірі 781,77 грн. Тобто, 198,66 грн.
підлягає стягненню із позивача в дохід
держави.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4
поряд з вимогами матеріального
характеру заявлені вимоги
нематеріальні, але судовий збір в цій
частині, відповідно до ч.3ст.6 Закону
України "Про судовий збір" не сплачено,
тому підлягає стягненню з нього 243,60
грн. в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 88, 209, 212-215, 218
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ спільного майна подружжя,
задовольнити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
поділ спільного майна подружжя,
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3, реєстраційний номер
облікової картки платника податку -
НОМЕР_2, право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4, реєстраційний номер
облікової картки платника податку -
НОМЕР_3, право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3, реєстраційний номер
облікової картки платника податку -
НОМЕР_2, право власності на ? частину
нежилого приміщення № 2, загальною
площею 22,89 кв.м., розташованого за
адресою: АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_4, реєстраційний номер
облікової картки платника податку -
НОМЕР_3, право власності на ? частину
нежилого приміщення № 2, загальною
площею 22,89 кв.м., розташованого за
адресою: АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_3, реєстраційний номер
облікової картки платника податку -
НОМЕР_2, право власності на ? частину
автомобіля ЗАЗ 1102 Таврія,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_4, реєстраційний номер
облікової картки платника податку -
НОМЕР_3, право власності на ? частину
автомобіля ЗАЗ 1102 Таврія,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3, реєстраційний
номер облікової картки платника
податку - НОМЕР_2, на користь держави
судовий збір у сумі 198 (сто дев'яносто
вісім) гривень 66 копійок на
розрахунковий рахунок №0250
отримувач: УДКСУ у Приазовському
районі, 22030001, код 38042754, МФО 813015,
призначення платежу: судовий збір;
37370676.

Стягнути із ОСОБА_4, реєстраційний
номер облікової картки платника
податку - НОМЕР_3, на користь держави
судовий збір у сумі 243 (двісті сорок три)
гривні 60 копійок на розрахунковий
рахунок №0250 отримувач: УДКСУ у
Приазовському районі, 22030001, код 38042754,
МФО 813015, призначення платежу: судовий
збір; 37370676.

Стягнути із ОСОБА_4, реєстраційний
номер облікової картки платника
податку - НОМЕР_3, на користь ОСОБА_3,
реєстраційний номер облікової картки
платника податку - НОМЕР_2, на
відшкодування судового збору суму 781
(сімсот вісімдесят одну) гривну 77
копійок.

Стягнути із ОСОБА_3, реєстраційний
номер облікової картки платника
податку - НОМЕР_2, на користь ОСОБА_4,
реєстраційний номер облікової картки
платника податку - НОМЕР_3, на
відшкодування судового збору суму 243
(двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через
Приазовський районний суд шляхом
подачі протягом десяти днів
апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
О.П.
Пантилус