У х в а л а

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І.,
Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Інтермонтажбуд» про стягнення
заборгованості за договором, за
зустрічним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інтермонтажбуд» до ОСОБА_3 про
визнання договору недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Нетішинського міського суду
Хмельницької області від 12 червня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 16 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інтермонтажбуд» (далі - ТОВ
«Інтермонтажбуд») про стягнення
заборгованості за договором,
посилаючись на те, що відповідач не
оплатив надані ним за договором від 4
липня

2013 року послуги, у зв'язку з чим,
уточнивши позовні вимоги, просив
стягнути з товариства на його користь
заборгованість у розмірі 84 285 грн.

22 коп.

Заперечуючи проти позову, ТОВ
«Інтермонтажбуд» звернулося до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
визнання цивільно-правового договору
недійсним.

Позовні вимоги товариство мотивувало
тим, що пп. 2.1 та 2.4 укладеного між
сторонами 4 липня 2013 року договору
суперечать вимогам

чинного законодавства, а у ОСОБА_3
відсутній необхідний обсяг цивільної
дієздатності, оскільки у нього немає
ліцензії на здійснення діяльності з
посередництва у працевлаштуванні за
кордоном.

Рішенням Нетішинського міського суду
Хмельницької області від 12 червня
2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено, зустрічний позов ТОВ
«Інтермонтажбуд» задоволено.

Визнано недійсним укладений 4 липня 2013
року між ТОВ «Інтермонтажбуд» та
ОСОБА_3 договір № 1-ФО.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду
Хмельницької області від 16 липня

2014 року рішення Нетішинського міського
суду Хмельницької області від 12
червня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального та порушення норм
процесуального права просить
скасувати рішення Нетішинського
міського суду Хмельницької області від
12 червня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Хмельницької області від 16 липня
2014 року й ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги,
відмовивши в задоволенні зустрічних
позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в
задоволенні позову

ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
недоведеності та безпідставності
вимог і відсутності доказів порушення
прав позивача.

Задовольняючи зустрічний позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
оскаржуваний договір укладено з
порушенням вимог чинного
законодавства, яке регулює
правовідносини у сфері
працевлаштування громадян, надання
послуг із посередництва у
працевлаштуванні.

З висновками суду першої інстанції
погодився й апеляційний суд.

Однак, з такими висновками суду
апеляційної інстанції повністю
погодитися не можна, оскільки вони
зроблені без належного з'ясування
дійсних обставин справи, прав та
обов'язків сторін, без належної оцінки
наявних у матеріалах справи доказів, з
неправильним застосуванням норм
матеріального права, з огляду на
наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися

вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 6 ЦК
України сторони у договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд. Сторони у договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Згідно з вимогами ст. 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_3 зазначав, що між ним та
відповідачем було укладено
цивільно-правову угоду щодо надання
послуг, відповідно до умов якої він
взяв на себе зобов'язання з виконання
організації і проведення ділової
зустрічі з представниками ТОВ
«Центроенергомонтаж», контроль за
виконанням умов договору з ТОВ
«Центроенергомонтаж», підбір
персоналу для залучення до виконання
робіт відповідно до договору з ТОВ
«Центроенергомонтаж», підготовка та
ведення необхідних документів,
пов'язаних з оформленням перевезення
персоналу до та з місця робіт,
здійснення діяльності, пов'язаної з
представництвом інтересів ТОВ
«Інтермонтажбуд» в рамках договору з
ТОВ «Центроенергомонтаж».

У свою чергу, ТОВ «Інтермонтажбуд»
зобов'язалося прийняти та оплатити
виконану ОСОБА_3 роботу із щомісячним
підписанням актів виконаних робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії

або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання
послуг за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Разом із тим, заперечуючи проти позову
ОСОБА_3 та обґрунтовуючи зустрічні
позовні вимоги, ТОВ «Інтермонтажбуд»
зазначало, що укладений із ОСОБА_3
договір не відповідає вимогам закону
через відсутність у позивача ліцензії
на здійснення діяльності з
посередництва у працевлаштуванні за
кордоном.

Так, згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК України
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним.

Вимоги про визнання такого правочину
недійсним можуть заявлятися як
сторонами правочину, так і будь-якою
заінтересованою особою в разі, якщо
таким правочином порушено її права чи
законні інтереси, а також органами
державної влади, які відповідно до
закону здійснюють контроль за видом
діяльності, яка потребує ліцензування.

За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК України може
бути оспорений правочин юридичної
особи, який вчинено нею без
відповідного дозволу (ліцензії), тобто
з порушенням умов ліцензування окремих
видів діяльності.

Законом України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності» та іншими законами
передбачаються види діяльності, які
вимагають ліцензії.

Пунктом 32 ст. 9 вказаного Закону
передбачено, що ліцензуванню підлягає
такий вид діяльності як посередництво
у працевлаштуванні на роботу за
кордоном.

Діяльність із посередництва у
працевлаштуванні на роботу за

кордоном - надання суб'єктами
господарювання послуг із пошуку

роботи відповідно до заявок
роботодавців щодо незайнятих робочих

місць (вакантних посад) та надання
інформаційно-консультативних

послуг щодо можливостей
працевлаштування, умов та розмірів
оплати

праці, найменування та
місцезнаходження роботодавців ( п. 1.3
Ліцензійних умов провадження
господарської діяльності з
посередництва у працевлаштуванні на
роботу за кордоном, затверджених
наказом Міністерства праці і
соціальної політики України № 272 від 6
вересня

2010 року).

Апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначені
положення закону уваги не звернув,
належним чином не

визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню до них.

При цьому, судом апеляційної інстанції
взагалі не досліджено умови укладеного
між сторонами договору.

Таким чином, погоджуючись із висновком
суду першої інстанції щодо наявності
правових підстав для задоволення
зустрічного позову й визнання договору
недійсним, суд апеляційної інстанції
не визначив природу такого договору й
не перевірив його відповідність
вимогам законодавства.

Крім того, апеляційний суд не взяв до
уваги надані ОСОБА_3 докази, зокрема
акти приймання-передачі виконаних
робіт від 1 листопада 2013 року та від 2
грудня 2013 року, говорячи по те, що такі
докази не є належними, однак не
обґрунтувавши таких своїх висновків,
чим порушили права відповідача за
первісним позовом, оскільки позивач
прийняв роботу останнього, склавши
відповідні акти, однак оплатити
виконану роботу відмовився.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12
«Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» роз'яснено, що посилання в
апеляційній скарзі на недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважав
установленими, чи на невідповідність
висновків суду обставинам справи
підлягає перевірці апеляційним судом
шляхом дослідження доказів, яким, на
думку особи, що подала апеляційну
скаргу, суд першої інстанції не дав
оцінки або дав неправильну оцінку.

Отже, суд апеляційної інстанції
постановив ухвалу, яка за своїм змістом
не відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України
виходячи з наступного.

Апеляційний суд не перевірив доводів
апеляційної скарги

ОСОБА_3 про те, що він підбирав
кваліфікованих працівників в Україні,
вони працевлаштовувались в Україні в
ТОВ «Інтермонтажбуд», що
підтверджується наявним у матеріалах
справи табелем обліку використання
робочого часу (а.с. 85), і тільки після
цього направлялись до Республіки
Білорусь та працевлаштовувались у ТОВ
«Центроенергомонтаж», про що свідчить
договір, укладений між ТОВ
«Інтермонтажбуд» та ТОВ
«Центроенергомонтаж».

Погоджуючись із висновком суду першої
інстанції про визнання недійсним
укладеного між сторонами договору,
апеляційний суд, не в повній мірі
з'ясувавши де та яким чином укладались
трудові договори між працівниками,
підібраними ОСОБА_3, та іноземним
роботодавцем - ТОВ
«Центроенергомонтаж», передчасно
дійшов висновку про те, що саме ОСОБА_3,
а не ТОВ «Інтермонтажбуд», повинен був
мати ліцензію для працевлаштування
громадян України за кордоном.

Також апеляційний суд не зазначив
конкретні обставини і факти, що
спростовують викладені вище доводи
ОСОБА_3; не зазначив мотивів, з яких
виходив при постановленні ухвали, і
положення закону, якими керувався, та
мотивів відхилення апеляційної скарги,
у зв'язку з чим дійшов передчасного
висновку про залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

З огляду на викладене, ухвалу суду
апеляційної інстанції не можна вважати
законною та обґрунтованою, тому така
ухвала підлягає скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Хмельницької
області від 16 липня

2014 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Інтермонтажбуд» про стягнення

заборгованості за договором, за
зустрічним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інтермонтажбуд» до ОСОБА_3 про
визнання договору недійсним передати
до суду апеляційної інстанції на новий
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О.
Кузнєцов

Судді:
Т.Л.
Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук