АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1652/2014
Головуючий у 1 інстанції: Декаленко В.С.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів -Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

при секретарі - Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського
районного суду м. Києва від 18 листопада
2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах
дітей Подільської районної у м. Києві
державної адміністрації, про
визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

22 травня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, у яком просив
визначити місце проживання
малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
разом із ним. Свої вимоги обґрунтовував
тим, що перебував у шлюбі з ОСОБА_2, від
якого народився син - ОСОБА_3. Після
розірвання шлюбу син залишався
проживати разом з ним за місцем їхньої
з дитиною реєстрації, продовжував
відвідувати дитячий садок,
поліклініку, басейн. Рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва від 29 червня 2011 року місце
проживання дитини було визначено разом
із матір'ю. З дня проживання з матір'ю
син просить його забрати назад,
жаліється на випадки психологічного та
інколи фізичного насильства з боку
матері. Весь цей час після кожного
періоду періодичного проживання
ОСОБА_3 у себе йому потрібно повертати
сина до матері силою, вмовляти його,
тобто примушувати до цього. Також
вважає, що син втратив той рівень
турботи в кількісному і якісному
виразі, який ним забезпечувався і якого
дитина потребує, оскільки він має
самостійний заробіток і достатнє
матеріальне забезпечення, спиртні
напої та наркотичні засоби не вживає.
Позивач зазначив, що у нього для дитини
створені кращі умови проживання, а у
ОСОБА_2 такі умови не створені, оскільки
за її місцем проживання проживає
велика кількість людей. Також вважає,
що головне навантаження в питаннях
забезпечення здоров'я сина завжди
лежало на ньому, а матір не приділяє
цьому належної уваги, тривалі і часті
захворювання сина стали перешкодою
регулярного відвідування басейну та
підготовки до школи в рамках
підготовчої програми дитсадка.
Посилається на те, що режим сну і
харчування дитини часто порушується і
йому вводиться постійно втручатись для
виправлення ситуації. Він же готує їжу
дитині сам із свіжої натуральної
продукції і не використовує
напівфабрикатів та сумнівної якості
комбікормів із магазинів. Крім цього,
має з сільської садиби екологічно
чисті овочі, фрукти та ягоди, в тому
числі кавуни і дині. ОСОБА_3 від
народження обслуговується в дитячій
поліклініці №4 Шевченківського р-ну за
місцем реєстрації і відвідує її разом з
ним, отримує з його боку посилену увагу
до свого здоров'я.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 18 листопада 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

28 листопада 2013 року ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу на вказане рішення, у
якій, посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просив його
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову. В обґрунтування
заявлених вимог апелянт зазначив, що
рішення суду першої інстанції не
відповідає кращим інтересам і кращому
забезпеченню потреб дитини. Також
апелянт зазначив, що принцип 6
Декларації прав дитини 1959 року надає
можливість визначення місця
проживання дитини з батьком у тому
випадку, коли від нього дитина отримує
розуміння, постійну увагу та
піклування, а мати нехтує частиною
головних батьківських обов'язків.
Також апелянт зазначив, що ОСОБА_3
допитувався у судовому засіданні 03
жовтня 2013 року та виявив бажання
проживати разом із батьком. На думку
апелянта, застосування насильства у
сімї за місцем проживання дитини у
матері підтверджується його
поясненнями про те, що у батька йому
«краще і спокійніше». Апелянт вважає,
що суд першої інстанції не
обґрунтовано не взяв до уваги докази
висновки психолога, адже на їх
допустимість і достовірність не
впливає за чиєю заявою вони зроблені.
Апелянт зазначив, що у матеріалах
справи немає жодного доказу на
спростування його твердження, що ним
надається дитині більше уваги і
турботи, піклування здоров'ям і
розвитком дитини.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну
скаргу підтримав і просив суд її
задовольнити.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу просила
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи у судове
засідання не з'явився, був належним
чином повідомлений про день, час та
місце апеляційного розгляду, тому
розгляд справи за апеляційною скаргою
на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України
проведено за його відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення осіб, які беруть участь у
справі та з'явилися у судове засідання,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 20 жовтня 2006 року
Відділом реєстрації актів цивільного
стану Шевченківського районного
управління юстиції у м. Києві
зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 (актовий запис 1301).

Від шлюбу у сторін народився син
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 10 ).

Шлюб між сторонами розірвано 10.12.2009
року, про що в Книзі реєстрації актів
цивільного стану Подільського
районного управління юстиції у м. Києві
зроблено актовий запис № 590.

Як вбачається з довідки форми № 3 від
24.04.2013 року за № 555 ЖЕК «Татарка» ( а.с. 16)
малолітній ОСОБА_3 зареєстрований за
адресою АДРЕСА_1 (піднаймач).

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 29.06.2011 року визначено
місце вживання малолітнього ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю - ОСОБА_2.

Ухвалою колегії суддів судової палати
в цивільних справах Апеляційного суду
м. Києва від 20.10.2011 року рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 29.06.2011 року залишено без змін.

Сторони мають позитивні
характеристики, забезпечені житлом,
умови їх проживання відповідають
санітарно-гігієнічним нормам.

З висновку органу опіки та піклування
Подільської районної в м. Києві
державної адміністрації від 22.08.2013 року
щодо визначення місця проживання
малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, від
02.10.2013 року за № 106-3691 судом першої
інстанції вірно встановлено, що на
засіданні опікунської ради присутні
були обидві сторони, ОСОБА_1 посилався
на те, що на сьогоднішній момент у нього
більше можливості та бажання
виховувати дитину, займатися його
життям та здоров'ям. Також, на його
думку, він створює набагато кращі умови
для виховання та виховання сина, ніж
матір. ОСОБА_2 зазначала, що вона
належним чином займається вихованням
сина, його медичним забезпеченням, має
місце проживання, працює та має
можливість виховувати сина в належних
умовах і тому, заслухавши пояснення
сторін, думку членів комісії, згідно до
Принципу 6 Декларації прав дитини
вирішено визначити доцільним
проживання малолітнього ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з його матір'ю -
ОСОБА_2.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції керувався ст.ст. 150, 152,
155, 157 -158, 160-161, 171 СК України, ст. 12 Закону
України «Про охорону дитинства»,
Декларацією прав дитини та правильно
виходив з того, що позивачем не надано
належних і допустимих доказів на
підтвердження неможливості проживання
дитини з матір'ю та необхідності зміни
місця проживання дитини.

Відхиляючи посилання апелянта на
принцип 6 Декларації прав дитини 1959
року, що надає можливість визначення
місця проживання дитини з батьком у
тому випадку, коли від нього дитина
отримує розуміння, постійну увагу та
піклування, а мати нехтує частиною
головних батьківських обов'язків,
колегія суддів виходить з того, що ні
при розгляді справи в суді першої
інстанції, ні при розгляді апеляційної
скарги не встановлено обставин
нехтування ОСОБА_2 своїми
батьківськими обов'язками.

Не заслуговують на увагу посилання
апелянта на те, що застосування
насильства у сімї за місцем проживання
дитини у матері підтверджується
поясненнями дитини про те, що у батька
йому «краще і спокійніше». Також
колегія суддів не приймає до уваги
висновок начальника ВКМСД
Подільського РУ ГУ МВС України в м.
Києві майора міліції Рожко  О.О. від 03
березня 2014 року за зверненням ОСОБА_1
про вчинення фізичного насильства над
його сином, оскільки описані у ньому
події мали місце після ухвалення
рішення Подільського районного суду м.
Києва від 18 листопада 2013 року. До того ж
згідно вказаного висновку ОСОБА_2
випадково вдарила свого сина ОСОБА_3 в
коліно при спробі видерти з його рук
телефон, коли почула, що він розмовляє з
ОСОБА_1, який постійно настроює сина
проти неї.

Посилання апелянта на те, що у
матеріалах справи немає жодного доказу
на спростування його твердження, що ним
надається дитині більше уваги, турботи
і піклування, колегія суддів до уваги
не приймає, оскільки згідно з
матеріалами справи та наданими у
судовому засіданні поясненнями
сторони належним чином виконують свої
батьківські обов'язки.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції було надано вірну оцінку
висновкам психологів, згідно з якими
погіршення психо-емоційного стану
дитини сталося з вини обох батьків.

Відхиляючи посилання апелянта на те,
що ОСОБА_3 у судовому засіданні 03 жовтня
2013 року виявив бажання проживати з
батьком, колегія суддів виходить з
того, що свої пояснення дитина
мотивувала тим, що у батька йому
спокійніше, ніхто не кричить, однак
кращі побутові умови не можуть бути
покладені в основу рішення про
визначення місця проживання дитини
одним із батьків.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 18 листопада 2013 року є законним і
обґрунтованим. Доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують,
на законність і обґрунтованість
рішення суду не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 18 листопада 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом 20 днів з дня набрання нею
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді