Справа №№ 1804/1848/2012
Глухівський міськрайсуд Сумської
області в особі судді ДЕМЧЕНКА О.С., при
секретарі Мітіній О.О., з участю
представників позивача - ОСОБА_1 і
ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3 та її
представника - адвоката ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення
факту прийняття спадщини, визнання
частково недійсним свідоцтва про
право власності за заповітом та інше,
Позов ОСОБА_5 залишити без
Стягнути з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_3 950 грн. в порядку відшкодування
витрат, понесених нею на оплату
правової допомоги у справі.
Рішення суду може бути оскаржено
до Апеляційного суду Сумської області
шляхом подання до Глухівського
міськрайсуду апеляції на рішення суду.

Апеляція на рішення суду може бути
подана протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
розгляді справи, але не були присутніми
при проголошенні рішення, мають право
подати апеляцію на рішення суду
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення суду.

Суддя: (підпис)

Копія вірна:

Суддя Глухівського міськрайсуду
О.С. Демченко

Повний текст рішення суду буде
виконаний суддею протягом наступних
п'яти днів.

Справа №№ 1804/1848/2012

2/576/2/14

Р І Ш
Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

04 березня 2014 року
місто Глухів

Глухівський міськрайсуд Сумської
області в особі судді ДЕМЧЕНКА О.С., при
секретарі Мітіній О.О., з участю
представників позивача - ОСОБА_1 і
ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3 та її
представника - адвоката ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення
факту прийняття спадщини, визнання
частково недійсним свідоцтва про
право власності за заповітом та інше,

в с т а
н о в и в.

За змістом поданого до Глухівського
міськрайсуду 29 травня 2012 року
позивачем, а в подальшому уточненого
представниками позивача позову,
сторона позивача просить суд ухвалити
рішення, яким:

встановити факт прийняття ОСОБА_5
спадщини ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, після її смерті;

визнати частково недійсним свідоцтво
про право на спадщину за заповітом, що
видане Глухівською міською державною
нотаріальною конторою за р-р 1-1789 від 27
жовтня 2011 року на ім'я ОСОБА_3 в частині
розміру її спадкової частки на
спадкове майно ОСОБА_8, замість 28/75
частин житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель, що
знаходяться в будинковолодінні
АДРЕСА_1, визначити її частку у цьому
спадковому майні у розмірі 1/3 частини;

припинити право власності ОСОБА_3 на 28/75
частин житлового будинку АДРЕСА_1;

визнати за ОСОБА_5 право власності в

порядку спадкування за заповітом
ОСОБА_7 на 2/3 частини від 28/75 частин
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель, що
знаходяться в будинковолодінні
АДРЕСА_1;

визнати за ОСОБА_3 право власності в
порядку спадкування за законом на 1/3
частину від 28/75 частин житлового
будинку АДРЕСА_1.

При цьому, обґрунтовуючи наведені
позовні вимоги, сторона позивача
посилається на те, що позивач, який на
день смерті своєї матері - ОСОБА_7, був
спадкоємцем усього майна останньої за
заповітом, після смерті матері ніколи
не відмовлявся від прийняття її
спадщини, фактично прийняв спадщину
матері, а тому відповідачка, як донька і
спадкоємиця ОСОБА_8, який при наявності
заповіту ОСОБА_7 на користь позивача як
інвалід другої групи мав право на
прийняття за законом лише 1/3 частини
спадщини ОСОБА_7, після смерті ОСОБА_8
теж мала право успадкувати лише те, на
що ОСОБА_8 мав право від спадщини
ОСОБА_7, тобто лише 1/3 частину від
належних ОСОБА_7 28/75 частин у будинку
АДРЕСА_1 та відповідну щодо цієї 1/3
частини частку надвірних будівель в
зазначеному будинковолодінні.

При розгляді справи судом відповідачка
і її представник позов не визнали,
посилаючись на те, що як на день смерті
ОСОБА_7, так і в подальшому, до звернення
до суду з позовом у травні 2012 року,
позивач постійно мешкав у раніше
побудованій ним самовільно (без
відповідного дозволу і оформлення
відповідної документації) в
зазначеному будинковолодінні літній
кухні, яка (літня кухня) не входила до
складу спадщини ОСОБА_7; що позивач
після смерті матері, будучи освідченим
про наявність заповіту матері на його
користь, не виявив бажання приймати
спадщину матері, яка (спадщина)
фактично складалась з належних їй 28/75
частин будинку в зазначеному
будинковолодінні; що про оформлення
прийняття спадщини матері у 1993 році
братом і батьком відповідачки - ОСОБА_8,
який на день смерті матері і в
подальшому, до своєї смерті у лютому 2011
року, постійно проживав в належній
ОСОБА_7 частині будинку, позивач
достовірно знав, але не оспорював своїх
прав на спадщину матері; а також на те,
що позивач пропустив визначений діючим
законодавством строк позовної
давності щодо оспорювання своїх прав
на спадщину матері, на застосування
якого судом сторона відповідачки
наполягає.

З'ясувавши обставини справи,
вислухавши доводи сторін та оцінивши
досліджені з участю сторін докази щодо
предмету спору, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_8 не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

За результатами розгляду справи судом
встановлено наступне.

ОСОБА_7, яка, проживаючи в АДРЕСА_1,
померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і є матір'ю ОСОБА_5
і ОСОБА_8, за життя була зареєстрована
єдиним власником 28/75 частин в
зазначеному будинку. Власниками інших
частин в зазначеному будинку (у вигляді
двох інших відокремлених квартир) на
день смерті ОСОБА_7 були зареєстровані
і рахуються на даний час інші сторонні
особи.

Земельна ділянка в зазначеному
будинковолодінні у власності чи в
оренді будь-яких фізичних осіб не
перебувала і не перебуває.

20 травня 1989 року Глухівською міською
державною нотаріальною конторою був
посвідчений заповіт ОСОБА_7, яким вона
усе своє майно, яке на день її смерті
буде їй належати, заповідала своєму
сину - ОСОБА_5 (а.с. 56).

На день смерті ОСОБА_7 разом з нею в її
квартирі з жовтня 1985 року мешкав її син
- інвалід другої групи по зазначеному
захворюванню (після інсульту) ОСОБА_8, а
позивач ОСОБА_5 разом з дружиною -
ОСОБА_10 постійно проживали у
самовільно збудованій у 1975 році
позивачем в зазначеному
будинковолодінні двохкімнатній
цегляній літній кухні, у якій позивач й
продовжував постійно проживати до
звернення до суду з даним позовом.

З 1989 року по день звернення до суду з
даним позовом позивач не звертався до
Глухівської міської державної
нотаріальної контори за отриманням
свідоцтва про право на спадщину матері.

09 червня 1993 року у Глухівській міській
державній нотаріальній конторі ОСОБА_8
отримав свідоцтво про право на
спадщину ОСОБА_7 за законом щодо 28/75
частин жилого будинку в
будинковолодінні АДРЕСА_1, а 10 червня 1993
року зареєстрував у Глухівському бюро
технічної інвентаризації своє право
власності на зазначене нерухоме майно
як спадщину ОСОБА_7.

19 січня 1994 року шлюб між ОСОБА_5 і
ОСОБА_10 був розірваний, а 20 січня 1995
року рішенням Глухівського міськсуду
був задоволений позов ОСОБА_8 до ОСОБА_10
про виселення її з квартири АДРЕСА_1, а
фактично - з наявної в зазначеному
будинковолодінні літньої кухні, в якій
на той час мешкали позивач і ОСОБА_10

З грудня 2008 року до дня своєї смерті
ОСОБА_8 рахувався замовником робіт,
виконаних по газопостачанню в квартиру
АДРЕСА_1 та літню кухню у тому ж
будинковолодінні, в якій мешкав
позивач, і абонентом по користуванню
газом.

22 січня 2011 року Глухівською міською
державною нотаріальною конторою був
посвідчений заповіт, яким ОСОБА_8 усе
належне йому майно заповідав своїй
донці - відповідачці у справі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 помер, мешкаючи на
день смерті у квартирі АДРЕСА_1.

27 жовтня 2011 року відповідачка ОСОБА_3
отримала у Глухівській міській
державній нотаріальній конторі
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом щодо належних померлому
ОСОБА_8 28/75 частин у жиловому будинку в
будинковолодінні АДРЕСА_1 і
відповідних надвірних побутових
будівлях в зазначеному
будинковолодінні, а 31 жовтня 2011 року
комунальним підприємством
«Глухівське бюро технічної
інвентаризації» була проведена
державна реєстрація прав власності
відповідачки на зазначене успадковане
нерухоме майно (а.с. 17, 101).

Ці встановлені судом обставини
сторонами у справі не оспорюються, а
судом визнаються такими, що визначають
зміст існувавших і існуючих між
позивачем на день його звернення до
суду з даним позовом і відповідачкою
правовідносин щодо спірного
нерухомого майна, виходячи з яких суд і
має вирішувати позов ОСОБА_8,
застосовуючи при цьому відповідні
щодо предмету спору положення діючого
цивільного законодавства України.

Так, відповідно до положень ст. 1
Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЦПК України) завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 10 та ч. 1
ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін; кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. ч. 1 і 3 ст. 61
ЦПК України обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню. Обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

За змістом положень ч.1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Відповідно до положень ч.1 ст. 11
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України) цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 і 3 ст. 12
ЦК України особа здійснює свої
цивільні права вільно, на власний
розсуд; нездійснення особою своїх
цивільних прав не є підставою для їх
припинення, крім випадків,
встановлених законом; особа може
відмовитися від свого майнового права;
відмова від права власності на
транспортні засоби, тварин, нерухомі
речі здійснюється у порядку,
встановленому актами цивільного
законодавства.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦК
України цивільні права особа здійснює
у межах, наданих їй договором або
актами цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч. ч. 1 і 2 ст. 328 ЦК
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів; право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу, а відповідно до
положень ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 261 ЦК
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Відповідно до положень ч. ч. 3 і 4 ст. 267
ЦК України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення; сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Відповідно до положень пункту 6
Прикінцевих та Перехідних положень
діючого ЦК України, який набрав
чинності з 01 січня 2004 року правила
Цивільного кодексу України про позовну
давність застосовуються до позовів,
строк пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом, у зв'язку з чим, вирішуючи
питання щодо наявності підстав для
застосування у спорі позовної
давності, суд враховує й положення
Цивільного кодексу Української РСР 1963
року (далі - ЦК Української РСР), які
стосуються цього питання.

Зокрема, за змістом положень ст. 71 ЦК
Української загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність), був
встановлений також у три роки; за
змістом ст. 75 цього ж кодексу позовна
давність застосовувалась судом
незалежно від заяви сторін; а за
змістом ч. 1 ст. 80 цього ж кодексу сплив
строку позовної давності для
пред'явлення позову визнавалось
підставою для відмови у позові.

З урахуванням наведених положень
законодавства та змісту (предмету)
заявлених стороною позивача позовних
вимог суд визначальним у вирішенні
наявного між позивачем і відповідачкою
спору визнає з'ясування обставин, які
стосуються факту використання
позивачем свого права на прийняття і
оформлення прийняття спадщини ОСОБА_7
за її заповітом після її смерті у
серпні 1989 року, а також фактів, які
стосуються обізнаності позивача щодо
порушення його права на спадщину
ОСОБА_7 за заповітом батьком
відповідачки - ОСОБА_8, після
нотаріального оформлення останнім
прийняття спадщини ОСОБА_7 за законом у
червні 1993 року.

З'ясовуючи ці обставини, суд констатує
(і це визнається стороною позивача), що
на день смерті ОСОБА_7 позивач разом з
дружиною - ОСОБА_10 постійно жив у
раніше самовільно (без належного
документального оформлення)
прибудованій ним до частини будинку, в
якій на день смерті ОСОБА_7 мешкали
ОСОБА_7 і ОСОБА_8, цегляній літній кухні
на єдиному подвір'ї, і продовжував
постійно жити у цій літній кухні до
звернення до суду з даним позовом, тоді
як ОСОБА_8 і після смерті матері до
своєї смерті продовжував постійно жити
у раніше належній ОСОБА_7 частині
будинку в будинковолодінні АДРЕСА_1; що
саме ОСОБА_8 за життя документально був
замовником виконаних робіт по
газопостачанню не тільки до частини
будинку, де він жив, але й до літньої
кухні, в якій жив позивач; і що за
змістом рішення Глухівського міського
суду від 20 січня 1995 року у справі №
2-30/1995 (а.с. 39) за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_10 (колишньої дружини позивача, з
якою він розлучився у 1994 році) про
виселення її з квартири АДРЕСА_1
позивачеві у даній справі було відомо
про звернення до суду ОСОБА_8 (вже як
зареєстрованого власника 28/75 частин в
зазначеному будинку) з позовом до
ОСОБА_10 про її виселення. Ці факти
підтвердила в суді й допитана свідком
сама ОСОБА_10.

Ці обставини дають суду підстави
визнати слушними доводи сторони
відповідачки щодо обізнаності
позивача у факті оформлення прийняття
ОСОБА_8 спадщини ОСОБА_7 за законом у 1993
році і не оспорювання після цього
позивачем своїх прав на спадщину
матері протягом майже 20 років, а відтак
- й наявність підстав для застосування
у даному спорі позовної давності як
підстави для відмови позивачу в
задоволенні його позовних вимог, і не
приймати доводи сторони позивача про
те, що ОСОБА_8 всупереч волі позивача та
таємно від нього оформив прийняття
спадщини ОСОБА_7 за законом і
відповідачка не на законних підставах
стала власницею спірного нерухомого
майна.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
11-13, 328, 256, 257, 261, 267 та п. 6 Прикінцевих та
Перехідних положень ЦК України, ст.ст.
71, 75 і 80 ЦК Української РСР 1963 року, а
також ст.ст. 1, 8-14, 15, 60, 61, 88 та 212-214 ЦПК
України, суд

в и р і ш и в.

Позов ОСОБА_5 залишити без
задоволення.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_3 950 грн. в порядку відшкодування
витрат, понесених нею на оплату
правової допомоги у справі.

Рішення суду може бути оскаржено
до Апеляційного суду Сумської області
шляхом подання до Глухівського
міськрайсуду апеляції на рішення суду.

Апеляція на рішення суду може бути
подана протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
розгляді справи, але не були присутніми
при проголошенні рішення, мають право
подати апеляцію на рішення суду
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення суду.

Суддя:

Повний текст рішення суду
виконаний суддею 12 березня 2014 року.