АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/60/14 Доповідач - Демкович Ю.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Козака І. О., Хоми М. В.,

при секретарі - Ханенко Т.І.

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3 /надалі «Нотаріус»/, ОСОБА_4, ОСОБА_1, Другого відділу Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції /надалі «Виконавча служба»/, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИЛА:

18.11.13 апелянт звернувся зі скаргою на рішення суду першої інстанції від 05.11.13, вважаючи, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Порушення вбачає, в тому, що суд першої інстанції спору не взяв до уваги той факт, що на момент вчинення попереднього договору третя особа не являлась власницею земельної ділянки, оскільки вона зареєстрована за ОСОБА_5 лише 02.03.13.

Зазначає, що посилання суду на те, що відсутні належні і допустимі докази передачі авансу позивачу не відповідають дійсності.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05.11.13 позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 18.06.13 Нотаріусом, зареєстрований у реєстрі за № 2164, про звернення стягнення з ОСОБА_2 400000,00 грн., передані ОСОБА_4, на підставі попереднього договору, посвідченого Нотаріусом 01.12.12 і зареєстрованого в реєстрі за № 4748 та договору про внесення змін до попереднього договору, посвідченого Нотаріусом 15.01.13 по р. 168.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення попереднього договору від 01.12.12 земельна ділянка належала третій особі, а не позивачу, а тому відповідач ОСОБА_1 не мав права укладати будь-які угоди щодо неї.

Також, суд констатував, що ОСОБА_1 не мав повноважень отримувати кошти внаслідок укладення угод із земельною ділянкою; що відсутні докази отримання ОСОБА_2 спірних коштів й що вказана сума є безспірною.

Суд зазначив, що порушено права позивача щодо стягнення з нього 400000,00 грн. та вчинено виконавчий напис з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки подані Нотаріусу документи не підтверджували безспірність заборгованості боржника перед стягувачем.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

У силу ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений Основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили допереднього договору, не вважається попереднім договором.

Встановлено, що 01.12.12 між ОСОБА_1, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, та ОСОБА_4 укладено попередній договір /надалі «Договір»/, який посвідчений Нотаріусом (реєстраційний № 4748) та 15.01.13 Договір про внесення змін до Договору (реєстраційний № 168).

Згідно із п.1.1 попереднього договору та п. 1 договору про внесення змін до Договору, сторони зобов'язувались терміном до 01.02.13 укласти та належним чином оформити договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,08 га, що розташована у с. Байківці Тернопільського району Тернопільської області, цільове призначення землі для житлової та громадської забудови (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд), кадастровий номер 020011857, яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 212595, виданого Байковецькою сільською радою 13.10.09.

На підтвердження зобов'язання та на забезпечення виконання Договору з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки під час підписання Договору Покупець передав, а Представник продавця одержав суму авансу в розмірі 400000,00 грн., що еквівалентна 50000,00 дол. США (п. 5.1 Договору).

Як встановлено судом першої інстанції, договір купівлі-продажу не був укладений з вини продавця.

На підставі заяви ОСОБА_4 Нотаріусом 18.06.13 вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2164, про звернення стягнення з ОСОБА_2, а саме 400000,00 грн. на підставі Договору, посвідченого 01.12.12 і зареєстрованого в реєстрі за № 4748 та договору про внесення змін до попереднього договору, посвідченого 15.01.13 по р. 168, передані ОСОБА_4

Даний виконавчий напис пред'явлено до примусового виконання, про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 03.07.13.

Відповідно до ст.ст. 34, 39, 87, 88^ Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють виконавчі написи за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. N 1172 (далі - Перелік).

Пунктом 1 Переліку встановлено, що для одержання виконавчого напису на нотаріально посвідчених угодах, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, подаються оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника і встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

ОСОБА_4 були додержані всі перелічені вище вимоги, а саме подані нотаріусу необхідні документи, які підтверджують безспірну заборгованість боржника та право вимоги якхтягувача.

При цьому, судова колегія враховує правовідносини, які виникли між сторонами спору, а саме: що відповідачем ОСОБА_4 сплачено аванс у розмірі 400000,00 грн., який є безспірною сумою повернення у випадку невиконання попереднього договору зі сторони продавця. Вказана умова передбачена Договором та цивільним законодавством.

Питання оспорюваності суми стягнення є надуманим позивачем, оскільки ОСОБА_4 не заявлялася вимога про застосування відповідальності позивача за умовами п. 5.3 Договору.

Твердження позивача про те, що ні нотаріус, ні уповноважена особа ОСОБА_1 не повідомила його про укладання попереднього договору та Договору про внесення змін до Попереднього Договору колегія суддів до уваги не бере, оскільки відповідно до довіреності від 25.03.11 ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 бути його представником в органах нотаріату з усіх питань, пов'язаних із підготовкою та збором необхідних документів для відчуження земельної ділянки, пл. 0, 08 га., яка розташована в с. Байківці Тернопільського району Тернопільської області, продати за ціну та на умовах на його розсуд; та надав йому право укладати та підписувати цивільно-правові договори, отримувати гроші за продану земельну ділянку.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Аналогічні положення містить ст. 239 ЦК України, а саме: правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Статтею 1003 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності' мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

У силу п. 1 ч. 1 ст. 1006 ЦК України, повірений зобов'язаний повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення.

У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався із вимогою до відповідача ОСОБА_1 про інформування ходу виконання його доручення щодо продажу згаданої земельної ділянки.

Дії повіреного не вийшли за обсяги уповноважень, наданих довірителем.

Також, не заслуговують на увагу твердження представника позивача про те, що нотаріус не з'ясовувала особу власника земельної ділянки з огляду на таке.

У судовому засіданні ОСОБА_6 ствердив, що на момент видачі довіреності позивач передав йому оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 212595, де власником значиться ОСОБА_2 Оригінал акту оглядався апеляційною інстанцією, копія на а.с. 32.

Щодj наявності акту у відповідача представник позивач пояснив, що останній скоріш за все був викрадений ОСОБА_1 у ОСОБА_2

Дані заперечення не терплять жодної критики з огляду добровільного уповноваження позивачем ОСОБА_6 продати цю земельну ділянку.

Крім цього, 01.12.12 під час укладення Договору Нотаріусом зроблені витяги щодо власника земельної ділянки, кадастровий № 020011857, та можливих її обтяжень і, як вбачається із витягів, власником спірної землі був ОСОБА_2 (а.с. 35-37). Оригінали витягів оглянуті апеляційною інстанцією.

У свою чергу, 05.10.12 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 0, 08 га, яка розташована у с. Байківці Тернопільського району Тернопільської області.

Твердження позивача про те, що Нотаріусом порушено вимог Закону України «Про нотаріат», а саме: що останній не врахував та не перевірив факту, що станом на 01.12.12 власником земельної ділянки, яка є предметом Попереднього Договору, була інша особа, а не ОСОБА_2, колегія суддів оцінює критично й не бере до уваги, оскільки, як вбачається із Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, на час укладання попереднього договору власником був ОСОБА_2

Право власності за ОСОБА_5 зареєстроване лише 02.03.13, про що свідчить копія витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Тобто, право власності у третьої особи виникло лише після державної реєстрації - 02.03.13.

Враховуючи вище наведене, судова колегія приходить до висновку, що Нотаріусом вірно вчинено виконавчий напис, а тому рішення суду слід скасувати, як таке, що постановлене із порушенням норм матеріального та процесуального права й, у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України, слід постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 через його безпідставність.

Судом першої інстанції невірно оцінені докази по справі , внаслідок чого неправильно застосовані норми матеріального права.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2013 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7 до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, другого відділу Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 114,70 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_8