У х в а л а

іменем україни

26 листопада 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та звернення стягнення на
предмет іпотеки,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 02 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4
та ОСОБА_5, в якому просило:

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль»
заборгованість за кредитним договором
від 04 вересня 2003 року №
2682/03-Ф в розмірі 102 208 грн 33 коп.;

- у рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 04
вересня 2003 року № 2682/03-Ф в розмірі 102 208
грн 33 коп. звернути стягнення на
предмет застави - незавершений
будівництвом житловий будинок
готовністю 92 %, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, та належить по Ѕ
частини позичальнику
ОСОБА_4 та майновому поручителю ОСОБА_5,
шляхом продажу на прилюдних торгах у
межах процедури виконавчого
провадження за ціною, визначеною
суб'єктом оціночної діяльності, але не
меншою ніж 161 143 грн.

На обґрунтування позовних вимог ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» посилалося на
те, що 04 вересня 2003 року між ним та
ОСОБА_4 було укладено кредитний договір
№ 2682/03-Ф з урахуванням додаткової угоди
до нього, за умовами якого банк надав
позичальнику кредит у розмірі
25 000,00 доларів США зі сплатою 8 % річних
та кінцевим строком повернення до 03
липня 2012 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором 05 вересня 2003 року між банком,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір
застави № 2682/03-Ф, за умовами якого
відповідачі передали в іпотеку банку
недобудований житловий будинок
готовністю 92 %, який
розташований по АДРЕСА_1, початковою
вартістю 161 143 грн.

Позивач вказав, що позичальник
належним чином не виконував умови
кредитного договору, у зв'язку з чим
утворилась заборгованість, яку банк
просив стягнути з ОСОБА_4, а також
просив у рахунок погашення виниклої
заборгованості звернути стягнення на
предмет застави.

Рішенням Тячівського районного суду
Закарпатської області від 20
лютого 2014 року позовні вимоги ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» 70 000 грн
заборгованості за кредитним договором.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 02 червня
2014 року апеляційну скаргу ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» задоволено
частково, рішення Тячівського
районного суду Закарпатської області
від 20 лютого 2014 року скасовано та
ухвалено нове рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

У рахунок погашення заборгованості за
договором про надання споживчого
кредиту від 04 вересня 2003 року № 2682/03-Ф,
укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_4 у розмірі
12 787,23 доларів США, що
еквівалентно 102 208 грн 33 коп., звернуто
стягнення на предмет застави за
договором застави від 05 вересня 2003 року
№ 2682/03-Ф, а саме: на
незавершений будівництвом житловий
будинок, готовністю 92 %, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що
належить по Ѕ частини позичальнику
ОСОБА_4 та майновому поручителю
ОСОБА_5, реалізувавши предмет застави
шляхом продажу на прилюдних торгах у
межах процедури виконавчого
провадження за початковою заставною
ціною, визначеною на підставі оцінки
майна суб'єктом оціночної діяльності,
на рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, але в будь-якому разі не
менше за вартість, визначену в договорі
про заставу.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм матеріального та
процесуального права, просять
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції і залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, врахував роз'яснення,
викладені у п. 41 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
(далі - Постанова), та дійшов висновку,
що сума заборгованості за кредитним
договором неспівмірна із вартістю
заставного майна, у зв'язку з чим
підлягає стягненню лише сума кредитної
заборгованості з ОСОБА_4

Зменшуючи розмір пені, місцевий суд
керувався положеннями ч. 3 ст. 551
ЦК України та виходив із того, що її
розмір значно перевищує розмір
кредитної заборгованості.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення про часткове
задоволення позовних вимог, дійшов
висновку, що позичальник належним
чином не виконував умови кредитного
договору, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка підлягає стягненню
шляхом звернення стягнення на предмет
застави; при цьому апеляційний суд
зазначив про відсутність підстав для
зменшення розміру пені, оскільки
відповідач із заявою про зменшення її
розміру не звертався, а у матеріалах
справи відсутні докази, які б надали
суду право зменшити її розмір.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини та усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає, що зазначеним
вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 04 вересня 2003
року між Акціонерним поштово-пенсійним
банком «Аваль», правонаступником якого
є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та
ОСОБА_4 було укладено кредитний договір
№ 2682/03-Ф, згідно з умовами
якого позичальник отримав кредит у
розмірі 25 000 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитними
коштами у розмірі 8 % з кінцевим
терміном погашення до 03 вересня
2010 року (а. с. 5).

На забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним кредитним договором 05
вересня 2003 року між ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було
укладено договір про заставу
№ 2682/03-Ф, згідно з умовами якого
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 передали у заставу
банку незавершений будівництвом
житловий будинок готовністю 92 % за
АДРЕСА_1, який належить відповідачам на
підставі будівельного паспорта,
виданого Виконавчим комітетом
Тячівської районної ради народних
депутатів 23 липня 2002 року, рішення
виконкому Тячівської міської ради
народних депутатів від 15 червня 1989 року
№ 56, акта про відведення земельної
ділянки від червня 1992 року та дозволу
на право виконання будівельних робіт.
Обумовлена сторонами договору ціна
предмета застави становила 161 143 грн (а.
с. 11).

06 липня 2010 року між банком на ОСОБА_4
була укладена додаткова угода № 2682/03-Ф
до кредитного договору від 04 вересня
2003 року № 2682/03-Ф, згідно з умовами
якої сторони домовились продовжити
строк погашення кредиту до 03 липня 2012
року (а. с. 8, 9).

Судами встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що позичальник
належним чином не виконував умови
кредитного договору, у зв'язку з чим
утворилась заборгованість у розмірі 102
208 грн 33 коп., яка складається із
заборгованості за кредитом,
заборгованості за простроченими
відсотками та пені за несвоєчасне
погашення кредиту і відсотків, а
вартість незакінченого будівництвом
спірного житлового будинку згідно з
висновком ТВП «Техбуд-Сервіс» від 21
січня 2014 року складає 837
892 грн.

У доводах касаційної скарги
позичальник не заперечує наявність у
нього боргу за кредитним договором,
проте не згодний з його розміром суми,
нарахованої банком на час ухвалення
рішення судом першої інстанції в
лютому 2014 року, оскільки ним 19
листопада 2013 року було сплачено
частину боргу в розмірі 20 781 грн, яка
банком в розрахунок заборгованості не
була включена.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено,
що за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник повинен відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу
виконувати взяті на себе зобов'язання
належним чином (ст. 526 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. Стягнення з боржника, який
порушив грошове зобов'язання, сум
індексації грошового боргу та
процентів не перешкоджає стягненню у
передбачених законом або договором
випадках неустойки (пені) за
прострочення виконання грошового
зобов'язання, оскільки відповідно до ч.
1 ст. 550 ЦК України право на неустойку
виникає незалежно від наявності у
кредитора збитків, завданих
невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Частиною 3 ст. 549 ЦК України визначено,
що пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням
ст. 3 ЦК України щодо загальних засад
цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10
ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти
сторонам у здійсненні їхніх прав надає
право суду зменшити розмір неустойки
за умови, що її розмір значно перевищує
розмір збитків.

Суд апеляційної інстанції,
переглядаючи рішення місцевого суду,
на порушення приписів ст. ст. 303, 304 ЦПК
України та положення ч. 3 ст. 551 ЦК
України уваги не звернув, не врахував,
що розмір пені, яка підлягає стягненню
з боржника, значно перевищує розмір
збитків і може бути зменшений судом; не
здійснив розрахунок заборгованості з
урахуванням погашеної 19 листопада 2013
року ОСОБА_4 частини боргу в розмірі 20 781
грн, яка банком не була включена в
розрахунок заборгованості, тому
апеляційному суду необхідно зробити
мотивувальний висновок щодо
встановленої ним суми заборгованості,
а також надати оцінку співмірності
суми заборгованості за кредитом та
вартості заставного майна.

Також суд апеляційної інстанції при
новому розгляді справи повинен
врахувати правову позицію Верховного
Суду України щодо застосування
ч. 3 ст. 551 ЦК України, викладену у
постанові від 03 вересня 2014 року в
справі № 6-100цс14, яка відповідно до ст.
360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх
судів України.

Допущені судом апеляційної інстанції
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення апеляційного суду із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

За викладених обставин рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 02 червня 2014 року не може
бути обґрунтованим та законним, а тому
підлягає скасуванню із направленням
справи на новий судовий розгляд до
апеляційного суду з підстав,
встановлених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 02 червня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

Г.В. Юровська