Справа № 446/228/10 Головуючий у 1 інстанції: Самсін М.Г.
Провадження № 22-ц/783/4173/14 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. М.
Провадження № 22-ц/783/3567/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі: головуючого судді Курій Н.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Тропак О.В., за секретаря Куцика І.Б.,

з участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

ОСОБА_4, його представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 29 грудня 2010 року та на додаткове рішення Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 03 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа ТзОВ Західелітбуд про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2009 року ОСОБА_4 звернувся з позовом в суд та, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 солідарно на його користь матеріальну шкоду в сумі 189 256, 24 грн. та суму індексації боргу 32 540,07 грн. (загальна сума матеріальної шкоди 221 796, 31 грн.) та моральну шкоду в розмірі 100 000, 00 грн., а також просив стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 солідарно на його користь судові витрати у справі, зокрема: державне мито в розмірі 6700 грн., оплату інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи 250 грн., оплату за проведення експертного автотоварознавчого дослідження щодо визначення вартості матеріального збитку 650 грн., оплату роботи адвоката його представника 4500 грн., а всього судових витрат в сумі 12 100 грн.

ОСОБА_4 обґрунтував свої позовні вимоги тим, що спричинена йому в ДТП шкода відповідно до чинного законодавства відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, а також відповідно до ч. 2 ст. 1178 ЦК України особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, тому позивач, посилаючись на те, що співвласниками автомобіля Мерседес-Бенц 300D на момент ДТП, на його думку, були ОСОБА_6 та покійний ОСОБА_7, який на момент смерті перебував у шлюбі з ОСОБА_2 і яка є його спадкоємцем, просив солідарно стягнути з них зазначену вище заподіяну йому матеріальну шкоду.

Крім того, позивач зазначив, що внаслідок ДТП, яка мала місце 29.11.2008 року, йому спричинена також моральна шкода, яка полягала в тому, що він під час ДТП отримав легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоровя у вигляді краєвого перелому пяткової кістки лівої ноги, що позбавило його можливості займатися бізнесом та улюбленими видами спорту. Позивач також стверджував, що після ДТП у нього дуже погіршився стан здоровя.

ОСОБА_4Ф також зазначав, що внаслідок ДТП повністю виведений з ладу його автомобіль ОСОБА_8 Дискавері 2.5 TDI, державний номер НОМЕР_1, внаслідок чого він не має можливості підтримувати нормальні стосунки з колегами по бізнесу та спорту, а також клієнтами, а тому він вважає, що розмір моральної шкоди в 100 000 грн. є обґрунтованим.

Рішенням Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 29 грудня 2010 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з відповідачів в користь позивача 189 256 грн. 24 коп. матеріальної шкоди, 30 000 грн. морального відшкодування, завданих пошкодженням автомобіля та спричиненням тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнуто також понесені судові витрати.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати з ухваленням нового, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом неправильно застосовано ст.1166, ч.2ст.1178 ЦК України, оскільки не встановлено, чи є підстави загальної відповідальності та не встановлено коло осіб, які повинні бути залучені до розгляду справи, через те, що покійний ОСОБА_7, який керував автомобілем марки Мерседес, номерний знак НОМЕР_2, не був його власником чи співвласником, а перебував у трудових відносинах з ТзОВ Західелітбуд і загинув, перебуваючи на роботі.

Апелянт стверджує, що судом не залучено до участі в справі НАСК Оранта.

Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції, посилаючись в рішенні на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, не оглядав цих матеріалів. З відповіді прокуратури вбачається, що зазначена постанова скасована, а матеріали направлені для додаткової перевірки.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Камянка - Бузького районного суду Львівської області від 29 грудня 2010 року скасовано, а позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 з участю третьої особи - ТзОВ Західелітбуд про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2012 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа - ТзОВ Західелітбуд про відшкодування матеріальної та моральної шкоди передано апеляційному суду Львівської області на новий розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 жовтня 2013 року вищезазначену справу за клопотанням представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 знято з апеляційного розгляду та направлено до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 03 лютого 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суми індексації боргу в розмірі 32 540 грн. 07 коп.

Суд також стягнув з ОСОБА_6, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати, сплачені останнім за проведення експертного авто-товарознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку в розмірі 650 грн., оплату роботи адвоката представника позивача в розмірі 4 500 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що постанова, якою було встановлено винну в дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_7 скасована, а тому підстав для задоволення позову у суду першої інстанції не було.

Апелянт також не погоджується із стягненням витрат на правову допомогу в розмірі 4 500 грн., оскільки вважає, що ОСОБА_9 приймав участь у справі як представник, а не як особа, яка надає правову допомогу, позивачем не наведено розрахунку та не представлено належних доказів на підтвердження таких витрат, крім того, суд не врахував, що до 01 січня 2012 року граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу визначались постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року №590.

Апелянт зазначає, що стягнення витрат за проведення автотоварознавчого експертного дослідження є не правильним, оскільки експертиза проведена не була.

Апелянт просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення ОСОБА_4 та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини другої ст.303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи та вирішити спір у межах заявлених позовних вимог та зібраних у справі доказів.

Указаних вимог суд першої інстанції не дотримав, не встановив дійсних обставин справи.

З матеріалів справи встановлено, що 29 листопада 2008 року, близько 06.30 год., на 21 км автодороги Н-17, сполучення Львів-Луцьк відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів Ленд Ровер, номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 та Мерседес, номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_7.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується виною особою.

У постанові від 06 лютого 2014 року про закриття кримінального провадження №0000043 зазначено, що з технічної точки зору причиною настання дорожньо-транспортної пригоди стала суперечність дій водія автомобіля Мерседес, номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_7 технічним вимогам пунктів 12.1, 13.1 та вимогам дорожньої розмітки 1.1. розділу 34 чинних Правил дорожнього руху України, які виразилися в тому, що водій автомобіля Мерседес, номерний знак НОМЕР_2 не впорався з керуванням, виїхав на зустрічну смугу руху, де зіткнувся з транспортним засобом Ленд Ровер, номерний знак НОМЕР_1, внаслідок чого загинув. Кримінальне провадження №0000043 від 03 червня 2013 року закрите на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що вина ОСОБА_7 встановлена та підтверджується матеріалами досудового розслідування.

Суд не бере до уваги посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не встановлено коло осіб, які повинні бути залученими до справи, а саме - не залучено відповідачем ТОВ Західелітбуд, з яким ОСОБА_7 перебував у трудових відносинах і загинув, перебуваючи на роботі, а автомобіль, яким керував ОСОБА_7 був у оренді на вказаному підприємстві, з огляду на таке.

Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії ВСС №354268 та листа Червоноградського ВРЕР ДАІ №1152 від 21 квітня 2010 року встановлено, що власником автомобіля Мерседес, номерний знак НОМЕР_2 станом на час дорожньо-транспортної пригоди була ОСОБА_6.

28 жовтня 2008 року між ОСОБА_6 та ТОВ Західелітбуд укладено договір оренди легкового автомобіля Мерседес, номерний знак НОМЕР_2. Зазначений договір укладений у письмовій формі, в той час, як відповідно до вимог ч. 2 ст. 799 ЦК України договір оренди транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частина друга вищенаведеної норми передбачає, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У п. 6 висновків Верховного Суду України, які зазначені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2012 року зазначено, що згідно зі ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним не лише у разі, якщо він не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом. Правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (постанова Верховного Суду України від 19 грудня 2012 р. у справі N 6-87цс12).

Оскільки в ході розгляду справи відповідачами не було надано доказів виконання договору (оплата за договором оренди, ін.) чи рішення суду про визнання договору дійсним, суд доходить переконання, що договір оренди №7 від 28 жовтня 2008 року є нікчемним.

Відповідно до п. 2.1.б Правил дорожнього руху України (в редакції, чинній станом на час дорожньо транспортної пригоди), водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: реєстраційний документ на транспортний засіб, а у разі відсутності в транспортному засобі його власника, крім того, - свідоцтво про право спільної власності на цей транспортний засіб чи тимчасовий реєстраційний талон.

Згідно з ч. 4 ст. 1187 ЦК України, якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

З урахуванням зазначеного вище, апеляційний суд доходить висновку, що ОСОБА_7 керував транспортним засобом Мерседес, номерний знак НОМЕР_2 без достатніх правових підстав, і цьому сприяла недбалість власника транспортного засобу - ОСОБА_6, яка повинна нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу у результаті дорожньо-транспортної пригоди спільно із водієм ОСОБА_7 у частці, що визначається за рішенням суду.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 грудня 2012 року №6-25813 св 12.

Ураховуючи обставини справи, суд вважає, що шкода, завдана позивачу повинна бути відшкодована спільно власником та водієм транспортного засобу в наступних частках: з власника транспортного засобу ОСОБА_6 належить стягнути 20% від заподіяної матеріальної шкоди, із водія ОСОБА_7 80% від розміру шкоди.

З огляду на те, що винуватець дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 загинув на місці пригоди, в силу ч. 1 ст. 1231 ЦК України, обовязок відшкодувати майнову шкоду переходить до спадкоємців.

Із матеріалів спадкової справи встановлено, що спадкоємцями покійного є його дружина - ОСОБА_2, яка успадкувала 1/5 майна, належного покійному, дочка - ОСОБА_10, яка успадкувала 2/5 частки спадкового майна та син - ОСОБА_11, який успадкував 2/5 частки спадкового майна.

Частиною першою ст. 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки позов заявлений лише до одного із спадкоємців, апеляційний суд, в силу ст. 303 ЦПК України, вирішує питання про розгляд заявлених позовних вимог та кола осіб, визначених позивачем. З огляду на те, що ОСОБА_2 успадкувала 1/5 частку спадкового майна, вона має обовязок відшкодувати шкоду, заподіяну ОСОБА_7 у відповідній частці.

Визначаючи розмір заподіяної матеріальної шкоди, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно з висновком спеціаліста експертного автотоварознавчого дослідження щодо визначення вартості матеріального збитку №27 від 27 січня 2009 року, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Ленд Ровер, номерний знак НОМЕР_1 визначається у розмірі його ринкової вартості на момент до цього пошкодження та становить 189 256 грн. 24 коп.

За проведення зазначеного вище експертного дослідження позивачем сплачено 650 грн. (189256,24+650=189906,24).

Відповідно до повідомлення та наданих платіжних документів ВАТ НАСК Оранта №5-01/53 від 13 січня 2012 року, страхова компанія провела виплату страхового відшкодування на користь позивача - ОСОБА_4 в сумі 35 000 грн.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції була призначена судова експертиза з метою визначення вартості залишків транспортного засобу Ленд Ровер, номерний знак НОМЕР_1, однак, у висновку №2292 експерт зазначив, що звязку із відсутністю необхідних вихідних даних визначити вартість автомобіля Ленд Ровер, номерний знак НОМЕР_1 після дорожньо-транспортної пригоди не представляється можливим (мовою оригіналу).

Відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля від 10 квітня 2009 року, позивач ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_12 купив автомобіль Ленд Ровер, який за висновком експертизи після ДТП ремонту не підлягає. За залишки транспортного засобу Ленд Ровер, номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_4 отримав 8 000 грн. (т.2 а.с.194). Інших доказів, які б спростували зазначену інформацію судом не здобуто та сторонами не представлено.

Таким чином, розмір матеріальної шкоди, визначеної експертом, належить зменшити на суму страхового відшкодування та вартості залишків після дорожньо транспортної пригоди автомобіля Ленд Ровер, номерний знак НОМЕР_1, отриманої за договором купівлі-продажу (189 906,24 грн. 35 000,00 грн. 8 000,00 грн. = 146 906, 24 грн.)

З урахуванням висновку апеляційного суду про розподіл у відсотках відповідальності власника транспортного засобу та винної особи, та розрахунку суми матеріальної шкоди, із ОСОБА_6 належить стягнути (146 906, 24 грн. х 20%) 29 381 грн. 25 коп. матеріальної шкоди.

Своєю чергою, з ОСОБА_2 належить до стягнення сума, пропорційна до частки успадкованого майна, тобто 1/5 від 80% (100-20), що становить (146 906,24 грн. х 80% : 5) 23 505,00 грн. матеріальної шкоди з урахуванням того, що вартість успадкована майна дозволяє сплатити зазначену суму.

Статтею 1231 ЦК України передбачено, що до спадкоємця переходить обов'язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя.

Оскільки моральна шкода за життя спадкодавця на користь позивача присуджена не була, апеляційний суд доходить висновку, що вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідачки ОСОБА_2 безпідставні.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_6 апеляційний суд виходить із того, що остання не причетна до дорожньо транспортної пригоди, не вчиняла протиправних діянь, які призвели до важких наслідків, а тому суд не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди з ОСОБА_6

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів 32 540 грн. 07 коп. інфляційних витрат, у додатковому рішенні не обґрунтував під ставність такого висновку. Відтак, в цій частині з додатковим рішенням районного суду погодитися неможливо з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредиторів зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначена норма закону встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору та не може бути застосована до правовідносин, що виникли із заподіяння шкоди.

Такої ж позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні № 6-49078св12 від 12 червня 2013 року.

Щодо розподілу судових витрат у справі, то апеляційний суд виходить з такого.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на інформаційно-технічне забезпечення; витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

В матеріалах справи є договір про надання адвокатських послуг, укладений між позивачем та ОСОБА_13, однак, докази оплати послуг за даним договором у матеріалах справи відсутні. Корінець квитанції №07/09 від 09 січня 2010 року на суму 4 500 грн. не може бути доказом оплати послуг адвоката, оскільки виданий адвокатським обєднанням Феміда Груп, яке не брало участі у розгляді справи.

Відтак, не можна погодитись з ухваленим судом першої інстанції рішенням у частині відшкодування витрат на правову допомогу. Стягуючи із відповідачів 4 500 грн., суд першої інстанції виходив із того, що такі витрати пов'язані з оплатою правової допомоги фахівця у галузі права та вони підтверджені документально.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 47 ЦПК України, учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі, є секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу.

Згідно із ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Як встановлено з матеріалів справи, позовна заява підписана позивачем, також суд не постановляв ухвалу про допуск до участі у справі представника як особи, яка надає правову допомогу. Документ про те, що представник позивача є фахівцем у галузі права у матеріалах справи відсутній.

Згідно з договором від 15 січня 2009 року, представнику позивача ОСОБА_13 позивачем надано повноваження свого представника, саме у такому процесуальному статусі відповідно до наявних у справі журналів судових засідань ОСОБА_13 брав участь у справі.

Таким чином, ОСОБА_13 приймав участь у розгляді справи як представник позивача на підставі договору із повноваженнями представника, передбаченими ст. 44 ЦПК України, а тому є безпідставними висновки суду про те, що сплачені позивачем 4 500 грн. є витратами на правову допомогу.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З урахуванням наведеного, й того, що позовні вимоги ОСОБА_4 необхідно задовольнити частково, апеляційний суд доходить висновку, що із ОСОБА_6 належить стягнути 224 грн. 54 коп. сплаченого позивачем державного мита (з розрахунку, що на час подання позову відповідно до чинного законодавства за майнову вимогу позивачу належало сплатити лише 1700 грн. державного мита, а не 6700 грн.) та 33 грн. 02 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (з 250 грн., сплачених позивачем), із ОСОБА_2 належить стягнути 179 грн. 63 коп. сплаченого позивачем державного мита та 26 грн. 42 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Керуючись п.3 ч.1 ст.307, п.1,п.4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст.314, ст.316, ст.317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 29 грудня 2010 року та додаткове рішення Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 03 лютого 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа ТзОВ Західелітбуд про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_4 29 381 (двадцять девять тисяч триста вісімдесят одну) грн. 25 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, 224 (двісті двадцять чотири) грн. 54 коп. сплаченого державного мита та 33 (тридцять три) грн. 02 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 23 505 (двадцять три тисячі пятсот пять) грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 179 (сто сімдесят девять) грн. 63 коп. сплаченого державного мита та 26 (двадцять шість) грн. 42 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Мельничук О.Я.

ОСОБА_14