Провадження №2/761/5129/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 листопада 2014 року Шевченківський
районний суд м.Києва

в складі: головуючого - судді :
Пономаренко Н.В.

при секретарі :
Клим Т.О.

з участю позивача::
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі,
гідності, ділової репутації та
спростування розповсюдженої
недостовірної інформації, суд,-

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із
вказаним позовом до гр.ОСОБА_2 в якому
просив визнати факт поширення
відповідачем відносно позивача
недостовірної інформації, що за своїм
змістом і формою порочать честь,
гідність та ділову репутацію, порушує
особисті немайнові права та
спростувати, а саме:

- у доповідній записці від 04.02.2013 № 18-48/25
- « Про ведення Бази даних об»ектів
внутрішнього аудиту ОСОБА_1.
власноручно зазначив при заповненні
бланку щорічної оцінки виконання
державним службовцем посадових обов
'язків та завдань»;

- у службовій записці від 26.03.2013 № 18-48/83 -
«ОСОБА_1 систематично неналежно
виконує службові обов'язки. Не
виконавши Ваше (заступника Міністра
юстиції-керівника апарату Сєдова А.Ю.,)
доручення від 18.03.2013 щодо ознайомлення
з посадовою інструкцією, головний
спеціаліст ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 139
КЗпП України та ст. 10 Закону України
«Про державну службу»;.

- у поданні від 05.02.2013 № 18-48/58 - «За
результатами роботи ОСОБА_1. протягом
2012 року спостерігається різке зниження
якості виконання покладених на нього
функціональних обов'язків, якості
проведеного ним внутрішнього аудиту
ГУЮ у Закарпатській області»;

- у формі бланка щорічної оцінки
виконання посадових обов'язків і
завдань за 2012 рік - «При аудиті ФГД ГУЮ в
Закарпатській області займався
вивченням питань, не передбачених
програмою. Рівень виконання посадових
обов»язків недостатній»;

- у Табелю обліку використання робочого
часу Управління внутрішнього аудиту за
січень 2013 року - «відсутність на роботі
22 січня 2013 року протягом всього
робочого часу» (а.с.51-53).

Крім того, просив стягнути із
відповідача на свою користь
компенсацію за відрив від звичайних
занять (пропорційно від розміру
мінімальної заробітної плати),
пов»язану із явкою до суду згідно ст.85
ЦПК України, а також судові витрати,
пов»язані із відправкою поштової
кореспонденції до суду.

В судовому засіданні позивач
позовні вимоги підтримав з підстав,
викладених в позові, просив суд їх
задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове
засідання не з»явився, про день, час і
місце розгляду справи повідомлявся
належним чином, причину неявки суду не
повідомив, тому суд, з урахуванням
думки позивача, який заперечував проти
розгляду справи у заочному
провадженні, розглянув справу у
відсутності відповідача.

Суд, вислухавши пояснення
позивача, з»ясувавши обставини справи,
дослідивши письмові докази, прийшов до
висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з ст. 32 Конституції
України кожному гарантується судовий
захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї та права вимагати
вилучення будь-якої інформації, а також
право на відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням та
поширенням такої недостовірної
інформації.

Положеннями ст. 15 ЦК України
встановлено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
та (або) членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Згідно ч.4 ст. 277 ЦК України
спростування недостовірної інформації
здійснюється особою, яка поширила
інформацію. Поширення інформації, яку
подає посадова чи службова особа при
виконанні своїх посадових (службових)
обов'язків, вважається юридична особа,
у якій вона працює.

Вимоги ч.5 ст. 277 ЦК України
передбачають, якщо недостовірна
інформація міститься в документі, який
прийняла (видала) юридична особа, це
документ має бути відкликаний.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 15 Постанови «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за №
1 (надалі - Постанова), що при розгляді
справ зазначеної категорії суди
повинні мати на увазі, що юридичним
складом правопорушення, наявність
якого може бути підставою для
задоволення позову, є сукупність таких
обставин: а) поширення інформації,
тобто доведення її до відома хоча б
одній особі у будь-який спосіб; б)
поширена інформація стосується певної
фізичної чи юридичної особи, тобто
позивача; в) поширення недостовірної
інформації, тобто такої, яка не
відповідає дійсності; г) поширення
інформації, що порушує особисті
немайнові права, тобто або завдає шкоди
відповідним особистим немайновим
благам, або перешкоджає особі повно і
своєчасно здійснювати своє особисте
немайнове право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.

Під час розгляду вказаної цивільної
справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 з
21.11.2011 року по 15.01.2014 року працював на
посаді головного спеціаліста
Управління внутрішнього аудиту
Міністерства юстиції України (до цього
- Контрольно-ревізійне управління).

У цьому ж підрозділі на посаді
начальника вказаного управління
працював до 30.09.2013 ОСОБА_2 - відповідач у
вказаній справі.

Також, судом достовірно встановлено, що
у доповідній записці від 4.02.2013 №18-48/25,
складеної відповідачем ОСОБА_2 дійсно
міститься зазначена в позовних вимогах
інформація: « Про ведення Бази даних
об»ектів внутрішнього аудиту ОСОБА_1.
власноручно зазначив при заповненні
бланку щорічної оцінки виконання
державним службовцем посадових обов
'язків та завдань»(а.с.7).

У поданні від 05.02.2013 № 18-48/58, складеного
також начальником Управління
внутрішнього аудиту ОСОБА_2 міститься
зазначена в позовних вимогах
інформація: «За результатами роботи
ОСОБА_1. протягом 2012 року
спостерігається різке зниження якості
виконання покладених на нього
функціональних обов'язків, якості
проведеного ним внутрішнього аудиту
ГУЮ у Закарпатській області»(а.с.12).

У формі бланка щорічної оцінки
виконання посадових обов'язків і
завдань за 2012 рік в розділі 3. дійсно
міститься напис: «При аудиті ФГД ГУЮ в
Закарпатській області займався
вивченням питань, не передбачених
програмою. Рівень виконання посадових
обов»язків недостатній» і вказаний
бланк щорічної оцінки виконання
державним службовцем посадових
обов»язків і завдань підписано, окрім
позивача, ще й безпосереднім
керівником ОСОБА_1 - ОСОБА_5, а
затверджено керівником вищого рівня -
ОСОБА_2 (а.с.11 зворот).

У службовій записці від 26.03.2013 № 18-48/83,
яка була складена і підписана ОСОБА_2,
міститься, зокрема, і наступна
інформація: «ОСОБА_1 систематично
неналежно виконує службові обов'язки.
Не виконавши Ваше (заступника Міністра
юстиції-керівника апарату Сєдова А.Ю.,)
доручення від 18.03.2013 щодо ознайомлення
з посадовою інструкцією, головний
спеціаліст ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 139
КЗпП України та ст. 10 Закону України
«Про державну службу» (а.с.19-20).

У Табелі обліку використання робочого
часу Управління внутрішнього аудиту за
січень 2013 року зазначено як
відсутність на роботі 22 січня 2013 року
протягом всього робочого часу
позивача. Разом із тим, вказаний табель
був підписаний не тільки відповідачем,
а й іншими службовими особами (а.с.22).

Згідно п. 11 вказаної Постанови
зазначено, що у випадку поширення
недостовірної інформації, яку подає
посадова чи службова особа при
виконанні своїх посадових (службових)
обов'язків, відповідачем є юридична
особа, в якій вона працює. У разі
поширення такої інформації посадовою
чи службовою особою для визначення
належного відповідача необхідно
з'ясовувати, від імені кого ця особа
виступає. Якщо посадова чи службова
особа виступає не від імені юридичної
особи і не при виконанні посадових
(службових) обов'язків, то належним
відповідачем є саме вона.

А в даному випадку позивач
звернувся із вказаними позовними
вимогами до відповідача ОСОБА_2 саме як
до фізичної особи, пояснюючи це тим, що
останній наразі не працює в Управлінні
внутрішнього аудиту. Судом встановлено
і не заперечувалось позивачем, що
ОСОБА_2 під час складання та
підписування зазначених документів,
перебував на посаді начальника
Управління внутрішнього аудиту
Міністерства юстиції України, був
керівником ОСОБА_1 та при складанні
вищевказаних документів за своїм
підписом, як начальника Управління,
діяв від імені юридичної особи та був
під час виконання своїх службових
обов»язків наділений всіма
повноваженнями начальника Управління
внутрішнього аудиту згідно визначених
посадових обов»язів.

Дані документи були складені
відповідачем ОСОБА_2 як посадовою
особою при здійсненні своїх службових
(посадових) обов'язків. А тому,
відповідно, у разі незгоди із змістом
вказаних документів певної особи, ця
особа має звернутися із відповідним
позовом саме до юридичної особи, а не до
відповідної службової особи, яка
складала вказані документи (чи за чиїм
підписом вони були складені).

Відповідно до положень ст. 30 ЦПК
України сторонами у цивільному процесі
є позивач та відповідач, якими
відповідно можуть бути фізичні та
юридичні особи.

Разом із тим, із вищевикладеного
вбачається, що ОСОБА_2, як фізична особа,
є неналежним відповідачем по даній
цивільній справі, а тому зазначені
позовні вимоги позивача, є
необґрунтованими та безпідставними та
відповідно такими, що не підлягають
задоволенню, оскільки заявлені до
неналежного відповідача.

Однією з засад судочинства,
регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. У
відповідності до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

На основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які було посилання, як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні, оцінивши їх
належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин,
та правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин, суд
прийшов до висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Судові витрати розподілені за
правилами ст.88 ЦПК України і вимоги
позивача стягнути із відповідача на
свою користь компенсацію за відрив від
звичайних занять (пропорційно від
розміру мінімальної заробітної плати),
пов»язану із явкою до суду згідно ст.85
ЦПК України, а також судові витрати,
пов»язані із відправкою поштової
кореспонденції до суду в даному
випадку також задоволенню не
підлягають у зв»язку із відмовою у
задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.32, 34, 68, п. 4 ч. 3 ст. 129, Конституції
України ст.ст. 275, 277, 297 ЦК України,
Законом України «Про інформацію»,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи», ст. ст. 10, 11, 57, 60, 179, 208,
209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про захист честі, гідності,
ділової репутації та спростування
розповсюдженої недостовірної
інформації - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення шляхом подачі
апеляційної скарги. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя :