Справа № 343/1820/13-ц
Провадження № 22-ц/779/589/2014
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М.,
Ясеновенко Л.В.

секретаря Драганчук У.М.

з участю апелянта ОСОБА_2, її
представника ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про захист честі,
гідності, відшкодування моральної та
матеріальної шкоди за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського
районного суду Івано-Франківської
області від 24 січня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 24 січня
2014 року відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про захист
честі, гідності, відшкодування
моральної та матеріальної шкоди.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
посилається на неповне з'ясування
судом обставин справи, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що ухвалюючи
оскаржуване рішення суд не дав оцінки
фактам поширення відповідачем щодо неї
недостовірної інформації, зіславшись
на рішення Конституційного Суду
України від 10.04.2003 року, яке стосується
права особи на звернення з заявою до
правоохоронних органів. Однак, нею в
позові було зазначено, що поширення
недостовірної інформації було
здійснене не шляхом звернення до
правоохоронних органів, а внаслідок
звернення відповідача до керівника ДНЗ
«Теремок» Долинського ГПЗ та поширення
працівникам даного закладу
недостовірної інформації 21.05.2013 року.
Також нею зазначалось, що недостовірна
інформація щодо неї була поширена і на
батьківських зборах. Таким чином суд в
порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України не в
повній мірі встановив фактичні
обставини справи, не перевірив доводи
позивача, а рішення суду не відповідає
фактичним обставинам справи.

Також апелянт вказує, що в порушення
вимог ч.ч. 3, 4 ст. 212 ЦПК України в рішенні
суду відсутні будь-які мотиви не
прийняття до уваги показів свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, висновків
прокуратури та акту службової
перевірки.

З наведених підстав апелянт просить
рішення Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 24 січня
2014 скасувати та ухвалити нове рішення,
яким її позов задовольнити.

У засіданні апеляційного суду апелянт
та її представник доводи апеляційної
скарги підтримали з наведених у ній
мотивів.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник в
судовому засіданні доводи апеляційної
скарги не визнали, рішення суду першої
інстанції вважали законним і
обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін та їх представників, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та
правильність застосування судом норм
матеріального і процесуального права у
вирішенні даного спору, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
слід відхилити з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_9 в частині визнання
недостовірною інформації, поширеної
ОСОБА_4 стосовно неї, про побиття її
неповнолітнього сина та зобов'язання
спростувати недостовірну інформацію
на батьківських зборах дитячого
дошкільного закладу Долинського ГПЗ
«Теремок», суд першої інстанції
виходив з того, що звернення
відповідача до органу прокуратури з
приводу неправомірних дій вихователя
дитячого садка, до функціональних
обов'язків якого входить виховання
дитини з дотриманням вимог ст.ст. 4, 28
Закону України «Про дошкільну освіту»
не може вважатися поширенням
відомостей, які порочать честь,
гідність чи ділову репутацію або
завдають шкоди інтересам цих осіб. Не
були поширені такі відомості і на
колективних батьківських зборах,
оскільки порядком денним вказаних
зборів був розгляд та обговорення
скарги ОСОБА_4 до органів прокуратури
на неправомірні дії вихователя ОСОБА_2
щодо її сина, що підтверджується
протоколом вказаних зборів.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4
моральної та матеріальної шкоди, суд
першої інстанції виходив з того, що
вказані позовні вимоги безпосередньо
пов'язані з вимогами про визнання
недостовірною інформації та
зобов'язання спростувати таку
інформацію, а тому за відсутності факту
неправомірності дій відповідача, такі
вимоги є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

В силу дії ст. 68 Конституції України
кожен зобов'язаний неухильно
додержуватися Конституції України та
законів України, не посягати на права і
свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що
відповідно до Конституції України
фізична особа, зокрема, має право на
повагу до гідності та честі.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

В силу дії ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична
особа, яка поширює інформацію,
зобов'язана переконатися в її
достовірності.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в пункті 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року №1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»,
недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК
негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності). Негативною слід
вважати інформацію, в якій
стверджується про порушення особою,
зокрема, норм чинного законодавства,
вчинення будь-яких інших дій
(наприклад, порушення принципів моралі,
загальновизнаних правил співжиття,
неетична поведінка в особистому,
суспільному чи політичному житті тощо)
і яка, на думку позивача, порушує його
право на повагу до гідності, честі чи
ділової репутації.

Судом першої інстанції установлено та
вбачається з матеріалів справи, що
напередодні 21.05.2013 року між вихователем
дошкільного навчального закладу
ясла-садок «Теремок» (надалі ДНЗ), що є
структурним підрозділом Долинського
газопереробного заводу ПАТ «Укрнафта»,
ОСОБА_2 та мамою вихованця ДНЗ ОСОБА_4
була телефонна розмова про
необхідність здійснення оплати
заборгованості за дитячий садок. 21.05.2013
року ОСОБА_4 прийшла до завідуючої ДНЗ і
в присутності інших працівників
поскаржилась на те, що вихователь
ОСОБА_2 20.05.2013 року під час обіду побила
її сина за те, що він не хотів їсти.
Завідуюча ДНЗ заперечила, що такого не
може бути і запевнила, що все вияснить.

27.05.2013 року ОСОБА_4 звернулася до
Долинського міжрайонного прокурора в
Івано-Франківській області із заявою з
приводу того, що вихователь ДНЗ
«Теремок» ОСОБА_2 кричала на її сина
ОСОБА_10 та штовхнула його в спину під
час обіду (а.с. 7).

Відповідно до акту службової перевірки
від 06.06.2013 року, складеного комісією в
складі посадових осіб Долинського ГПЗ,
якому підвідомчий ДНЗ «Теремок», за
результатами розгляду заяви ОСОБА_4
комісія прийшла до висновку, що факти
протиправних дій вихователя ДНЗ
ОСОБА_2, викладені в заяві ОСОБА_4 не
знайшли свого підтвердження (а.с. 9-10).

06.06.2013 року було проведено загальні
збори працівників ДНЗ по обговоренню
скарги ОСОБА_4 (а.с. 11-15).

На 10.06.2013 року були призначені та
відбулись батьківські збори з порядком
денним: розгляд і обговорення скарги п.
ОСОБА_4 про неправомірні дії вихователя
ОСОБА_2 щодо її сина ОСОБА_10.

Згідно протоколу колективних
батьківських зборів групи «Веселка»
ДНЗ «Теремок» Долинського ГПЗ від
10.06.2013 року (а.с. 56, 57) ОСОБА_4 заявила, що
вихователь групи ОСОБА_2 вдарила її
сина ОСОБА_10 по плечі за те, що він не
хотів їсти. Дитина, прийшовши додому
розповіла, що вихователь вдарила її і
весь вечір жалілась на біль в плечі.
Протягом 2-х років ОСОБА_2 залякувала її
дитину і як наслідок дитина не хотіла
відвідувати дитсадок. В обговоренні
взяли участь вихователь ОСОБА_2 та
батьки, присутні на зборах. Збори
вирішили висловити повну довіру
вихователю ОСОБА_2 і вважати скаргу
ОСОБА_4 безпідставною.

13.06.2013 року Долинським міжрайонним
прокурором в Івано-Франківській
області було надано відповідь ОСОБА_4
на її звернення (а.с. 44), за змістом якої
факти, викладені в її зверненні, не
знайшли свого підтвердження, а тому
відсутні підстави для винесення
документів прокурорського реагування.

Свідок ОСОБА_6, допитана в судовому
засіданні, дала пояснення, які
співпадають з обставинами, про які
ствердила позивач.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_8 підтвердили
суду, що вони були присутні на
батьківських зборах.

Всім наведеним доказам суд першої
інстанції в рішенні суду дав оцінку в
сукупності зі встановленими
обставинами справи, що спростовує
доводи апелянта, що суд не взяв до уваги
пояснення наведених свідків, та з
урахуванням тлумачень Конституційного
Суду України в рішенні від 10.04.2003 року
положення ч. 1 ст. 7 Цивільного кодексу
Української РСР (справа про поширення
відомостей) правильно дійшов висновку,
що оскільки порядком денним
батьківських зборів, які організувала
завідуюча ДНЗ, було обговорення скарги
ОСОБА_4 про неправомірні дії вихователя
ОСОБА_2 щодо її сина, то такі відомості
були поширені ще до самого початку
батьківських зборів, на яких була
присутня відповідач, і не можуть
вважатися такими, що були поширені нею.

Доводи апелянта, що суд не взяв до уваги
наведених нею обставин про те, що
відповідач двічі 21.05. та 10.06.2013 року
поширила щодо неї негативну
недостовірну інформацію, яка принижує
її ділову репутацію як педагога, та
честь і гідність людини, а натомість
дав оцінку заяві ОСОБА_4 до прокурора
Долинського району, в якій нею також
бала поширена вищенаведена неправдива
інформація, не спростовують
правильності рішення, оскільки згідно
обставин спірних правовідносин,
наведених в позовній заяві, якими
позивач обґрунтовувала свої вимоги,
вона вказала саме на поширення
неправдивої інформації відповідачем в
усній скарзі 21.05.2013 року до завідуючої
ДНЗ, в заяві прокурору від 27.05.2013 року та
на батьківських зборах 10.06.2013 року.
Однак, в уточненій позовні заяві від
08.07.2013 року позивач просила постановити
рішення, яким визнати недостовірною
інформацію поширену ОСОБА_4 стосовно
неї в частині побиття її
неповнолітнього сина та зобов'язати
останню спростувати недостовірну
інформацію на батьківських зборах ДНЗ.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
розглянув справу в межах позовних
вимог.

Статтею 280 ЦК України визначено, що якщо
фізичній особі внаслідок порушення її
особистого немайнового права завдано
майнової та (або) моральної шкоди, ця
шкода підлягає відшкодуванню.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного
Суду України, які містяться у п. 3
постанови від 31 березня 1995 р. №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 5 наведеної постанови,
розглядаючи позов про відшкодування
такої шкоди, суд повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
потерпілому моральних чи фізичних
страждань, за яких обставин і якими
діями (бездіяльністю) вони завдані,
яким є ступінь вини заподіювача, яких
саме моральних чи фізичних страждань
зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі
чи в якій матеріальній формі він оцінює
пов'язані з ними втрати та з чого при
цьому виходить.

Оскільки судом не встановлено
порушення відповідачем прав позивача,
то відсутнім є факт заподіяння їй
моральних чи фізичних страждань.
Відтак відсутнім є факт спричинення
позивачу і матеріальної шкоди.

Таким чином, рішення суду в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4
моральної та матеріальної шкоди
відповідає обставинам справи та
узгоджується з нормами матеріального
права, які регулюють спірні
правовідносини.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції відповідає встановленим
судом обставинам і визначеним
відповідно до них правовідносинам.
Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, а також не
спростовують висновки суду першої
інстанції, є такими, що були предметом
дослідження суду і не дають підстав для
задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому апеляційну скаргу слід
відхилити.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 24 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча:
Горейко М.Д.

Судді:
Вакарук В.М.

Ясеновенко Л.В.