Справа № 504/3852/14-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2014
р.
смт.
Комінтернівське

Комінтернівський районний суд
Одеської області у складі:

Головуючого судді -
Барвенка В.К.,

при секретарі -
Мельниковій В.М.,

за участі
державного виконавця Марчук О.В.,-

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду № 9, смт.
Комінтернівське подання державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Комінтернівського
районного управління юстиції Одеської
області ОСОБА_1, за погодженням з
начальником відділу державної
виконавчої служби Комінтернівського
районного управління юстиції в
Одеській області ОСОБА_2, про тимчасове
обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі
України, -

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець відділу
державної виконавчої служби
Комінтернівського районного
управління юстиції Одеської області
звернувся до суду із поданням, яким
просив суд тимчасово обмежити ОСОБА_3
право виїзду за межі України.

В судовому засіданні
державний виконавець подання
підтримав, послався на те, що боржник –
ОСОБА_3 в добровільному порядку не
виконує рішення Джанкойського
міськрайонного суду АР Крим у справі №
2-1895/2010 про стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 аліментів на утримання
дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі
однієї четвертої частини щомісячно, з
07.05.2010 року до досягнення дитиною
повноліття.

Загальна сума
заборгованості за виконавчим листом
станом на 31.10.2014 року складає 32 550,18 грн.

Дослідивши матеріали
справи, дослідивши матеріали
виконавчого провадження №22670239, суд
дійшов висновку про наявність підстав
для задоволення подання, виходячи з
наступного:

Відповідно до ч.1 ст. 8 Конституції
України в Україні визнається та діє
принцип верховенства права.

В силу ст. 33 Конституції
України кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

Аналіз наведеної норми
Основного Закону, дозволяє суду дійти
до висновку, що свобода вільно залишати
територію України не є абсолютною, і
може бути обмежена на підставі закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
іменем України і є обов’язковими для
виконання на всій території України.

У відповідності до положення ст. 17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського Суду з прав людини», суди
при розгляді справ застосовують
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

У своєму рішенні від 15.10.2009
року у справі «ОСОБА_6 проти України»
Європейський Суд з прав людини
зауважив, що право на суд, захищене
статтею 6, було б ілюзорним, якби
національна правова система Високої
Договірної Сторони дозволяла, щоб
остаточне, обов’язкове для виконання
судове рішення, залишалося невиконаним
на шкоду будь-якій зі сторін (див.
рішення у справі «Горнсбі проти
Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997
року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).
Ефективний доступ до суду включає
право на виконання судового рішення
без невиправданих затримок (див.
рішення у справі «Іммобільяре Саффі»
проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], №
22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

У такому самому контексті відсутність
у заявника можливості домогтися
виконання судового рішення, винесеного
на його користь, становить втручання у
право на мирне володіння майном, як це
передбачено першим реченням першого
пункту статті 1 Першого протоколу (див.,
серед інших джерел, згадане вище
рішення у справі Войтенка, п. 53).

Відповідно необґрунтовано тривала
затримка у виконанні обов’язкового
для виконання судового рішення може
становити порушення Конвенції (див.
рішення у справі «Бурдов проти Росії»,
№ 59498/00, ECHR 2002-III). Обґрунтованість такої
затримки має оцінюватися з
урахуванням, зокрема, складності
виконавчого провадження, поведінки
самого заявника та компетентних
органів, а також суми і характеру
присудженого судом відшкодування (див.
рішення у справі «Райлян проти Росії»
(Raylyan v. Russia), № 22000/03, п. 31, від 15 лютого 2007
року).

Суд також зазначив, що саме на державу
покладено обов’язок дбати про те, щоб
остаточні рішення, винесені проти її
органів, установ чи підприємств, які
перебувають у державній власності або
контролюються державою, виконувалися
відповідно до зазначених вище вимог
Конвенції (див. рішення у справі
Войтенка; рішення у справі «Ромашов
проти України» (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від
27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти
України» (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11
січня 2005 року; та у справі «Козачек
проти України» (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від
7 грудня 2006 року).

У відповідності до ст. 8 Європейської
Конвенції про захист прав людини (Рим,
1950 рік) кожен має право на повагу до
його приватного і сімейного життя, до
житла і до таємниці кореспонденції.
Органи державної влади не можуть
втручатись у здійснення цього права
інакше ніж згідно із законом і коли це
необхідно в демократичному
суспільстві в інтересах національної і
громадської безпеки або економічного
добробуту країни, з метою запобігання
заворушенням і злочинам, для захисту
здоров’я чи моралі або з метою захисту
прав і свобод інших осіб.

Згідно усталеної правозастосувної
практики Європейського Суду, термін
«необхідність» полягає в тому, що
втручання відповідає соціальній
необхідності і, зокрема, що ця
«необхідність» пропорціональна
поставлені законній меті.

З’ясовуючи, чи було втручання
«необхідним в демократичному
суспільстві», Європейський Суд
виходить з того, що договірним
державам надана певна свобода власного
розсуду (Camenzind v. Switzerland) от 16 декабря 1997
г., Reports of Judgments and Decisions 1997-VIII, p. 2893, §44).

Однак виключення, які містяться в
пункті 2 статті 8 Європейської
Конвенції з прав людини, необхідно
розуміти вузько, а необхідність їх
застосування в конкретній справі
повинна бути переконливо встановленою
(Buck v. Germany), §44).

Європейський Суд з прав людини у
справі (Smirnov v. Russia) відмітив, що повинна
мати місце розумна пропорційність між
застосованими заходами та поставленою
метою, яка повинна бути здійснена будь-
якими мірами з боку держави, в тому
числі мір, що направлені на контроль
використання особою майна. Ця вимога є
поняттям «справедливого балансу»,
якого необхідно досягнути між вимогами
загального інтересу суспільства та
вимогами захисту основних прав особи
(Edwards v. Malta).

У відповідності до ч. 2 ст. 6 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в’їзду в Україну громадян України»
громадянинові України, який має
паспорт, може бути тимчасово
відмовлено у виїзді за кордон у
випадках, передбачених пунктами 1-9
частини першої статті 6 цього Закону,
зокрема якщо він ухиляється від
виконання зобов’язань, покладених на
нього судовим рішенням, рішенням
іншого органу (посадової особи), - до
виконання зобов’язань.

Матеріалами наданих для
огляду в судовому засіданні виконавчих
проваджень встановлено, що за рішенням
Джанкойського міськрайонного суду АР
Крим у справі № 2-1895/2010 ОСОБА_5
зобов’язаний сплачувати на користь
ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі однієї
четвертої частини щомісячно, з 07.05.2010
року до досягнення дитиною повноліття.

Загальна сума
заборгованості за виконавчим листом
складає 32 550,18 грн.

Суд враховує, що ОСОБА_5
отримав копію постанови про відкриття
виконавчого провадження, особисто
ознайомився з виконавчим провадженням,
строк для самостійного виконання
рішення минув, на теперішній час
утворилась значна заборгованість за
аліментним зобов’язаннями, визначеним
рішенням суду.

Отже, суд дійшов до
переконливого висновку, що тільки
шляхом обмеження боржнику наданого
йому певного Конституційного права,
зокрема, свободи вільно залишати межі
України, можливо домогтися захисту
права позивача (стягувача за
виконавчим провадженням) на
справедливий суд.

Таким чином, суд дійшов до
висновку про обгрунтованість вимог
державного виконавця, оскільки ці
вимоги засновані на законі, в зв’язку
із чим подання підлягає задоволенню в
повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись ст. 8
Європейської Конвенції про захист прав
людини, ч.1 ст. 8, ст. 33, ч. 5 ст. 124
Конституції України, ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
Суду з прав людини», ч. 2 ст. 6 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в’їзду в Україну громадян України», ст.
ст. 208-210, 293, 294, 296, 377-1 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Подання державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Комінтернівського районного
управління юстиції Одеської області,
за погодженням з начальником відділу
державної виконавчої служби
Комінтернівського районного
управління юстиції в Одеській області
ОСОБА_2 - задовольнити.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, тимчасово, до
повного погашення заборгованості по
оплаті аліментів за виконавчим
провадженням № 22670239 обмежити право
виїзду за межі держави Україна.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подання
апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
подається до апеляційного суду
Одеської області протягом п’яти днів
з часу отримання її копії через
Комінтернівський районний суд
Одеської області.

Суддя

В.К. Барвенко