АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 214/9144/13-ц
Провадження № 22-ц/774/2516/К/14
Категорія № 46 ( І )
04 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
головуючого - судді : Грищенко Н.М.,
суддів : Братіщевої Л.А., Турік В.П.,
при секретарі - Трофименко О.О.,
за участю: відповідача - ОСОБА_2,
його представника - ОСОБА_3,
представника позивача - ОСОБА_4 -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційними скаргами
ОСОБА_2 та представника позивача
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
Саксаганського районного суду м.
Кривого Рогу від 07 листопада 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом визнання особи
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
договору дарування недійсним ,-
В С Т А Н О В И Л А :
У листопаді 2013 року ОСОБА_4
звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
визнання особи таким, що втратив
право користування житловим
В обґрунтування позовних
вимог зазначила, що вона є донькою
відповідача та власницею квартири
АДРЕСА_1. У квартирі зареєстрований
відповідач ОСОБА_2, який є батьком
позивача та не проживає в квартирі з
липня 2010 року, тому позивач просить суд
усунути перешкоди у користуванні
власністю шляхом визнання
відповідача таким, що втратив право
користування спірною квартирою.
У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4
про визнання договору дарування
недійсним. В обґрунтування вимог
зазначив, що він був власником спірної
квартири АДРЕСА_2, яку за договором
дарування від 17 січня 2004 року подарував
своїй рідній доньці.
Посилаючись на те, що із відповідачем
завжди були добрі родинні стосунки.
Після розірвання шлюбу із матір'ю
відповідача був одиноким, не мав
роботи, психологічно відчував
нікчемність та безпорадність. Донька
навідувалась, опікувалась, просила
переоформити житло на її ім'я за умовою,
що він залишиться проживати в ній до
смерті та забезпечить за ним догляд на
старість, запевняла, що договір не буде
мати для нього правових наслідків.
Саме це спонукало позивача оформити
договір дарування квартири.
ОСОБА_2 сплачував щомісячні комунальні
послуги та заборгованість, про що
свідчать квитанції про сплату послуг.
За характером роботи він вимушений
бути тривалий час у відрядженні, тому
погодився із пропозицією доньки
тимчасово пустити проживати
квартирантів для погашення існуючій
заборгованості за комунальні послуги.
Посилаючись на те, що відповідач
змінила замки у квартирі, про що його
не повідомила, іншого житла не має,
вчинив правочин дарування квартири
внаслідок помилки щодо істотних умов
укладеного договору, просив суд
визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_2 укладений 17 січня 2004
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
Ухвалою Саксаганського
районного суду м. Кривого Рогу від 25
лютого 2014 року позови ОСОБА_4 та ОСОБА_2
об'єднані в одне провадження.
Рішенням Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу від 07 листопада 2014
року в задоволені первісного та
зустрічного позовів - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права та невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, ставить питання про скасування
рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні
зустрічного позову та ухвалення в цій
частині нового рішення про задоволення
заявлених позовних вимог.

Вважає, що суд не взяв до уваги,
що відповідач при укладанні договору
не розумів, що втрачає квартиру з
моменту його підписання. Суд взяв
до уваги пояснення свідків, які не
знали та не були особисто присутніми
під час угоди та є заінтересованими
людьми зі сторони позивача.

Суд не взяв до уваги відсутність
у відповідача іншого житла, а також, що
правочин не був спрямований на
реальне настання його правових
наслідків.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права та
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, ставить
питання про скасування рішення суду в
частині відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 та ухвалити в
цій частині нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Вважає, що суд першої інстанції не
взяв до уваги що відповідач ОСОБА_2 не
проживає в квартирі з квітня 2012 року,
тобто понад рік без поважних причин.

На припущеннях дійшов висновку про
наявність домовленості між сторонами
на передачу квартири в оренду.

Судом не взято до уваги, що
відповідач має іншу родину та не має
наміру проживати у спірній квартирі.

Перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду в
межах позовних вимог та доводів
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги
підлягають відхиленню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що згідно договору
дарування № 296 від 17.01.2004 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в
реєстрі за №296 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_7
квартиру АДРЕСА_4.(а.с.7).

Як убачається з витягу реєстрації
права власності на нерухоме майно від
03 лютого 2004 року квартира по АДРЕСА_5
належить ОСОБА_7 на праві приватної
власності (а.с.8).

Відповідно до свідоцтва про шлюб
ОСОБА_7 зареєструвала шлюб 30 вересня 2011
року та змінила прізвище на «ОСОБА_8»
(а.с.6).

Як убачається з довідки
Криворізької об'єднаної міської
довідково- інформаційної служби №21
від 25 листопада 2013 року за адресою
АДРЕСА_3 зареєстрований ОСОБА_2 ( а.с.11).

З акту засвідченого 25 листопада
2013 року начальником дільниці №3 та
майстром КП ЖЕО №35 убачається що
ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_6
з липня 2010 року ( а.с.12).

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволені первісних та зустрічних
позовних вимог, суд першої інстанції
дійшов висновку що ОСОБА_2 не втратив
право користування належною ОСОБА_4
квартирою, а також не доведення ОСОБА_2
помилки в його діях під час укладання
договору дарування квартири своїй
доньці ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується
з висновками суду першої
інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, коли сторони мають повну
уяву не тільки про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ
про визнання правочинів недійсними»,
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Не має
правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину. Помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією зі сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
на підставі належним чином оцінених
доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК
України), дійшли до правильного
висновку про те, що позивач ОСОБА_2 не
довів підстав позову, що є його
процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60
ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, про
те, що помилка ОСОБА_2 щодо мотивів
укладення правочину, а саме: одержання
користі від вчиненого правочину,
шляхом його утримання зі сторони
доньки - обдарованої ОСОБА_4 не має
істотного значення, тому не є підставою
для визнання правочину недійсним.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про
відсутність у нього іншого житла, а
також, що правочин не був спрямований
на реальне настання його правових
наслідків, бо не відповідає
матеріалам справи, згідно витягу від 03
лютого 2004 року ОСОБА_7 одразу
зареєструвала укладений 17.01.2004 року
договір, що свідчить про її намір
набуття для себе правових наслідків
укладеного правочину.

Колегія суддів також погоджується із
висновками суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом визнання особи
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням, з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто
не може бути обмежений у праві
користуватися жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10
постанови від 12 квітня1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснив судам, що у справах
цієї категорії необхідно з'ясовувати
причини відсутності відповідача понад
встановлені строки. У разі їх
поважності суд може продовжити
пропущений строк.

Як убачається з матеріалів справи
відповідач ОСОБА_2 працює охоронцем у
ТОВ «КР-Легіон» з 01 червня 2012 року по 02
жовтня 2012 рік, його робота була
пов'язана із відрядженями з 02 вересня
2012 року по 29 вересня 2012 року перебував
у відрядженні за межами міста , що
підтверджується довідкою з місця
роботи ( а.с.22).

Крім того, як зазначив відповідач
ОСОБА_2 та не спростувала позивач він
не має можливості потрапити до
спірної квартири, бо замінені замки
на вхідних дверях, тому висновок суду
першої інстанції про відсутність
правових підстав для визнання ОСОБА_2
таким, що втратив право користування
квартирою АДРЕСА_1 - відсутні.

Крім того, як встановлено поясненнями
свідків, позивач ОСОБА_4 змінила замки
вхідних дверей у спірній квартирі, у
зв'язку із чим, відповідач не міг
потрапити до приміщення квартири.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи апеляційної карги
представника позивача про не
проживання ОСОБА_2, у спірній квартирі
понад один рік, оскільки причини його
не проживання є поважними, а саме
характер його роботи пов'язаний із
відрядженнями, а також ОСОБА_4
перешкоджає вільному доступі ОСОБА_2 у
приміщення, шляхом заміни замків у
вхідних дверях.

Інші доводи, викладені в апеляційних
скаргах, як представника позивача так
і відповідача ОСОБА_2 не можуть бути
взяті до уваги, оскільки вони фактично
зводяться до переоцінки доказів та
незгодою з висновками суду по їх
оцінці.

З огляду на викладене,
колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції в достатньо повному
обсязі встановив права і обов'язки
сторін, обставини справи, перевірив
доводи і заперечення сторін, дав їм
належну правову оцінку та ухвалив
рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин,
колегія суддів вважає, що рішення судом
ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального
законодавства, у зв'язку із чим
апеляційні скарги підлягають
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін.

Керуючись ст.ст. 303,
307, 308, 313- 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні
скарги ОСОБА_2 та представника
позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення
Саксаганського районного суду м.
Кривого Рогу від 07 листопада 2014 року
залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді