справа № 361/3176/14-ц
провадження № 2/361/1512/14
РІШЕННЯ

Іменем України

27 листопада 2014 року
м.
Бровари

Броварський міськрайонний суд
Київської області у складі:

головуючого-судді Телепенька А.Д.,при
секретарі Балабан І.М.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3
до Публічного акціонерного товариства
«Державне акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз» про визнання дій
незаконними, визнання незаконним
наказу про звільнення з роботи,
поновлення на роботі, скасування
запису у трудовій книжці, стягнення
заборгованості по заробітній платі та
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,

в с т а н о в и в :

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що
згідно із наказом Публічного
акціонерного товариства «Державне
акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз» (далі - ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз») № 167-к від 04 червня
2013 року його було прийнято на посаду
заступника начальника департаменту
будівельних робіт апарату управління
ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз».

04 листопада 2013 року наказом № 37-к цього
ж товариства його було за угодою сторін
(п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) переведено на
посаду заступника начальника
департаменту економіки і фінансів
апарату управління ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз».

Починаючи з 03 березня 2014 року, після
зміни виконавчої влади у Автономній
республіці Крим (далі - АР Крим),
фактично почались спроби захоплення
ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз».

04 березня 2014 року до головного офісу
товариства, що знаходиться за адресою:

м. Сімферополь пр. Кірова/пров.
Совнаркомівський, 52/1 зайшли озброєні
люди на чолі з незаконно призначеним
владою АР Крим новим Головою Правління
ОСОБА_8 та намагались втрутитись у
керівництво підприємством. Проте, їхні
вказівки працівники товариства не
виконували, а продовжували виконувати
розпорядження діючого Голови
Правління ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз»
ОСОБА_5

11 березня 2014 року Голова Правління
ОСОБА_5, з метою недопущення подальшого
захоплення підприємства, виїхав за
межі АР Крим у місто Київ забравши з
собою правоустановчі документи та
печатку товариства. Знаходячись у м.
Києві ОСОБА_5 продовжував керівництво
підприємством з офісу, що знаходиться
за адресою: м. Київ, вул. Богдана
Хмельницького, 26. Вся документація
пов'язана з діяльністю підприємства
направлялась до офісу поштою щоденно
для її підпису і затвердження печаткою,
яку потім повертали назад у м.
Сімферополь.

Голова Правління ОСОБА_5 кожного дня
проводив селекторні наради в режимі
відеозв'язку, видавав накази і
розпорядження щодо діяльності
підприємства.

13 березня 2014 року у головний офіс
підприємства, що знаходиться у м.
Сімферополі

у супроводі одягнених у військову
форму без розпізнавальних знаків
озброєних автоматами чоловіків прибув
віце-прем'єр АР Криму ОСОБА_6 і
представив всім працюючим

у товаристві нового керівника - Голову
Правління ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз»
ОСОБА_7, а його заступником ОСОБА_8

Вважає, що вказані призначення ОСОБА_7,
як і попереднє - ОСОБА_8 Головою
Правління ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз»
були незаконні, оскільки відповідно до

п.п. 27 пункту 9.3.4. Статуту ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» обрання Голови та
членів правління, прийняття рішення
про дострокове припинення їх
повноважень відноситься виключно до
компетенції Загальних зборів, як
вищого органу управління товариства.

Одразу після свого призначення ОСОБА_7
дав розпорядження, під загрозою
негайного звільнення працівників,
припинити будь-який зв'язок з офісом
товариства, що знаходиться в м. Києві та
діючим Головою Правління ОСОБА_5, а
також став проводити кадрові зміни на
підприємстві. Одночасно з призначенням
ОСОБА_7, озброєні військові чоловіки
захопили всі приміщення і об'єкти
підприємства, що знаходяться на
території АР Крим та стали здійснювати
контроль над ними.

17 березня 2014 року, після проведення
референдуму АР Криму, новою владою
Криму було проголошено про
націоналізацію ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» та створення
Кримського регіонального підприємства
«Чорноморнафтогаз».

Також всім мешканцям Криму новою
владою були поставлені умови протягом
одного місяця визначитись із своїм
громадянством, або автоматично стати
громадянами Російської Федерації.
(далі - РФ).

26 березня 2014 року він був запрошений до
кабінету Голови Правління, де

ОСОБА_7 у присутності ОСОБА_10 і
озброєних військових чоловіків
повідомив, що його у складі нового
підприємства не бачить, із-за
відсутності в нього кримської
реєстрації та запропонував написати
заяву про звільнення за угодою сторін.
У цьому випадку

ОСОБА_7 пообіцяв видати йому трудову
книжку та провести повний розрахунок, в
іншому випадку в разі незгоди,
пригрозив негайним звільненням з
роботи за прогул, оскільки озброєні
військові чоловіки за його ж наказом не
допустять на територію товариства,
після чого на нього буде складено акт
про відсутність на роботі.

У таких важких умовах, в атмосфері
морального та психологічного тиску,
погроз, постійної присутності
озброєних військових чоловіків на його
робочому місці, відсутності житла у м.
Сімферополі, не виплати заробітної
плати, відсутності зв'язку з діючим
Головою Правління товариства ОСОБА_5,
він був змушений проти своє волі
прийняти рішення про звільнення на
запропонованих умовах ОСОБА_7 та
написав заяву про звільнення за угодою
сторін з 28 березня 2014 року, щоб хоч
отримати трудову книжку.

28 березня 2014 року на підставі наказу №
37-к від 26 березня 2014 року виданого ПАТ
«ДАТ «Чорноморнафтогаз» за підписом
заступника голови правління по
геології, буріння і розробки родовищ
ОСОБА_11 його було звільнено із займаної
посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП
України за угодою сторін.

В цей же день товариство ознайомило
його із наказом про звільнення,
нарахувало заробітну плату за березень
2014 року в розмірі 18108 грн. 92 коп., про що
надало довідку та видало трудову
книжку, але у порушення ст. ст. 47, 116 КЗпП
України у день звільнення не здійснило
виплату заборгованості по заробітній
платі та всіх належних йому від
підприємства сум, хоча у день
звільнення він був на роботі.

Вважає, що наказ № 37-к про його
звільнення є незаконний, оскільки
підписаний заступником Голови
Правління по геології, буріння і
розробки родовищ ОСОБА_11, який не мав на
це відповідних повноважень.

На його неодноразові звернення щодо
вирішення працевлаштування та
здійснення з ним розрахунку по
заробітній платі товариство ігнорує,
письмових заяв, звернень від нього щодо
вирішення спору мирним шляхом не
приймає і продовжує не поновлювати
його на роботі та не виплачувати
належні йому суми від підприємства, у
зв'язку з чим змушений був

у квітні 2014 року звернутися до суду з
даним позовом.

У порушення вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП
України, ст. 24 Закону України «Про
оплату праці» відповідач ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» у встановлені
законом строки заробітну плату йому
повністю не виплачує.

На день звільнення товариство не
виплатило йому заборгованість з
виплати заробітної плати, яка станом на
26 березня 2014 року складає 18108 грн. 92 коп.

З урахуванням збільшених позовних
вимог просив:

- визнати незаконними дії заступника
Голови Правління ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» з геології, буріння
та розробки родовищ ОСОБА_11 щодо
видання наказу № 37-к від 26 березня 2014
року про його звільнення з посади
заступника начальника департаменту
економіки і фінансів апарату
управління ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз»;

- визнати недійсним наказ № 37-к від 26
березня 2014 року виданий ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» за підписом
заступника Голови Правління по
геології, буріння і розробки родовищ
ОСОБА_11 про його звільнення з посади
заступника начальника департаменту
економіки і фінансів апарату
управління ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз»;

- зобов'язати ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» скасувати наказ №
37-к від 26 березня 2014 року про його
звільнення та негайно поновити на
посаді заступника начальника
департаменту економіки і фінансів
апарату управління ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз»;

- зобов'язати ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» скасувати запис №
56 від 28 березня 2014 року у його трудовій
книжці, та внести відповідні зміни;

- стягнути з ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» на його користь
заборгованість з виплати заробітної
плати за березень 2014 року в розмірі 18108
грн. 92 коп.;

- стягнути з ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 29 березня 2014 року по день
розгляду справи.

Позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні
позов підтримав, дав пояснення,
аналогічні викладеному вище та змісту
позовної заяви, просив суд позов
задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_12 у суді
позов визнав частково, а саме в частині
внесення виправлень у трудову книжку
позивача. Крім цього пояснив, що
відповідно до

п. 9.5.12 Статуту ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» у разі відсутності
Голови Правління виконання його
обов'язків може покладатися наказом
Голови Правління на заступника Голови
Правління або члена правління. Жодного
наказу щодо покладення виконання
обов'язків Голови Правління на
заступника Голови Правління по
геології, бурінню і розробці родовищ
ОСОБА_11 товариством не видавалось, у
зв'язку з чим останній не мав
повноважень щодо прийняття рішення та
видання наказу про звільнення ОСОБА_3
із займаної ним посади, а тому спірний
наказ про звільнення позивача є
неправомірним і не створює юридичних
наслідків для позивача і відповідача.
Інших документів які свідчили б про
незаконне звільнення позивача з
товариства у матеріалах справи
відсутні, тому трудові відносини із
ОСОБА_3 не розірвані відповідно до норм
діючого законодавства.

У п. п. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово
окупованій території України» від 15
квітня 2014 року визначено, що будь-які
органи, їх посадові та службові особи
на тимчасово окупованій території та
їх діяльність вважаються незаконними,
якщо ці органи або особи створені,
обрані чи призначені у порядку, не
передбаченому законом. Будь-який акт
(рішення, документ), виданий органами
та/або особами, передбаченими частиною
другою цієї статті, є недійсним і не
створює правових наслідків.

Вважає, що у даному випадку відсутній
предмет спору, оскільки трудові
відносини з позивачем фактично не
припинені, а тому вимога щодо стягнення
з товариства коштів в якості виплати
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу є безпідставною.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
встановив такі факти і відповідні їм
правовідносини та дійшов наступних
висновків.

У ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна
особа має право в порядку
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки. У разі
порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У ст. ст. 21, 22 Конституції України
встановлено, що права і свободи людини
є невідчужуваними та непорушними.
Конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

За змістом ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції
України кожен має право на працю, що
включає можливість заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає або
на яку вільно погоджується. Право на
своєчасне одержання винагороди за
працю захищається законом.

Згідно із ст. 21 КЗпП трудовий договір є
угода між працівником і власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом чи
фізичною особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 3.2 Статуту ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» у новій редакції
товариство є юридичною особою
(господарським товариством) за
законодавством України, створене та
діє відповідно до положень Цивільного
та Господарського кодексів України,
законів України «Про акціонерні
товариства», Про цінні папери та
фондовий ринок», інших чинних
нормативно-правових актів України та
цього Статуту.

У п. 9.3 цього ж Статуту Загальні збори є
Вищим органом товариства.

За змістом п.п. 27 пункту 9.3.4 Статуту до
компетенції Загальних зборів належить
обрання Голови та членів правління,
прийняття рішення про дострокове
припинення їх повноважень.

Згідно із п.п. 18 пункту 9.5.9. Статуту
Голова Правління у межах своєї
компетенції згідно із чинним
законодавством та цим Статутом приймає
на роботу та звільняє з роботи
працівників, застосовує засоби
заохочення та накладає стягнення.

Відповідно до п. 9.5.12. Статуту у разі
відсутності Голови Правління
виконання його обов'язків може
покладатися наказом голови правління
на заступника Голови Правління або на
члена правління.

У ст. 33 Закону України «Про акціонерні
товариства» № 514-VІ від 17 вересня

2008 року та п. 9.3.4. Статуту ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» нової редакції
рішення про обрання, відстрочення чи
звільнення Голови Правління
товариства приймається загальними
зборами акціонерів.

Судом встановлено, що 04 червня 2013 року
позивача ОСОБА_3 наказом

№ 167-к ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» було
прийнято на посаду заступника
начальника департаменту будівельних
робіт апарату управління.

04 листопада 2013 року наказом № 377-к цього
ж товариства ОСОБА_3 було переведено на
посаду заступника начальника
департаменту економіки і фінансів
апарату управління.

Згідно із наказом ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» від 26 березня 2014
року № 37-к, засвідчений підписом
заступника Голови Правління по
геології, бурінню і розробці родовищ
ОСОБА_11, позивач ОСОБА_3 28 березня 2014
року звільнений з посади заступника
начальника департаменту економіки і
фінансів апарату управління за угодою
сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП
України. Із спірним наказом позивача
ознайомлено 28 березня 2014 року і в цей же
день видано йому трудову книжку.

Із трудової книжки серії НОМЕР_2
виданої на ім'я ОСОБА_3 вбачається, що у
ній внесено запис за № 56 від 28 березня
2014 року про звільнення позивача за
угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36
КЗпП України за наказом № 37-к від 26
березня 2014 року, який затверджено
печаткою відділу кадрової політики ПАТ
«ДАТ «Чорноморнафтогаз».

У день звільнення позивача з роботи,
тобто з 28 березня 2014 року ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» розрахунок з ним не
провело, довідку про належні при
звільненні з роботи суми йому не
видало. Також не виплатило ОСОБА_3 і
заборгованість по виплаті заробітної
плати, за березень 2014 року в розмірі 18108
грн. 92 коп., що підтверджується довідкою
№ 101 від 28 березня 2014 року за підписами
Голови Правління - ОСОБА_5 і головного
бухгалтера ОСОБА_13, що затверджена
печаткою товариства.

У довідці № 93 виданої ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» 24 березня 2014 року
зазначено, що дохід ОСОБА_3 на посаді
заступника начальника департаменту
економіки і фінансів апарату
управління у товаристві за період з
вересня 2013 року по лютий 2014 року склав
110501 грн. 05 коп., а саме за вересень 2013
року - 17873 грн. 06 коп.,

за жовтень 2013 року - 18571 грн. 28 коп., за
листопад 2013 року - 18544 грн., за грудень

2013 року - 20706 грн., за січень 2014 року - 17434
грн. 91 коп., за лютий 2014 року -

17372 грн. 80 коп.

Крім цього, у судовому засіданні
встановлено, що позивач ОСОБА_3 з метою
врегулювання спору мирним шляхом
звертався із проханням щодо поновлення
його на роботі і виплаті
заборгованості по заробітній платі не
тільки до керівництва товариства, а
також і до Президента України
Порошенка П.О., Прем'єр Міністра України
Яценюка А.П.,

в Міністерство Соціальної політики
України, що підтверджується
відповідними листами.

(а. с. 127 - 136).

Із довідки № 3795 від 06 листопада 2014 року
виданою Броварським міськрайонним
центром зайнятості (далі - Броварський
МРЦЗ) вбачається, що ОСОБА_3 перебуває
на обліку як безробітний в
Броварському МРЦЗ з 01 квітня 2014 року та
за період з 08 квітня по 04 листопада 2014
року отримав виплату по безробіттю в
сумі 34044 грн. 34 коп.

За змістом положень ст. ст. 10, 60, 131 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК
України обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.
Обставини, визнані судом
загальновідомими не потребують
доказування.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
підставами припинення трудового
договору є угода сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

У ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

За змістом ст. 231 ЦК України правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

У ст. 3 Закону України «Про забезпечення
прав і свобод громадян та правовий
режим на тимчасово окупованій
території України» № 1207-VІІ від 15
квітня 2014 року визначено, що сухопутна
територія АР Крим та міста Севастополя
внутрішні води України цих територій,
внутрішні морські води і територіальне
море України навколо Кримського
півострова, територія виключної
(морської) економічної зони України
вздовж узбережжя Кримського
півострова та прилеглого до узбережжя
континентального шельфу України,
повітряний простір над цими
територіями є тимчасово окупованою
територією.

Обставини викладені позивачем ОСОБА_3 у
позові стосовно подій, які мали місце у
березні 2014 року, а саме тимчасова
окупація внаслідок збройної агресії
Російської Федерації території АР
Криму і міста Севастополя та
захоплення озброєними людьми ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» є загальновідомими
обставинами, а тому відповідно до вимог

ч. 2 ст. 61 ЦПК України доказуванню не
підлягають і являються
підтвердженнями посилань позивача на
те, що до нього застосовувався
психічний тиск, під яким він змушений
був проти своєї волі подати заяву про
звільнення з роботи за угодою сторін.

У судовому засіданні вказані обставини
про застосування до працівників
психічного тиску у своїх показах
підтвердили і свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17 і
ОСОБА_10

Також у суді встановлено, що
представник відповідача у своїх
поясненнях і письмових запереченнях
визнав ту обставину, що наказ чи
розпорядження про передачу обов'язків
Голови Правління ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» заступнику Голови
Правління по геології, бурінню і
розробці родовищ ОСОБА_11, діючим
Головою Правління товариства

ОСОБА_5 не видавались, а тому відповідно
до вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України вказана
обставина доказуванню не підлягає.

Враховуючи викладене вище суд дійшов
висновку, що заступник Голови
Правління по геології, бурінню і
розробці родовищ ОСОБА_11 повноважень
щодо звільнення позивача не мав, у
зв'язку з чим його дії щодо видання
спірного наказу № 37-к від 26 березня 2014
року є незаконними, тому цей наказ є
недійсним та підлягає скасуванню, а
позивач ОСОБА_3 поновленню на роботі.

На підставі зазначених обставин
підлягають задоволенню і позовні
вимоги щодо скасування запису за № 56
від 28 березня 2014 року про звільнення
ОСОБА_3 за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36
КЗпП України), що внесений на підставі
наказу № 37-к від

26 березня 2014 року у трудову книжку
останнього.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1
ст. 1 Закону України «Про оплату праці»
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Згідно із ч. 2 ст. 94 КЗпП України, ч. 2 ст. 1
Закону України «Про оплату праці»
розмір заробітної плати залежить від
складності та умов виконуваної роботи,
професійно-ділових якостей працівника,
результатів його праці та
господарської діяльності
підприємства, установи, організації і
максимальним розміром не обмежується.

У ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону
України «Про оплату праці» визначено,
що заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, але не рідше двох разів на
місяць через проміжок часу, що не
перевищує шістнадцяти календарних
днів, та не пізніше семи днів після
закінчення періоду, за який
здійснюється виплата.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП
України власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний в день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У п. п. 1.1, 1.5 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників
затвердженої наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України від 29 липня
1993 року № 58 визначено, що трудова
книжка є основним документом про
трудову діяльність працівника.
Питання, пов'язані з порядком ведення
трудових книжок, їх зберігання,
виготовлення, постачання і обліку,
регулюються постановою Кабінету
Міністрів України від 27 квітня 1993 року
№ 301 (301-93-п) «Про трудові книжки
працівників», цією Інструкцією та
іншими актами законодавства.

За змістом п. 2.4 цієї ї ж Інструкції усі
записи в трудовій книжці про прийняття
на роботу, переведення на іншу постійну
роботу або звільнення, а також про
нагороди та заохочення вносяться
власником або уповноваженим ним
органом після видання наказу
(розпорядження), але не пізніше
тижневого строку, а в разі звільнення -
у день звільнення і повинні точно
відповідати тексту наказу
(розпорядження).

Згідно із п. 4 постанови Кабінету
Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993
року «Про трудові книжки працівників»
відповідальність за організацію
ведення обліку, зберігання і видачу
трудових книжок покладається на
керівника підприємства, установи,
організації.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Враховуючи той факт, що відповідно до
довідки № 101 від 28 березня 2014 року ПАТ
«ДАТ «Чорноморнафтогаз» має перед
позивачем заборгованість з виплати
заробітної плати за березень 2014 року в
розмірі 18108 грн. 92 коп., тому позовні
вимоги щодо стягнення цієї
заборгованості підлягають
задоволенню.

У ч. 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що
у разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені

в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Як роз'яснено у п. 32 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від

06 листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів» у
випадках стягнення на користь
працівника середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в зв'язку з
незаконним звільненням або
переведенням, відстороненням від
роботи - невиконанням рішення про
поновлення на роботі, затримкою видачі
трудової книжки або розрахунку він
визначається за загальними правилами
обчислення середнього заробітку,
виходячи з заробітку за останні два
календарні місяці роботи.

За змістом ч. 2 ст. 117 КЗпП України при
наявності спору про розміри належних
звільненому працівникові сум власник
або уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Пленум Верховного Суду України у п. 20
постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснив, що установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку,

а при непроведенні його до розгляду
справи - по день постановлення рішення,
якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних

до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню

у повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу (абзац
другий п. 20 вказаної постанови).

У п. 21 цієї ж постанови Пленуму
роз'яснено, що при визначенні середньої
заробітної плати слід виходити з того,
що в усіх випадках, коли за чинним
законодавством вона зберігається за
працівниками підприємств, установ,
організацій, це слід робити відповідно
до Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100 (100-95-п).

Відповідно до п. 3 постанови Кабінету
Міністрів України № 100 «Про
затвердження порядку обчислення
середньої заробітної плати» від 08
лютого 1995 року, при обчисленні
середньої заробітної плати у всіх
випадках її збереження включаються:
основна заробітна плата; доплати і
надбавки (за надурочну роботу та роботу
в нічний час; суміщення професій і
посад; розширення зон обслуговування
або виконання підвищених обсягів робіт
робітниками - почасовиками; високі
досягнення в праці (високу професійну
майстерність); умови праці;
інтенсивність праці; керівництво
бригадою, вислугу років та інші);
виробничі премії та премії за економію
конкретних видів палива,
електроенергії і теплової енергії;
винагорода за підсумками річної роботи
та вислугу років тощо. Премії
включаються в заробіток того місяця, на
який вони припадають згідно з
розрахунковою відомістю на заробітну
плату. Премії, які виплачуються за
квартал і більш тривалий проміжок часу,
при обчисленні середньої заробітної
плати за останні два календарні місяці,
включаються в заробіток в частині, що
відповідає кількості місяців у
розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок
середньої заробітної плати у тому
розмірі, в якому вони нараховані, без
виключення сум відрахування на
податки, стягнення аліментів тощо, за
винятком відрахувань із заробітної
плати осіб, засуджених за вироком суду
до виправних робіт без позбавлення
волі.

У п. 8 цієї ж постанови визначено, що
середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Пленум Верховного Суду України у п. 6
постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснив, що задовольняючи вимоги про
оплату праці, суд має навести в рішенні
розрахунки, з яких він виходив при
визначенні сум, що підлягають
стягненню. Оскільки справляння і
сплата прибуткового податку з громадян
є відповідно обов'язком роботодавця та
працівника, суд визначає зазначену
суму без утримання цього податку й
інших обов'язкових платежів, про що
зазначає в резолютивній частині
рішення.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що
ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» у день
звільнення ОСОБА_3 з роботи належні
йому при звільненні суми не виплатило,
розрахунок із ним не провело, суд
вважає, що відповідач повинен сплатити
на користь позивача середній заробіток
за весь час вимушеного прогулу по день
розгляду справи за період з

29 березня по 26 листопада 2014 року.

Відповідно до довідки № 93 від 24 березня
2014 року, виданої ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» заробітна плата
позивача ОСОБА_3 за останні два місяці
роботи, що передували звільненню
(січень та лютий) склала 34807 грн. 71 коп.
(17434 грн. 91 коп. + 17372 грн. 80 коп.). У січні
та лютому 2014 року було 41 робочих днів. (21
+ 20).

Згідно із Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100, середньомісячна заробітна плата
ОСОБА_3 становить 17403 грн.86 коп. (34807 грн.
71 коп. : 2), середньоденна заробітна
плата становить 848 грн. 97 коп. (34807 грн. 71
коп. : 41 роб дн.)

Враховуючи зазначений період затримки
розрахунку за час вимушеного прогулу,

а саме: 1 робочий день за березень 2014
року, 7 повних місяців у 2014 році та 18
робочих днів у листопаді 2014 року розмір
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу

ОСОБА_3 становить 137957 грн. 45 коп. ((17403
грн. 86 коп. х 7 міс.) + (19 роб. дн. х 848 грн. 97
коп.)).

У абз. 3 п. 32 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада

1992 року із змінами, внесеними згідно з
постановами Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 01 квітня 1994 року, № 18 від
26 жовтня 1995 року, № 15 від 25 травня 1998
року роз'яснено, що при присудженні
оплати за час вимушеного прогулу
зараховується заробіток за місцем
нової роботи (одержана допомога по
тимчасовій непрацездатності, вихідна
допомога, середній заробіток на період
працевлаштування, допомога по
безробіттю), який працівник мав у цей
час.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 за
період з 08 квітня по 04 листопада 2014 року
отримав виплату по безробіттю в
розмірі 34044 грн. 34 коп., тому заробітна
плата за час вимушеного прогулу на день
розгляду справи, яка підлягає
стягненню з ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» на користь
позивача складає 103913 грн. 11 коп. (137957
грн. 45 коп. - 34044 грн. 34 коп.)

Заперечення представника відповідача
проти задоволення позовних вимог суд
до уваги не приймає, оскільки
незаконний наказ про звільнення
позивача в добровільному порядку ПАТ
«ДАТ «Чорноморнафтогаз» не скасований,
порушені права ОСОБА_3 відповідачем не
поновлені, саме на якого покладено
обов'язок щодо забезпечення
гарантованого Конституцією України
права на працю позивача.

Відповідно до п. п. 2, 4 ст. 367 ЦПК України
суд допускає негайне виконання рішення
в частині присудження працівникові
виплати заробітної плати, але не менше
ніж за один місяць та поновлення на
роботі незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5, ч. 3 ст. 6 Закону
України «Про судовий збір» від сплати
судового збору за подання позовів про
стягнення заробітної плати, поновлення
на роботі та за іншими вимогами, що
випливають із трудових правовідносин,
позивачі звільняються. За подання
позовної заяви, що має одночасно
майновий і немайновий характер,
судовий збір сплачується за ставками,
встановленими для позовних заяв
майнового та немайнового характеру.

За змістом ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

Враховуючи наведене вище, ставки
судового збору, встановлені у ст. 4
Закону України «Про судовий збір», із
відповідача ПАТ «ДАТ
«Чорноморнафтогаз» на користь держави
підлягає стягненню судовий збір у
розмірі 1220 грн. 22 коп. - 1% від суми
задоволених вимог майнового характеру
(122022,03 = 18108,92 + 103913,11).

На підставі викладеного вище,
керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 209, 212 - 215
ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати незаконними дії заступника
Голови Правління Публічного
акціонерного товариства «Державне
акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз» з геології, буріння
та розробки родовищ ОСОБА_11 щодо видачі
ним наказу № 37-к від

26 березня 2014 року про звільнення
ОСОБА_3 з роботи з посади заступника
начальника департаменту економіки і
фінансів апарату управління
Публічного акціонерного товариства
«Державне акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз» на підставі

п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою
сторін).

Визнати незаконним і скасувати наказ
Публічного акціонерного товариства
«Державне акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз» № 37-к від 26 березня
2014 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи
з посади заступника начальника
департаменту економіки і фінансів
апарату управління Публічного
акціонерного товариства «Державне
акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз» на підставі п. 1 ч. 1
ст. 36 КЗпП України

(за угодою сторін).

Поновити ОСОБА_3 на роботі на посаді
заступника начальника департаменту
економіки і фінансів апарату
управління Публічного акціонерного
товариства «Державне акціонерне
товариство «Чорноморнафтогаз» з 28
березня 2014 року.

Скасувати у трудовій книжці ОСОБА_3
серії НОМЕР_2, виданій 27 липня 1978 року,
запис за № 56 від 28 березня 2014 року про
звільнення його

з роботи за угодою сторін п. 1 ч. 1 ст. 36
КЗпП України згідно із наказом № 37-к
від 26 березня 2014 року.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Державне акціонерне
товариство «Чорноморнафтогаз», на користь ОСОБА_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1
заборгованість по заробітній платі за
березень 2014 року в розмірі 18108
(вісімнадцять тисяч сто вісім) грн. 92
коп. та середній заробіток за час
вимушеного прогулу в розмірі 103913 (сто
три тисячі дев'ятсот тринадцять) грн. 11
коп.

Зазначені суми визначені судом без
утримання прибуткового податку та
інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Державне акціонерне
товариство «Чорноморнафтогаз», на користь держави судовий
збір у розмірі

1220 (одна тисяча двісті двадцять) грн. 22
коп.

Рішення суду в частині поновлення
ОСОБА_3 на роботі на посаді заступника
начальника департаменту економіки і
фінансів апарату управління
Публічного акціонерного товариства
«Державне акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз» та стягнення на
його користь заробітної плати за один
місяць в розмірі 17403 (сімнадцять тисяч
чотириста три) грн. 86 коп. підлягає
негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Київської області через Броварський
міськрайонний суд. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Телепенько А. Д.