Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/5271/14
Головуючий у 1 інстанції Смолка І.О.
Суддя-доповідач Краснокутська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Пільщик Л.В.,

Суддів: Краснокутської О.М.,

Сапун О.А.,

При секретарі Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі
Лізинг» на рішення Жовтневого
районного суду м. Запоріжжя від 23 січня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» про
визнання частково недійсним пункту
договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ТОВ «ВіЕйБі Лізинг»
про визнання недійсним пункту договору
фінансового лізингу.

11 квітня 2012 року позивачка уточнила
свої позовні вимоги , подала до суду
позовну заяву про визнання частково
недійсним пункту Договору фінансового
лізингу(том 1 а.с.106-110).

В обґрунтування позову позивачка
зазначала, що 28 квітня 2011 року між нею
та відповідачем ТОВ «ВіЕйБі Лізинг»
було укладено договір фінансового
лізингу № 110322-144/ФЛ-Ф-А, згідно до якого
товариство набуває у свою власність і
передає на умовах фінансового лізингу
у володіння та користування предмет
лізингу- автомобіль марки BMW , а ОСОБА_3
зобов'язується прийняти предмет
лізингу та сплачувати лізингові
платежі на умовах договору.

На виконання умов вказаного договору
позивачка сплатила авансовий
лізинговий платіж у розмірі 292 059 грн. 57
коп.

28 липня 2011року позивачка звернулась до
відповідача з листом про припинення
дії вказаного договору та повернення
суми авансового платежу , проте
відповідачем було зараховано
сплачений нею авансовий лізинговий
платіж у рахунок погашення
нарахованого ним штрафу на підставі
п.7.3 Договору лізингу .

Вважаючи ,що передбачений п.7.3 Договору
спосіб нарахування штрафу не
відповідає вимогам закону, позивачка
просила суд визнати частково
недійсним з моменту укладання п. 7.3
договору фінансового лізингу №
110322-144/ФЛ-Ф-А від 28 квітня 2011 року в
частині , якою передбачено право
лізингодавця в разі відмови від
договору (розірвання договору)
застосовувати штраф у розмірі
нарахованого за договором авансового
лізингового платежу,який у сумі
фактично сплаченого авансового
платежу підлягає зарахуванню у
погашення такого штрафу.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Останнім рішенням Жовтневого
районного суду м. Запоріжжя від 23 січня
2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладання
п. 7.3 договору № 110322-144/ФЛ-Ф-А
фінансового лізингу від 28 квітня 2011
року в частині, якою передбачено, що «У
випадку, передбаченому п. 6.1.7 Загальних
умов Лізингодавець має право
нарахувати штраф у розмірі
нарахованого за Договором авансового
лізингового платежу. Сума фактично
сплаченого авансового лізингового
платежу підлягає зарахуванню в рахунок
погашення штрафу, нарахованого згідно
умов цього пункту Загальних умов».

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ
«ВіЕйБі Лізинг» подало апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

Останньою ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 01 квітня 2014
року апеляційну скаргу ТОВ «ВіЕйБі
Лізинг» відхилено.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 23 січня 2014 року залишено
без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 01 жовтня 2014
року касаційну скаргу ТОВ «ВіЕйБі
Лізинг» задоволено частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 01 квітня 2014 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню за таких
підстав.

Згідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Скасовуючи ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 01 квітня
2014року у даній справі, судова колегія
Вищого спеціалізованого суду України
в ухвалі зазначила,що скасовуючи
попередні судові рішення ,Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у своїй
ухвалі від 18 вересня 2013року зазначив,що
при новому розгляді справи судам
необхідно перевірити,чи обчислюється у
відсотках від суми невиконаного
зобов»язання встановлений спірним
договором штраф,проте апеляційний суд
не перевірив доводів апеляційної
скарги,не зазначив в ухвалі конкретних
обставин і фактів,що спростовують такі
доводи,належним чином не оцінив докази
у справі, не навів достатніх мотивів
прийнятого ним рішення та передчасно
залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

Разом із тим , скасовуючи раніше
постановлені Жовтневим районним судом
м. Запоріжжя рішення від 07 червня
2012року і ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 25 липня
2012року у даній справі, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
ухвалі від 28 листопада 2012року(т.1
а.с.194-195) зазначив,що розглядаючи даний
спір, суд першої інстанції не врахував
вимоги закону, а саме: чч1,2 ст.549 ЦК
України,згідно до якої штрафом є
неустойка,що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов»язання і той факт,що
встановлений договором вид
забезпечення виконання зобов»язання у
вигляді штрафу не відповідає змісту
цього поняття та його правовій природі
як грошовій сумі,що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов»язання.

Згідно до вимог ч.4 ст.338 ЦПК України
висновки і мотиви,з яких скасовані
рішення,є обов»язковими для суду
першої чи апеляційної інстанції при
новому розгляді справи.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3 і визнаючи частково недійсним
п.7.3 оспорюваного Договору в частині
нарахування штрафу ,суд першої
інстанції виходив із того,що умови
цього пункту в частині права
лізингодавця нарахувати штраф у
розмірі авансового лізингового
платежу і не відповідають вимогам
закону, а самий штраф не обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов»язання.

Судова колегія приходить до
висновку про те,що висновки суду є
правильними і відповідають
встановленим обставинам справи,
вимогам закону і здобутим у справі
доказам.

Відповідно до ч.1ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною(сторонами)
вимог,які встановлені частинами
першою-третьою,п»ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.1 ст203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу,іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

За змістом вимог ч.1, ч.2 ст.549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка,що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов»язання.

Судом першої інстанції
встановлено і з матеріалів справи
вбачається,що 28 квітня 2011 між ОСОБА_3 та
ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» було укладено
договір фінансового лізингу
110322-144/ФЛ-Ф-А, згідно до якого ТОВ
«ВіЕйБі Лізинг» набуває у свою
власність і передає на умовах
фінансового лізингу у платне володіння
та користування Предмет лізингу-
автомобіль марки BMW, а ОСОБА_3
зобов'язується прийняти Предмет
лізингу та сплачувати лізингові
платежі на умовах договору. По
закінченню строку лізингу до ОСОБА_3
переходить право власності на Предмет
лізингу, згідно умов договору.

Пунктом 7.3 укладеного Договору
передбачено, що у випадку,
передбаченому п. 6.1.7 Загальних умов, ТОВ
«ВіЕйБі Лізинг» має право відмовитись
від договору (розірвати договір) та
нарахувати штраф у розмірі
нарахованого за договором авансового
лізингового платежу. Сума фактичного
сплаченого авансового лізингового
платежу підлягає зарахуванню в рахунок
погашення штрафу, нарахованого, згідно
умов цього пункту Загальних умов.

Відповідно до п. 6.1.7 Договору лізингу,
сторони погодили, що ТОВ «ВіЕйБі
Лізинг» має право в односторонньому
порядку змінити умови цього договору в
таких випадках: лізингоодержувач
прострочив приймання Предмету лізингу
на строк понад10 календарних днів.

Таким чином за змістом п.7.3 Договору за
прострочення приймання предмету
лізингу на строк понад 10 календарних
днів лізингодавець крім іншого має
право нарахувати штраф у розмірі
визначеного і сплаченого авансового
лізингового платежу,який
зараховується у погашення цього
штрафу.

Із графіку сплати лізингових
платежів,який є додатком до договору №
110322-144/ФЛ-Ф-А фінансового лізингу від
28.04.2011 року(а.с.12 т.1) видно,що авансовий
лізинговий платіж визначений в
твердій сумі 403154гр.27 коп.

Умови укладеного сторонами
договору не містять у собі інший спосіб
визначення розміру штрафу за
прострочення приймання предмету
лізингу на строк понад 10 календарних
днів,ніж передбачений у п.7.3 ,а також
спосіб визначення розміру авансового
лізингового платежу, якому за умовами
п.7.3 договору дорівнює штраф.

Таким чином із оспорюваного
договору вбачається те, що
встановлений за умовами п.7.3 договору
штраф не обчислюється у відсотках від
суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов»язання, а є
еквівалентом конкретної грошової суми
авансового платежу ,яка підлягає
зарахуванню на користь лізингодавця,
що суперечить вимогам ч.2 ст.549 ЦК
України.

Посилання відповідача - апелянта на
ст.627 ЦК України і те,що сторони є
вільними в укладенні договору, а
визнання недійсною умови Договору
щодо встановлення розміру штрафу є
фактично звільненням
лізингоодержувача від погодженої
сторонами відповідальності, не може
бути взятим до уваги,оскільки за
вимогами ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, проте оспорюваний частково
договір ,хоча і укладений сторонами
добровільно, містить у собі умови- щодо
встановлення розміру штрафу-,які
суперечать вимогам ч.2 ст.549 ЦК України.

Довід відповідача в апеляційній
скарзі і у засіданні судової колегії
про те,що встановлений пунктом 7.3
Договору штраф фактично обчислюється
у відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов»язання ,
спростовується змістом цього пункту
,яким не передбачено такий спосіб
визначення штрафу.

Предметом даного спору є викладені у
договорі умови і їх невідповідність
вимогам закону, тому спосіб фактичного
обчислення штрафу , яким обґрунтовує
відповідач положення п.7.3 Договору і
який не зазначений в умовах договору ,
не може вважатись як складова частина
даного пункту договору, тому посилання
відповідача на те,що розмір штрафу в
сумі внесеного позивачкою авансового
лізингового платежу реально дорівнює
51% від вартості майна або 36% від
розміру несплачених лізингових
платежів, не має правового значення .

З урахуванням наведеного,виконуючи
вимоги ч.4 ст.338 ЦПК, судова колегія
приходить до висновку про те,що
оскільки встановлений договором вид
забезпечення виконання зобов»язання у
вигляді штрафу не обчислюється у
відсотках до суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов»язання, не
відповідає змісту цього поняття та
його правовій природі як грошової
суми,що обчислюється у відсотках до
суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов»язання,вимогам
закону,передбаченим ст.549 ч2 ЦК
України,то позовні вимоги ОСОБА_3 є
доведеними і підлягають задоволенню,а
постановлене рішення суду першої
інстанції відповідає вимогам
матеріального і процесуального
законів, є законним і обгрутованим.

Керуючись ст.ст. 307,308 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі
Лізинг» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 23 січня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: