Справа № 466/864/14
Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/783/5491/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю: представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, третьої
особи ОСОБА_4, представника
Франківської районної адміністрації
ЛМР - Качабульського І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Франківської районної адміністрації
Львівської міської ради на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 28 травня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 28 травня 2014 року
задоволено частково позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_4, про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, як чоловіка та дружини без
реєстрації шлюбу та визнання права на
прийняття спадщини.

Встановлено факт спільного проживання
ОСОБА_2 та ОСОБА_7 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з 2006 року по
ІНФОРМАЦІЯ_1 року - дня смерті ОСОБА_7.

В решті позовних вимог відмовлено за
безпідставністю.

Рішення суду оскаржила Франківська
районна адміністрація Львівської
міської ради.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Вважає, що судом
порушено ст.114 ЦПК України, так як
спірна квартира АДРЕСА_1 знаходиться на
території Франківського району м.
Львова. Вказує на те, що суд першої
інстанції не залучив до розгляду даної
справи Франківську РА ЛМР, як орган,
який уповноважений укладати договори
найму жилих приміщень, та ЛКП
«Магістральне» - балансоутримувача
будинку комунальної власності, попри
те, що у даний час у провадженні
Франківського районного суду м. Львова
знаходиться справа за позовом ОСОБА_2
до Франківської районної
адміністрації ЛМР про визнання права
користування вказаною квартирою.
Вважає, що районний суд безпідставно
дійшов до висновку про те, що
проживання у спірній квартирі позивача
та ОСОБА_7 відбувалось однією сім'єю,
оскільки він не підтверджений жодними
письмовими доказами.

Просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким повністю відмовити ОСОБА_2 у
задоволенні позову.

Колегія суддів вважає можливим
розглядати справу у відсутності осіб,
які беруть участь у справі, зокрема
відповідача ОСОБА_6, котра належним
чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК
України повідомлена про час та місце
розгляду справи, але не з'явилася в
судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не у повній мірі відповідає
даним вимогам.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_7
проживала та була зареєстрована у
квартирі АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2,
районний суд виходив з того, що судом
встановлено, що позивач, починаючи з 2006
року проживав без реєстрації з ОСОБА_7 у
квартирі АДРЕСА_1, за час спільного
проживання вони вели спільне
господарство, мали взаємні права та
обов'язки, зокрема спільно та за
спільні кошти купували продукти
харчування, оплачували
житлово-комунальні послуги, спільно
проводили дозвілля, проводили в
квартирі поточні ремонти, за спільні
кошти придбали пральну машину,
телевізор, диван, набір крісел, він
займався захороненням в 2012 році ОСОБА_8,
а у 2013 році - похованням ОСОБА_7, а
відповідач, яка є рідною сестрою
ОСОБА_7, визнала позов.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, так як він дійшов до них з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

У відповідності до ст.3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми або з інших поважних причин не
проживають спільно. Сім'я створюється
на підставі шлюбу, кровного
споріднення, усиновлення, а також на
інших підставах, не заборонених
законом і таких, що не суперечать
моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст.10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджає про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є
будь - які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, показань свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч.1 ст.64 ЦПК України
письмовими доказами є будь -які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяг із них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №2 від 12.06.2009 року «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції», розглядаючи справи, судам
слід неухильно виконувати вимоги
статей 58, 59 ЦПК про належність і
допустимість доказів. Зокрема статтею
57 ЦПК України передбачено, що доказом у
справі є пояснення сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків. Тому пояснення зазначених
осіб, отримані не за процедурою допиту
свідків ( стаття 184 ЦПК), не можуть
використовуватись як засіб
доказування.

Колегія суддів вважає, що позивачем на
підставі належних та допустимих
доказів не доведено того, що він із 2006
року проживав із ОСОБА_7 однією сім'єю
без реєстрації шлюбу, оскільки жодних
доказів, які б підтверджували дані
обставини ним не подано, в якості
свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не
допитувалися, а письмові пояснення
ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які містяться на
а.с.27-б та 27-г, такими доказами бути не
можуть.

Крім того, задовольнивши позов,
районний суд встановив факт спільного
проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з 2006 року по
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, однак при цьому не
врахував роз'яснень, даних у п.20
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», згідно яких
при застосуванні ст.74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у будь -
якому іншому шлюбі і між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю, оскільки шлюб ОСОБА_2 із
ОСОБА_11 був розірваний лише 23.02.2007 року
згідно рішення Залізничного районного
суду м. Львова(а.с.20).

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.174 ЦПК України
позивач може відмовитися від позову, а
відповідач - визнати позов протягом
всього часу судового розгляду,
зробивши усну заяву. Якщо відмову
позивача від позову, визнання позову
відповідачем викладено в адресованих
суду письмових заявах, ці заяви
приєднуються до позову. У разі визнання
відповідачем позову суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позову. Якщо
визнання відповідачем позову
суперечить закону або порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, суд
постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідач ОСОБА_6, яку суд вважав
рідною сестрою померлої ОСОБА_7, позов
визнала.

Однак, у матеріалах справи відсутні
будь -які докази, які б підтверджували
родинні стосунки зазначених осіб, а
крім того сама ОСОБА_12 стверджувала, що
ОСОБА_7 була її двоюрідною сестрою, а не
рідною (а.с.27-а).

В судовому засіданні апеляційного суду
третя особа ОСОБА_4 ствердила, що вона є
тіткою померлої ОСОБА_7 та ОСОБА_6 і їй
достовірно відомо, що позивач та
відповідач тривалий час живуть у
громадянському шлюбі.

Відтак, визнання позову ОСОБА_6 порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
зокрема ОСОБА_4

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що оцінюючи зібрані по справі
докази, суд не дотримався
встановленого ст.212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та не дав їм належної оцінки,
внаслідок чого висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Крім того, ОСОБА_2 18.12.2013 року подав у
П'яту Львівську державну нотаріальну
контору заяву про прийняття спадщини
за законом після смерті ОСОБА_7

Згідно ст.30 ЦПК України сторонами в
цивільному процесі є позивач і
відповідач. Позивачами і відповідачами
можуть бути фізичні і юридичні особи, а
також держава.

Згідно з положеннями цивільного
процесуального законодавства
відповідач - це особа, яка має
безпосередній зв'язок зі спірними
матеріальними правовідносинами та, на
думку позивача, порушила, не визнала
або оспорила його права, свободи чи
інтереси і тому притягується до участі
у цивільній справі для відповіді за
пред'явленими вимогами.

Суд за клопотанням позивача, не
припиняючи розгляду справи, замінює
первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено не
до тієї особи, яка має відповідати за
позовом, або залучає до участі у справі
іншу особу як співвідповідача(ч.1ст.33
ЦПК України).

Відповідно до закріпленого в ст.11 ЦПК
України принципу диспозитивності
цивільного судочинства та за змістом
ч.1 ст.33 ЦПК України залучення судом до
участі у справі особи як
співвідповідача можливе лише як
результат вирішення судом клопотання
позивача про заміну первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом.

Однак, районний суд не роз'яснив
позивачу його право відповідно до
вимог ст. 33 ЦПК України змінити
процесуальне положення ОСОБА_4, котра
також подала у нотаріальну контору
заяву про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_7, та притягнути її до
участі у справі в якості
співвідповідача за умови
документального підтвердження нею
родинних відносин із спадкодавцем.

Крім того, на думку судової колегії,
підставними є доводи апелянта про те,
що судом вирішено питання про права та
обов'язки осіб, які не були залучені до
участі у справі, зокрема, Франківської
РА ЛМР, як органу, який уповноважений
укладати договори найму жилих
приміщень, та ЛКП «Магістральне» -
балансоутримувача будинку комунальної
власності, оскільки в оскаржуваному
рішенні суд вказав, що починаючи з 2006
року позивач ОСОБА_2 проживав без
реєстрації у квартирі АДРЕСА_1.

Зазначена квартира не була
приватизована, перебуває у комунальній
власності і в даний час у провадженні
Франківського районного суду м. Львова
знаходиться справа за позовом ОСОБА_2
до Франківської районної
адміністрації ЛМР про визнання права
користування цією квартирою.

Згідно роз'яснень, даних у п.13 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №14 від
18.12.2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі», суд не має права
вирішувати питання про права та
обов'язки осіб, не залучених до участі у
справі, оскільки це є порушенням норм
процесуального права, які тягнуть за
собою безумовне скасування рішення
суду (пункт 4 частини першої статті 311,
пункт 4 частини першої статті 338 ЦПК).

Оскільки згідно діючого законодавства
на стадії апеляційного розгляду суд
позбавлений можливості змінювати
процесуальне положення учасників
процесу або залучати до участі у справі
інших учасників процесу, то
оскаржуване рішення у частині
задоволення позову слід скасувати та
ухвалити нове рішення з усіх підстав,
які зазначені вище.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Франківської
районної адміністрації Львівської
міської ради задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 28 травня 2014 року у
частині задоволення позову скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_4, про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, як чоловіка та дружини без
реєстрації шлюбу.

У решті рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 28 травня 2014
року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: