Провадження №2/761/4973/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 листопада 2014 року
м.Київ

Шевченківський районний суд м. Києва в
складі:

головуючого судді
Гриньковської Н.Ю.,

при секретарі Ковтун
А.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1

від відповідача
Дмитренко Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Відділення №8 ПАТ «Перший український
міжнародний банк», публічного
акціонерного товариства «Перший
український міжнародний банк» про
визнання кредитного договору
недійсним, -

в с т а н о в и в:

У травні 2014р. позивач звернувся до
Шевченківського районного суду м.Києва
з позовною заявою, в якій поставлено
питання про визнання недійсним
кредитного договору №6007785 від 2008.02.11,
укладеного між ним та Відділенням №8
ЗАТ «Перший український міжнародний
банк» за адресою: м. Київ, вул. Якіра,8, а
також, застосування наслідків
недійсності правочину в частині
встановлення факту остаточної
заборгованості позичальника перед
банком в розмірі 683435,09грн., та визнання
недійсними договорів іпотеки №6028833 від
2008.02.11 та №6029334 від 2008.02.11.

В ході судового розгляду справи, за
клопотанням позивача від 17.11.2014 р. до
участі у справі в якості
співвідповідача було залучено
публічне акціонерне товариство
«Перший український міжнародний банк».

В обгрунтування позовних вимог
посилається на те, що умови
оспорюваного кредитного договору
порушують його права, як споживача та
не відповідають вимогам чинного
законодавства. Спірний договір
обумовлює сплату позиальником
додаткоих коштів, за дії, спрямовані на
формалізацію відносин між
позичальником та банком, а також не
попереджає про можливі валютні ризики,
не надає можливості встановити сукупну
вартість кредиту з урахуванням
процентної ставки, що, на думку
позивача є порушенням приписів
Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 р. Крім
того, вказуючи на зобов'язання
позичальника протягом строку дії
договору не надавати порук за третіх
осіб без письмового погодження з
банком, такі зобов'язання звужують
цивільну дієздатність позичальника.
Отже, позивач стверджував, що кредитний
договір в цілому суперечить Закону
України «Про захист прав споживачів»,
згідно з якими відповідач не повинен
включати в договір зі споживачем умови,
які є несправедливими, допускати
дисбаланс прав та обов'язків на шкоду
споживача та порушувати принцип
рівності сторін договору.

Враховуючи зазначене, вказуючи, що банк
завідомо включив у кредитний договір
пункти, що суперечать чинному
законодавству та є несправедливими по
відношенню до нього, просить суд
визнати недійсним кредитний договір,
та застосувати положення ст.116 ЦК
України. А також, вказуючи на вище
викладене, просить визнати недійсними
договори іпотеки, укладені на
забезпечення оспорюваного кредитного
зобов'язання.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача позов підтримали,
та просили його задовольнити з підстав,
викладених в позовній заяві.

Представник відповідача ПАТ «Перший
український міжнародний банк» в
судовому засіданні проти задоволення
позову заперечувала, вказувала на те,
що Відділення №8 ПАТ «Перший
український міжнародний банк» не є
юридичною особою, не має процесуальної
дієздатності, тому вимоги до
відділення є неспроможними. Стосовно
підстав, якими позивач мотивував
недійсність кредитного договору,
вказувала на те, що сторони є вільними в
укладанні договорів, а отже, підписавши
договір, позивач погодився з усіма його
умовами. В свою чергу банк виконав
взяті на себе зобов'язання та надав
кредит на умовах договору, натомість
позивач, як позичальник, взятих
зобов'язань не виконує, підтверджень
добровільної реалізації заставленого
майна немає, неодноразові зустрічі з
позичальником з приводу обговорення
порядку і строків погашення
заборгованості результатів не надали,
що і зумовило звернення до суду за
стягненням боргу в примусовому
порядку. Представник відповідача
стверджувала, що ініціювання позивачем
питання про визнання недійсними
кредитного договору є наслідком
звернення банку до суду з позовом про
стягнення заборгованості за цим
договором в примусовому порядку. Також
сторона відповідача просила
застосувати наслідки спливу строків
давності за позовними вимогами, що
стосуються договірних відносин
періоду 2007-2008 років.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
встановив наступні обставини та
відповідні ним правові наслідки.

12.03.2007 р. між ЗАТ «Перший український
міжнародний банк», від імені якого
виступав керуючий філією ПУМБ в м.Києві
Тупчий В.А., та позичальником ОСОБА_1
було укладено кредитний договір №5272799,
за умовами якого банк зобов'язався
надати позичальнику на споживчі цілі
200000,00 Доларів США строком до 12.03.2017 р. на
умовах, обумовлених цим договором.

В подальшому, 11.02.2008 р. між ЗАТ «Перший
український міжнародний банк» від
імені якого виступав керуючий
відділенням №8 ЗАТ ПУМБ в м.Києві
Мотрук С.М. та позичальником ОСОБА_1
було укладено кредитний договір №6007785,
за умовами якого банк зобов'язався
надати позичальнику кредит в сумі 185826,93
Долари США на рефінансування
(погашення) заборгованості
позичальника за попереднім кредитом
№5272799 від 12.03.2007 р., та в сумі 167364,83
Долари США на рефінансування
(погашення) заборгованості
позичальника за попереднім кредитом
№RML-005/168/2006 від 24.07.2006 р., укладеного із
АКБ «Райффайзенбанк Україна».

Також, між позичальником та банком було
укладено низку додаткових угод до
кредитного договору №6007785 від 11.02.2008 р.,
якими внесено певні зміни до умов
вказаного договору, у т.ч. змінювався
графік погашення кредиту та процентів
за користування кредитними коштами. А
саме, укладено додаткові угоди: №1 від
08.04.2010 р.; №12304761 від 12.08.2011 р.; №2 від
12.08.2011 р.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1
посилався на те, що умови кредитного
договору №6007785 від 11.02.2008 р. порушують
його права як споживача банківських
послуг, та не відповідають вимогам
чинного законодавства, оскільки
оспорюваний договір містить
несправедливі умови, які порушують
принцип рівності сторін договору, не
містить умов або правил, які б
враховували інтереси споживача,
натомість звужує права позичальника
щодо свободи укладання інших
договорів. Також посилався на те, що
йому не була надана в належній і
зрозумілій формі вся необхідна
інформація про кредит, у тому числі не
було надано розрахунку загальної
вартості кредиту, не зазначено
вартість всіх супутніх послуг, і він не
був попереджений про відсутність в
договорі умов, які є обов'язковими для
договорів даного виду згідно
законодавства.

Разом з тим, такі посилання позивача не
ґрунтуються на законі та
спростовуються умовами договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов.

Істотними умовами кредитного договору
відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК
України та ст. 1054 ЦК України є умови про
мету, суму і строк кредиту, умови і
порядок його видачі та погашення,
розмір, порядок нарахування та виплата
процентів, відповідальність сторін

Згідно досліджених судом копій
оспорюваного кредитного договору та
додатків до нього, позивач особисто
підписав ці правочини, а також графіки
повернення кредиту та процентів за
користування кредитними коштами.
Посилання позивача на невідповідність
умов кредитного договору ст.1056-1 ЦК
України, яка введена в дію 12.12.2008 р.,
тобто після укладання оспорюваного
договору від 11.02.2008 р., є безпідставними.
Щодо доводів позивача про порушення
його прав в частині обмеження у праві
виступати поручителем третіх осіб без
попереднього узгодження із банком, то
такі твердження є необгрунтованими,
оскільки суду не надано будь-якого
доказу на підтвердження відмови
позичальнику (позивачу у справі) у
погодженні банком поруки за третіх
осіб.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину: законність змісту
правочину, наявність в особи, яка його
вчиняє, необхідного обсягу цивільної
дієздатності, вільне волевиявлення
учасника правочину, відповідність
форми вчинення правочину вимогам
закону, певна спрямованість правочину.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього
Кодексу.

При цьому, відповідно до статей 10, 60
Цивільного процесуального кодексу
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 6 ЦК України визначено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Разом з тим, позивачем не надано суду
жодного доказу на підтвердження того,
що банк під час укладання кредитного
договору ввів його в оману, щодо
істотних умов договору, позивач не
надав доказів нечесної
підприємницької практики відповідачів
під час укладення кредитного договору.

Так, згідно установлених судом
обставин, позивач мав довготривалі
кредитні відносини із ЗАТ «Перший
український міжнародний банк»,
правонаступником якого є ПАТ «Перший
український міжнародний банк», в ході
яких позивач отримував кредитні кошти
на умовах, визначених кредитними
договорами, погашав зобов'язання, а
також шляхом перемовин намагався
врегулювати строки, розмір
заборгованості, та можливість
погашення суми боргу перед банком за
рахунок нерухомого майна. Про вказані
обставини свідчать досліджені судом
копії кредитних договорів, та
додаткові угоди до них, протоколи
зустрічей позивача, як клієнта ПАТ
«Перший український міжнародний банк»,
та представників банківської установи.

Таким чином, судом встановлено, що при
укладенні оспорюваного договору
сторонами були погоджені усі його
істотні умови, в процесі виконання
позичальником умов договору
вирішувалося питання щодо списання
боргу позичальника за рахунок передачі
ним банку нерухомого майна, як того, що
є предметом іпотеки, так і іншого майна,
належного позивачеві, яке не обтяжено
заборонами, а відтак відсутні підстави
для визнання умов оспорюваного
кредитного договору несправедливими, а
самого правочину недійсним.

За викладених обставин суд приходить
до висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог, оскільки позивачем не
надано належних та допустимих доказів,
які б свідчили про недобросовісність
банківської установи при укладенні
кредитного договору, невідповідності
змісту правочину цивільному
законодавству, які потягнули б за собою
визнання договору кредиту недійсним.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 203, 215, 230, 627, 628, 638 ЦК України,
ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223, 292,
294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Відділення №8 ПАТ «Перший український
міжнародний банк», публічного
акціонерного товариства «Перший
український міжнародний банк» про
визнання кредитного договору
недійсним - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасували, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя