У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення коштів за
касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
рішення Київського районного суду м.
Полтави від 17 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 9 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулись до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що вони мали намір
придбати для себе житло, у зв'язку з чим
ОСОБА_3 уклав з Полтавським акціонерним
банком «Полтава-Банк» (далі - АБ
«Полтава-Банк») договір про участь у
Фонді фінансування будівництва (далі -
ФФБ). З метою отримання пільгових умов
на придбання квартири, зазначений
договір було переоформлено на ОСОБА_5,
якому ОСОБА_3 передав для цього грошові
кошти у розмірі 185 тис. грн, про що
складена розписка від 1 грудня 2010 року.
Для досягнення спільної мети, а саме
придбання квартири, 1 грудня 2010 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір про
спільну діяльність, за яким ОСОБА_5,
отримавши квартиру, мав переоформити
право власності на квартиру на спільну
сумісну з ним, проте взяті на себе
зобов'язання не виконав, право
власності на дану квартиру було
зареєстровано за відповідачами та їх
малолітнім сином. Оскільки квартира
придбана за їх кошти, які відповідач
повернути їм відмовляється, просили
стягнути на їх користь у солідарному
порядку з відповідачів кошти у розмірі
185 тис. грн.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 17 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 9 вересня 2014 року, у задоволенні
позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та його
представник - ОСОБА_7, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просять
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
позивачами не доведено надання ними
відповідачам коштів на умовах їх
повернення чи на умовах передання
позивачам відповідачами квартири, а
договір про спільну діяльність від 1
грудня 2010 року укладений всупереч ч. 1
ст. 203 ЦК України.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 20 липня 2010 року
між ОСОБА_3 та Полтавським акціонерним
банком «Полтава-Банк» було укладено
договір про участь у Фонді
фінансування будівництва виду А. За
даним договором управитель - ПАБ
«Полтава-Банк» в порядку та на умовах,
визначених цим договором та правилами
ФФБ, здійснює управління майном ФФБ, а
довіритель - ОСОБА_3 - бере
участь у ФФБ шляхом надання у довірчу
власність управителю в управління з
метою отримання у власність
визначеного договором об'єкту
інвестування в об'єкті будівництва
житлового будинку по
АДРЕСА_1.

У подальшому вказаний договір було
розірвано, а на цей об'єкт інвестування
укладено договір про участь у Фонді
фінансування будівництва з ОСОБА_5

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 25 жовтня 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_6 в своїх інтересах та і в
інтересах малолітнього ОСОБА_8 до
ОСОБА_5 про встановлення порядку
користування квартирою встановлено, що
17 грудня 2010 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8,
з одного боку, та АБ «Полтава-Банк» з
іншого, було укладено договір про
участь у Фонді фінансування
будівництва виду А.

Згідно додатку № 1 до даного договору
від 17 грудня 2010 року об'єктом
інвестування виступила квартира
АДРЕСА_2.

Зазначеним судовим рішенням визначено
порядок користування вказаною
квартирою, яка належить на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_8, тобто відповідачі та їх
сину на підставі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, виданого
виконавчим комітетом Полтавської
міської ради від 29 серпня 2011 року.

Також судами встановлено, і не
заперечувалось відповідачами, що кошти
у розмірі 185 тис. грн на придання їм
квартири були надані позивачами, що
оформлено розпискою від 1 грудня 2010
року (а.с. 23).

При цьому суди вважали, що є
недоведеним передача коштів
відповідачам на умовах їх повернення
чи на умовах передання позивачам
відповідачами квартири.

При цьому суди не врахували таке.

Згідно до договору про спільну
діяльність, укладеного 1 грудня 2010 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, сторони договору
домовились про організацію спільної
діяльності для досягнення наступних
цілей: укладення з ПАБ
«Полтава-Банк» договору на участь у
фонді фінансування будівництва,
спільного фінансування договору для
отримання двокімнатної
квартири,отримання у спільну власність
придбаної квартири шляхом
переоформлення документів.

Проте суди вважали, що цей договір
суперечить ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

При цьому суди не врахували, що договір
про спільну діяльність сторонами
договору або іншою заінтересованою
особою не оспорювався, його
недійсність не встановлена, а, відтак,
діє презумпція правомірності
правочину, яка відповідачами не
спростована.

Також суди не взяли до уваги абз. 4 п. 4
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок», у якому судам роз'яснено, що
інші особи, які приймали участь у
будівництві жилого будинку (його
купівлі) не на підставі угоди про
створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, вправі
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
затрат на будівництво (купівлю
будинку), якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали не безоплатно.

Однак суди виходили з того, що
позивачами не доведено, що допомога на
придбання квартири ними відповідачам
надавалась не безоплатно.

Також суди не взяли до уваги розписку
від 1 грудня 2010 року, згідно якої ОСОБА_3
отримав кошти у розмірі 185 тис. грн для
придбання квартири на виконання
договору про спільну діяльність.

За таких обставин, суди усупереч ст. ст.
212-214, 315 ЦПК України зазначене не
врахували, доводів сторін як на
підтвердження, так і заперечення
позову не перевірили, не дослідили
належним чином умови договору про
спільну діяльність та їх виконання
сторонами договору, умови розписки, а
також не визначились із тим, які
правовідносини виникли між сторонами
та прийшли до передчасного висновку
про недоведеність отримання ОСОБА_3
коштів на придбання нерухомого майна.

Таким чином, ураховуючи, що судами не
встановлені всі фактичні обставини від
яких залежить правильне вирішення
справи, та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судові рішення підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 17 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 9 вересня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О.Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко