Справа №545/5265/13-ц
№2/545/337/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2014 р. Полтавський
районний суд Полтавської області в
складі:

головуючого судді Шелудякова Л.В.,

при секретарі Лабовкіній Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання недійсним заповіту як
розпорядження на випадок смерті, що є
одностороннім правочином,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2, про
визнання недійсним заповіту як
розпорядження на випадок смерті, що є
одностороннім правочином, посилаючись
на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер його батько
ОСОБА_3 Задовго до смерті та на час
самої смерті ОСОБА_3 постійно проживав
АДРЕСА_1. Протягом всього літнього
життя ОСОБА_3 його утриманням та
постійною допомогою займався він -
єдиний його син та практично постійно
проживав з батьком. Після смерті батька
ОСОБА_1 він звернувся до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини, як спадкоємець за законом
першої черги. В нотаріальній конторі
йому стало відомо, що до нотаріальної
контори також звернулась із заявою про
прийняття спадщини ОСОБА_2, надавши
нотаріусу копію заповіту, складеного
ОСОБА_3 за час життя, згідно якого він
розпорядився своїм майном на випадок
смерті, заповівши вказаній вище особі
усе належне йому майно. Вказаний
заповіт було посвідчено секретарем
Абазівської сільської ради
Полтавського району 01 листопада 2012
року. ОСОБА_2 не надавала ОСОБА_3 ніякої
допомоги, не доглядала за ним. Вважає,
що якщо вказаний заповіт складено під
впливом обману, помилки або ж в момент
його вчинення ОСОБА_3 не усвідомлював
значення своїх дій та (або) не міг
керувати ними. Так, останні п'ять років
ОСОБА_3 постійно хворів, його психічний
стан був не стабільний. Спадкодавець
постійно був дратівливий, страждав на
склероз, міг вийти з будинку та забути
де знаходиться його оселя, постійно
страждав психічним розладом здоров'я, в
зв'язку з чим в подальшому до кінця
свого життя в нього спостерігалося
порушення сприйняття, мислення, емоцій,
інтелекту та пам'яті, постійно
змінювалося відношення до життя,
суспільства та самого себе. Крім того,
він постійно говорив йому та близьким
людям, знайомим та сусідам про те, що
він може вбити будь-кого і йому за це
нічого не буде. Також ОСОБА_3 хворів
іншими захворюваннями, які в
сукупності могли вплинути на прийняття
ним рішення.

Враховуючи вказане, просив
визнати недійсним заповіт від 01
листопада 2012 року, як розпорядження на
випадок смерті, складений ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2, посвідченого
секретарем Абазівської сільської ради
Полтавського району Полтавської
області ОСОБА_14

В судовому засідання позивач
ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та
просив їх задовольнити, дав пояснення
аналогічні викладеним в позовній
заяві.

Представник позивача адвокат ОСОБА_5
просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
заперечила проти позову, посилаючись
на те, що ОСОБА_3 допомагав їй завжди. У
вересні 2012 року він попросив її
доглядати за ним. ОСОБА_3 також
повідомив їй, що його син ОСОБА_1 привіз
до нього собаку, яка обірвала йому
рукав одежі, він розсердився та хотів
застрелили собаку з рушниці, а
вистрелив у повітря. В жовтні 2012 року
швидка забрала ОСОБА_3 у лікарню. Він їй
сказав, що складе на неї заповіт,
ніякого тиску на спадкодавця з її боку
не було.

Допитана свідок ОСОБА_14 показала суду,
що вона працює в Абазівській сільській
раді Полтавського району, на неї як на
посадову особу покладено обов`язки
вчинення нотаріальних дій, в тому числі
і посвідчення заповітів. На час
складення ОСОБА_3 заповіту вона
працювала секретарем сільської ради.
До сільської ради приходив ОСОБА_3
зробити доручення та заповіт. В
приміщення сільської ради ОСОБА_3
зайшов сам, а потім зайшла невідома їй
жінка. Ніякої підозри щодо стану
здоров'я, незвичної поведінки ОСОБА_3 у
неї не виникало. Він їй пояснив, що на
старість залишився один, і бажає
оформити заповіт. Вона оформила
вказані документи. Заповіт він
прочитав.

Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що знала
ОСОБА_3 сім років. Він переніс інсульт,
погано балакав. Вона з чоловіком
приїздила до нього, готовила їжу.
Показала, що ОСОБА_3 був неадекватний,
не міг нормально розмовляти, не
впізнавав їх та виганяв, був агресивний
та не міг писати та читати. У нього
трусились руки, він навіть не міг їсти.
Коли ОСОБА_3 перебував на лікуванні в
с.Абазівка Полтавського району, з
чоловіком привозила їжу, речі, ліки. Про
те, що його відвідує відповідач ОСОБА_2
вона не знала та ніколи її не бачила.

Свідок ОСОБА_7 показала, що ОСОБА_3
доводився другом її сім'ї. Він був
дивною людиною, міг кричати, а потім
нормально розмовляти. Він дуже любив
свого сина. Ніколи ОСОБА_3 не розказував
їй про жінку, яка його доглядає.
Останній час ОСОБА_3 бачила на початку
весни 2013 року.

Свідок ОСОБА_8 показав, йому відомо, що
ОСОБА_3 хворів та був неадекватний,
стріляв з рушниці у свого сина, при
житті замовив собі пам'ятник. Він
відвідував ОСОБА_3 в лікарні, і останній
його не впізнавав.

Свідок ОСОБА_9 показала, що ОСОБА_3 був
її сусідом, розповідав, що пенсія у
нього невелика та ще й необхідно
платити аліменти на дитину, яка
записана на нього. Говорив їй, що його
син приходив лише за грошима. Починаючи
з літа 2012 року доглядати ОСОБА_3
приходила відповідач ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_10 показав, що відповідач
ОСОБА_2 доглядала за ОСОБА_3, за сина він
був скривджений, оскільки з ним
відбулась сварка. Про заповіт йому
нічого не відомо. Він бачив у ОСОБА_3
аркуш паперу, на якому написана, що він
бажав щоб усе, що йому належить,
перейшло до ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_11 показала, що знає ОСОБА_3
з дитинства. Останній час за ним
доглядала ОСОБА_2, сина не бачила.
Дійсно він при житті зробив собі
пам'ятник та казав, що потім нікому буде
зробити.

Свідок ОСОБА_12 повідомила, що ОСОБА_3
являвся її кумом, говорив з нею по
телефону незадовго до смерті,
розказував про заповіт.

Свідок ОСОБА_13 показала суду, що вона
була знайома з ОСОБА_3 та його сином
ОСОБА_1 З відповідачем ОСОБА_2 вона не
знайома. ОСОБА_3 проживав по сусідству з
її домом, був неадекватний, ходив по
вулиці забалакувався, брудний, не всіх
впізнавав. ОСОБА_1 постійно приїздив до
батька та щось йому привозив. ОСОБА_3
хотів найняти жінку щоб йому
допомагала.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх
представників, свідків, оцінивши
наявні у справі докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному,
об'єктивному, безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів,
вважає встановленими наступні
обставини.

Судом встановлено, що 01
листопада 2012 року ОСОБА_3 склав заповіт,
згідно якого на випадок своєї смерті
зробив таке розпорядження: усе належне
йому майно, де б воно не було та з чого б
не складалося, на яке він матиме право
по закону, та усе те, належатиме йому на
день смерті, заповів ОСОБА_2 (а.с.14).

Вказаний заповіт посвідчено
секретарем Абазівської сільської ради
Полтавського району Полтавської
області ОСОБА_14, яку 11 грудня 2010 року
рішенням першої сесії шостого
скликання Абазівської сільської ради
Полтавського району Полтавської
області обрано секретарем Абазівської
сільської ради Полтавського району
Полтавської області (а.с.102).

У спадкодавця був син ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується
свідоцтвом про його народження,
виданому виконавчим комітетом
Гожулівської сільської ради
Полтавського району Полтавської
області 11 травня 1985 року (а.с.17).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер, що
стверджується актовим записом про
смерть №37, проведеного виконавчим
комітетом Супрунівської сільської
ради Полтавського району Полтавської
області та свідоцтвом про його смерть
серії НОМЕР_2 (а.с.19).

Після його смерті відкрилася спадщина
на майно, яке належало померлому.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України
ОСОБА_1, який був зареєстрований у
одному будинку з спадкодавцем, подав
заяву про прийняття спадщини нотаріусу
протягом строку, передбаченого ч.1 ст.1270
ЦК України, як спадкоємець за законом.

Також, у встановлений законом строк до
нотаріальної контори звернулась
спадкоємець на майно ОСОБА_3 за
заповітом ОСОБА_2

Статтею 1233 ЦК України встановлено, що
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно пункту 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30 травня 2008 року №7 за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо він був
складений особою під впливом фізичного
або психічного насильства, або особою,
яка через стійкий розлад здоров'я не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними. Для встановлення
психічного стану заповідача в момент
складання заповіту, який давав би
підставу припустити, що особа не
розуміла значення своїх дій і (або) не
могла керувати ними на момент
складання заповіту, суд призначає
посмертну судово-психіатричну
експертизу.

10 вересня 2014 року ухвалою Полтавського
районного суду Полтавської області за
клопотанням представника позивача
призначена посмертна
судово-психіатрична експертиза на
предмет дієздатності ОСОБА_3

Актом №541 посмертної
судово-психіатричної експертизи
встановлено, що ОСОБА_3 на 01 листопада
2012 року не виявляв ознак будь-якого
психічного розладу і міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними при
складанні заповіту.

Правовідносини, які склалися
між сторонами регулюються параграфом 2
Правові наслідки недодержання
сторонами при вчиненні правочину вимог
закону Глави 16 Правочини Цивільного
кодексу України, Главою 85 Спадкування
за заповітом Цивільного кодексу
України, главою 86 Спадкування за
законом Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.1288 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

Згідно ч.1 ст.1269 ЦК
України спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини, не проживав постійно із
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270
ЦК України для прийняття спадщини
встановлюється строк у шість місяців,
який починається з часу відкриття
спадщини.

Згідно ч.1 ст.1269 ЦК
України спадкоємець, який прийняв
спадщину, може одержати свідоцтво про
право на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.225
ЦК України правочин, який дієздатна
особа вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними, може бути визнаний
судом недійсним за позовом цієї особи,
а в разі її смерті - за позовом інших
осіб, чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Частиною шостою ст.147 ЦПК України
встановлено, що висновок експерта для
суду не є обов'язковим і оцінюється
судом за правилами, встановленими
статтею 212 ЦПК України.

Відповідно до ч.7 ст.147
ЦПК України незгода з висновком
експерта повинна бути вмотивована в
рішенні або ухвалі.

Згідно ч.1 ст.212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об`єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.2 ст.212
ЦПК України жоден доказ не має для суду
наперед встановленого значення.

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв`язок доказів у їх
сукупності.

Відповідно до ч.4 ст.212
ЦПК України результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Суд, оцінюючи докази у справі
відповідно до ст.212 ЦПК України,
встановив наступне: позов як і
пояснення позивача у справі не містять
обставин, що свідчать про
неадекватність, невмотивованість і
неконтрольованість дій заповідача
ОСОБА_3 ні до складення ним заповіту від
01 листопада 2012 року, ні на момент його
складення, ні після цього.

Про відсутність таких дій показують і
свідчення свідків у справі: ОСОБА_14,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_13 суд не приймає як доказ
тому, що спадкодавець не міг віддавати
звіт своїм діям при складанні заповіту,
оскільки вони висловили своє бачення
поведінки ОСОБА_3 та його відношення до
способу життя, яке вони не розуміли та
яке їм не подобалося.

Таким чином, судом встановлено,
що ОСОБА_3 хронічним психічним
захворюванням не страждав, так як не
перебував на обліку у психіатричних
закладах.

Відповідно до п.14
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 1997 року №8 «Про
судову експертизу в кримінальних і
цивільних справах»
судово-психіатрична експертиза
призначається, коли вирішення
кримінальної чи цивільної справи
залежить від визначення психічного
стану особи на час вчинення нею певного
діяння (бездіяльності) чи укладення
угоди за наявності сумнівів щодо її
спроможності усвідомлювати значення
своєї поведінки внаслідок психічної
хвороби або тимчасового розладу
душевної діяльності.

Ознаками такої
поведінки можуть бути невмотивовані,
неадекватні чи неконтрольовані дії
особи в момент вчинення діяння або і в
процесі провадження у справі, а так
само при укладенні цивільно-правової
угоди.

Суд згоден з висновком
посмертної судово-психіатричної
експертизи №541 від 20 жовтня 2014 року, так
як вказаний висновок ґрунтується на
всіх матеріалах цивільної справи:
оцінці обставин, викладених в позові,
поясненнях сторін у справі, свідченнях
осіб, які були свідками психічного
стану ОСОБА_3 як на момент складення
заповіту так і після цього, медичних
документах на заповідача.

А тому позов не
підлягає задоволенню, як такий, що не
підтверджений встановленими
обставинами та наданими суду доказами.

Враховуючи те, що в задоволенні
суд відмовляє, у відповідності до
положень ст.154 ЦПК України вважає за
можливе скасувати заходи забезпечення
позову, вжиті за ухвалою Полтавського
районного суду Полтавської області від
26 грудня 2013 року щодо накладення арешту
на майно, яке належить ОСОБА_3 та щодо
заборони Полтавській районній
нотаріальній конторі вчиняти дії по
оформленню та видачі свідоцтва про
право на спадщину на будь-яке майно, що
належить ОСОБА_3 (а.с.37, 38).

Керуючись ст.ст.8-10, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК
України, ст.ст.11, 16, 215, 225, 1233, 1257 ЦК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання недійсним заповіту як
розпорядження на випадок смерті, що є
одностороннім правочином - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову
визначені в ухвалі Полтавського
районного суду Полтавської області від
26 грудня 2013 року, а саме: скасувати
накладення арешту на майно, яке
належить ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, та
заборону Полтавській районній
нотаріальній конторі вчиняти дії по
оформленню та видачі свідоцтва про
право на спадщину на будь-яке майно, що
належить ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Полтавської області
через Полтавський райсуд в
десятиденний строк з дня його
проголошення, а у разі якщо рішення
було постановлено без участі особи, яка
її оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя Полтавського районного суду

Л.В.Шелудяков