АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1 й інстанції -
Самсонова В. В. Доповідач -
Свистунова О.В. Категорія 20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4

на рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
25 вересня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа:
приватний нотаріус ОСОБА_6 про
стягнення вартості квартири, -

В С Т А
Н О В И Л А:

У вересні 2012 року позивачі
звернулися до Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська з
позовом, в якому просили стягнути з
відповідачки на їх користь вартість
квартири АДРЕСА_1. В ході розгляду
справи, позовні вимоги, у відповідності
до ст. 31 ЦПК України уточнювались.
Судовий збір сплачений у відповідності
до вимог чинного законодавства.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
25 вересня 2014 року відмовлено у
задоволенні позовних вимог.

У апеляційній скарзі позивачі
просили рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити їх
позовні вимоги, оскільки рішення
першої інстанції ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в межах
заявлених вимог та на підставі тих
доказів, що надані були сторонами під
час розгляду справи по суті, у
достатньо повному обсязі з'ясував
права і обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_2 та її синам,
ОСОБА_4 та на той час неповнолітньому
ОСОБА_3

належала на праві спільної сумісної
власності квартира АДРЕСА_1, на
підставі свідоцтва про право власності
від 22 листопада 2001 року.

29 листопада 2001 року було укладено
договір купівлі-продажу цієї квартири
між ОСОБА_2 та на той час неповнолітнім
ОСОБА_3, від імені яких діяв у якості
представника - ОСОБА_7, ОСОБА_4, від
імені якого діяв у якості представника
- ОСОБА_8 та ОСОБА_5.

Як було встановлено судом першої
інстанції ОСОБА_7 діяв на підставі
довіреності від імені ОСОБА_2 та її
неповнолітнього сина ОСОБА_3
Довіреність була посвідчена приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_6 26
жовтня 2001 року. ОСОБА_8 діяв в інтересах
ОСОБА_4 на підставі довіреності, яка
була посвідчена приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 29 травня
2001 року.

У відповідності до вимог ст. 62 ЦК
України - довіреність є односторонньою
угодою, та відповідно на неї
поширюються підстави для визнання угод
недійсними, що передбачені ЦК України.

Однак, позивачами не було заявлено
вимог щодо визнання довіреностей від 29
травня 2001 року та 26 жовтня 2001 року
недійсними, з підстав передбачених
цивільним законодавством України,
вказані довіреності не були відкликані
довірителями та діяли до закінчення їх
строку дії.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17.02.2010
року визнано недійсним вищевказаний
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений 29 листопада 2001 року
між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на
підставі ст. 48 ЦК України (в редакції 1963
року). Дане рішення скасоване не було та
набрало чинності.

Згідно із положеннями ст. 48
Цивільного кодексу Української РСР (в
редакції, яка діяла на час виникнення
спору), недійсною є та угода, що не
відповідає вимогам закону, в тому числі
ущемляє особисті або майнові права
неповнолітніх дітей. По недійсній
угоді кожна з сторін зобов'язана
повернути другій стороні все одержане
за угодою, а при неможливості повернути
одержане в натурі - відшкодувати його
вартість у грошах, якщо інші наслідки
недійсності угоди не передбачені
законом.

Тобто, підставами для визнання
недійсною угоди купівлі-продажу
квартири було те, що при відчуженні
частини власності, належної
неповнолітньому, не було у
встановленому порядку оформлене
рішення виконавчого комітету
Красногвардійського району в м.
Дніпропетровську. А тому, судова
колегія у рішенні від 17.02.2010 року
зробила висновок, що спірна угода від
29.11.2001 року була оформлена у порушення
вимог ст.18 Закону України «Про охорону
дитинства» і є недійсною на підставах
передбачених ст. 48 ЦК України, як угода,
що не відповідає вимогам закону, а саме,
оскільки, при укладанні цієї угоди до
нотаріальної контори не було надано
рішення виконкому про надання дозволу
на продаж частини власності, яка
належала неповнолітньому.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Тобто, вищевказані обставини
доказуванню не підлягають, оскільки,
встановлені рішенням апеляційного
суду Дніпропетровської області від
17.02.2010 року.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 440
Цивільного кодексу Української РСР (в
редакції, яка діяла на час виникнення
спору), шкода, заподіяна особі або майну
громадянина, а також шкода, заподіяна
організації, підлягає відшкодуванню
особою, яка заподіяла шкоду, у повному
обсязі, за винятком випадків,
передбачених законодавством Союзу РСР.

Саме на підставі вищевказаного,
позивачі звернулися до суду з вимогами
до відповідачки про відшкодування
вартості спірної квартири.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Відповідно
до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Так, у матеріалах даної справи
містяться розписки від 30.11.2001 року,
складені від імені ОСОБА_2, яка також
діяла в інтересах малолітнього ОСОБА_3,
та від імені ОСОБА_4, згідно яких ОСОБА_2
отримала від продажу 2/3 частини спірної
квартири кошти у сумі - 21 200,00 грн., які
вона отримала за себе та свого
неповнолітнього на той час сина ОСОБА_3,
а ОСОБА_4 отримав за свою частину
квартири (1/3 частину) - 10 000,00
грн.(т.с.1а.с.191, 193).

Проти наявності зазначених
розписок стороною позивачів не
заперечувалось. Судом першої інстанції
було встановлено, що вказані розписки
не були визнані недійсними, а тому вони
є чинними й на теперішній час.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно дійшов висновку, що фактично
позивачі отримали кошти за належну їм
квартиру, у зв'язку з чим, у суду були
відсутні підстави для задоволення
позовних вимог та стягнення з
відповідачки на користь позивачів
вартості квартири АДРЕСА_1, на підставі
ст. ст. 48, 440 Цивільного кодексу
Української РСР (в редакції, яка діяла
на час виникнення спору).

Апелянти не надали, а ні суду першої
інстанції, а ні суду апеляційної
інстанції належних доказів, що мають
істотне значення для задоволення
позову.

Інші доводи апеляційної скарги
не спростовують правильність
висновків у рішенніх суду, протирічать
вимогам законодавства, яке регулює
спірні правовідносини, матеріалам
справи, зводяться до переоцінки
доказів по справі.

Судом першої інстанції у
досить повному обсязі з'ясовані права
та обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та
конкретні обставини справи, судове
рішення відповідає вимогам норм
матеріального і процесуального права і
тому, колегія апеляційного суду вважає,
що згідно до ст. 308 ЦПК України правових
підстав для скасування рішення не
вбачає, а тому, доводи апеляційної
скарги підлягають відхиленню, а
рішення суду першої інстанції
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
25 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
О.В.Свистунова

Судді
В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез