Ухвала

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Коротуна В.М.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного
акціонерного товариства
«ПРОСТО-страхування», ОСОБА_4 про
відшкодування шкоди, завданої
ушкодженням здоров'я, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 07
липня 2014 року та рішення апеляційного
суду Миколаївської області від 08
вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що 26 серпня 2012 року
біля 23 год. 30 хв. ОСОБА_4,
керуючи автомобілем «Daewoo Sens»,
державний номерний знак НОМЕР_1, і
рухаючись по проспекту Жовтневому у
м. Миколаєві, здійснив на
нього наїзд в той час, коли він
переходив проїзну частину дороги. У
результаті зазначеної
дорожньо-транспортної пригоди (далі -
ДТП) йому спричинено тяжкі тілесні
ушкодження, він тимчасово втратив
працездатність і визнаний інвалідом ІІ
групи. Згідно з полісом обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів від 08 травня 2012
року АВ № 6540230 цивільно-правова
відповідальність водія ОСОБА_4
застрахована у Приватному
акціонерному товаристві
«ПРОСТО-страхування» (далі - ПАТ
«ПРОСТО-страхування»); обов'язковий
ліміт відповідальності страховика за
шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, - 100
тис. грн. Майнова шкода у розмірі
8 883 грн 39 коп. була частково
відшкодована ОСОБА_4, а шкоду у розмірі 3
202 грн 60 коп. позивачу відшкодувало
ПАТ
«ПРОСТО-страхування».

Посилаючись на наведене, позивач,
уточнивши під час розгляду справи
вимоги позову, остаточно просив
стягнути втрачений заробіток у зв'язку
з втратою професійної працездатності
за вересень 2012 року - січень 2014 року у
розмірі 220 442 грн 40 коп., з яких 96 287 грн 40
коп., тобто в межах ліміту
відповідальності страховика стягнути
із ПАТ «ПРОСТО-страхування», а у зв'язку
з недостатністю страхового
відшкодування для повного
відшкодування шкоди, пов'язаної з
тимчасовою втратою працездатності,
стягнути із винної особи різницю між
фактичним розміром шкоди і страховою
виплатою, що становить 124 155 грн.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 07 липня 2014 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ПРОСТО-страхування» на
користь ОСОБА_3 22 500 грн у рахунок
відшкодування шкоди.

У іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою цього ж суду від 28 липня 2014 року
виправлено описку в частині розміру
шкоди, стягнутої з ПАТ
«ПРОСТО-страхування» на користь ОСОБА_3
з 22 500 грн до 19 836 грн.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 08 вересня
2014 року рішення суду першої інстанції
змінено.

Збільшено розмір шкоди, пов'язаної з
втратою працездатності, стягнутої з
ПАТ «ПРОСТО-страхування» на користь
ОСОБА_3, з 19 836 грн до 24 308 грн.

У іншій частині рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення судів першої й
апеляційної інстанцій, ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити в
повному обсязі, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів.

Згідно з вимогами ст. 1194 ЦК України
особа, яка застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Статтею 3 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» (далі - Закон) передбачено, що
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди та захисту майнових інтересів
страхувальників.

Згідно з положеннями ст. 23 Закону
шкодою, заподіяною життю та здоров'ю
потерпілого у результаті
дорожньо-транспортної пригоди, є шкода,
пов'язана: з лікуванням потерпілого; з
тимчасовою втратою працездатності
потерпілим; із стійкою втратою
працездатності потерпілим; із смертю
потерпілого.

Згідно зі ст. 25 Закону при визначенні
шкоди, пов'язаної з тимчасовою втратою
працездатності потерпілим,
враховуються такий факт, як праця
потерпілого.

У зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності потерпілим
відшкодовуються неотримані доходи за
підтверджений відповідним закладом
охорони здоров'я час втрати
працездатності. Доходи (допомога)
непрацюючої повнолітньої особи -
потерпілого оцінюються в розмірі, не
меншому мінімальної заробітної плати,
встановленої чинним законодавством.

Відповідно до п. п. 26.1, 26.2 ст. 26 Закону
потерпілому внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди
відшкодовується шкода, пов'язана із
стійкою втратою працездатності.

Мінімальний розмір страхового
відшкодування за шкоду, пов'язану із
стійкою втратою працездатності
потерпілим внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди у
разі встановлення ІІ групи
інвалідності становить 18 мінімальних
заробітних плат у місячному розмірі,
встановлених законом на дату настання
страхового випадку.

Відповідно до ст. 1195 ЦК України фізична
або юридична особа, яка завдала шкоди
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід), втрачений ним внаслідок втрати
чи зменшення професійної або загальної
працездатності.

У разі каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я фізичної особи, яка в момент
завдання шкоди не працювала, розмір
відшкодування визначається виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно з ч. 3 ст. 1197 ЦК України, якщо
потерпілий на момент завдання йому
шкоди не працював, його
середньомісячний заробіток
обчислюється, за його бажанням,
виходячи з його заробітку до
звільнення або звичайного розміру
заробітної плати працівника його
кваліфікації у цій місцевості.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 26 серпня 2012 року
близько 23 год. 30 хв. ОСОБА_4, керуючи
належним йому на праві власності
автомобілем «Daewoo Sens», державний
номерний знак НОМЕР_1,
і рухаючись по проспекту Жовтневому у
м. Миколаєві, здійснив наїзд на
пішохода ОСОБА_3 в той час, коли він
переходив проїзну частину дороги.

Зазначені обставини та вина
відповідача встановлені вироком
Корабельного районного суду м.
Миколаєва 24 квітня 2013 року у
кримінальній справі за обвинуваченням
ОСОБА_4 у вчинені злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за
яким ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні
вказаного злочину та засуджено до 5
років позбавлення волі з іспитовим
строком 2 роки.

Внаслідок указаної ДТП позивач отримав
тяжкі тілесні ушкодження та знаходився
на лікуванні.

Позивач був тимчасово непрацездатний з
26 серпня 2012 року до кінця 2012 року.

Із 09 січня 2013 року до січня 2014 року
позивачу встановлено стійку втрату
працездатності та призначено
інвалідність другої групи.

Зокрема, згідно з висновком
судово-медичної експертизи від
11 березня 2013 року № 7-К наслідком
травми у ОСОБА_3, отриманої в результаті
ДТП, на першому етапі стала тимчасова
втрата загальної і професійної
працездатності до кінця 2012 року в
розмірі 100 %. Так, ОСОБА_3 у зв'язку з
тілесними ушкодженнями, що були
отримані внаслідок ДТП, втратив 95 %
загальної працездатності та 100 %
професійної працездатності
суднозбірника.

Висновком МСЕК від 09 січня 2013 року
позивачу встановлено другу групу
інвалідності до 01 лютого 2014 року; дата
чергового переогляду - січень 2014 року.

Цивільно-правова відповідальність
водія ОСОБА_4 на момент ДТП була
застрахована згідно з полісом
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів АВ № 6540230,
укладеним 08 травня 2012 року з ПАТ
«ПРОСТО-страхування»; обов'язковий
ліміт відповідальності страховика за
шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, склав
100 тис. грн.

ОСОБА_4 частково оплатив позивачу
шкоду, пов'язану із лікуванням
потерпілого в розмірі 8 883 грн 39 коп., а
різницю - 3 202 грн 60 коп. позивачу
виплатило ПАТ «ПРОСТО-страхування».

Звертаючись до суду з указаним позовом,
ОСОБА_3 просив стягнути з відповідачів
220 442 грн 40 коп. втраченого заробітку, у
зв'язку з втратою професійної
працездатності за вересень 2012 року -
січень 2014 року. Розмір
втраченого заробітку позивач
обрахував як для працюючої особи,
посилаючись на те, що перебував у
трудових відносинах з литовською
суднобудівною компанією «Litanair Ko» та
внаслідок ушкодження здоров'я втратив
заробіток, який мав би одержувати
щомісячно по 12 967 грн 20 коп.

Згідно з наданим позивачем трудовим
договором № 3186, укладеним між ним та
ЗАТ «Litanair Ko» (Литовська Республіка), цей
договір укладено з 26 липня 2012 року до 18
липня 2014 року.

Відповідно до умов цього договору
сторони дійшли згоди, що ОСОБА_3
приймається на роботу на посаду
збірник судно-металевих корпусів на
наступних обов'язкових умовах
трудового договору: працівник буде
виконувати свої функціональні
обов'язки, передбачені в посадовому
описі з дотриманням законів Литовської
Республіки, статуту товариства,
внутрішнього регламенту та рішень
органів товариства. В свою чергу
роботодавець зобов'язався сплачувати
працівнику заробітну плату визначену в
розмірі 4 500 литовських лит на місяць
(гривневий еквівалент згідно із
офіційним курсом НБУ становив 12 967 грн 20
коп.).

Пунктом 12 вказаного договору
встановлено, що працівник починає
працювати з часу отримання візи «Д» або
дозволу на тимчасове проживання.

Згідно з копією закордонного паспорта
позивача віза ним була отримана 16
серпня 2012 року.

На час ДТП ОСОБА_3 до Литовської
Республіки не виїхав та до виконання
трудових обов'язків за трудовим
договором не приступив.

Відповідно до копії трудової книжки
позивача останнім основним місцем його
роботи був дошкільний навчальний
заклад № 140 у м.
Миколаєві, в якому він працював
охоронцем з 30 квітня 2010 року до
26 серпня 2010 року.

Доказів розміру заробітку позивача до
звільнення з вказаного місця роботи,
або розміру заробітної плати
працівника кваліфікації
електрозварювальника, позивач в силу
вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України до суду не
надав.

За таких обставин суд дійшов висновку,
що розрахунок шкоди, пов'язаної з
втратою позивачем працездатності,
повинен здійснюватися, виходячи зі
встановленого факту, що позивач є
непрацюючою особою, оскільки підстави
для розрахунку розміру середнього
заробітку, виходячи з умов трудового
договору від 26 липня 2012 року № 3186,
відсутні.

Правильним є висновок апеляційного
суду про те, що відшкодування шкоди,
пов'язаної з втратою працездатності
позивачем, за період з 26 серпня 2012 року
до кінця 2012 року повинно здійснюватися
відповідно до положень ст. 25 Закону, а
після встановлення позивачу
інвалідності - за правилами
ст. 26 Закону.

За результатами перегляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що, оскільки на момент настання
страхового випадку позивач не
одержував доходів, то розмір шкоди,
пов'язаної з тимчасовою втратою
працездатності, який підлягає
стягненню на користь позивача за
період з 26 серпня 2012 року до кінця
2012 року має становити 4 472 грн
(мінімальна заробітна плата за
вересень - 1 102 грн; жовтень, листопад - 1
118 грн; грудень - 1 134 грн); а шкода,
пов'язана зі стійкою втратою
працездатності за період з 09 січня 2013
року до січня 2014 року, підлягає
стягненню у розмірі 19 836 грн (1 102 грн х 18),
а всього стягненню на користь позивача
підлягає 24 308 грн; оскільки загальний
розмір шкоди не перевищує ліміт
відповідальності страховика, тому ця
шкода підлягає стягненню із ПАТ
«ПРОСТО-страхування».

Крім того, апеляційний суд
обґрунтовано відхилив та визнав
помилковими доводи апеляційної скарги
позивача про те, що середній заробіток,
пов'язаний із втратою працездатності,
повинен обчислюватися виходячи із
розміру заробітної плати у сумі 12 967 грн
20 коп., визначеної трудовим контрактом,
укладеним між ним та ЗАТ «Litanair Ko»,
оскільки трудові правовідносини між
ними почалися саме з часу укладення
контракту.

При цьому апеляційний суд виходив з
того, що позивач фактично не приступив
до виконання роботи, визначеної
трудовим контрактом, а підприємство не
виплачувало йому заробітну плату до
настання ДТП, тоді як зі змісту ст. 1197 ЦК
України вбачається, що розмір
втраченого заробітку відзначається у
відсотках від середньомісячного
заробітку(доходу), який потерпілий мав
до ушкодження здоров'я.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд правильно
визначився з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, повно та всебічно
дослідив наявні у справі докази, надав
їм належну оцінку, в результаті чого
ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам ст. ст.
213-214, 316 ЦПК України, підстави для його
скасування відсутні.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції у незміненій частині та
рішення суду апеляційної інстанції є
законними й обґрунтованими, ухвалені
на підставі наявних у справі доказів та
встановлених судом фактичних обставин
справи.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують,
зводяться до переоцінки доказів.

Вищевикладене дає підстави для
висновку, що касаційна скарга підлягає
відхиленню, а ухвалені у справі рішення
- залишенню без змін з підстав,
передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 07 липня 2014 року
у незміненій частині та рішення
апеляційного суду Миколаївської
області від 08 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О.
Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак