Справа № 404/9771/13-ц
Номер провадження 2/404/211/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року Кіровський районний
суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді -
Бершадської О.В.

при секретарі -
Вітохіній Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 , третя особа , що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
-Управління Державної міграційної
служби в Кіровоградській області про
усунення перешкод у користуванні
власністю та виселення,-

ВСТАНОВИВ:.

У жовтні 2013 року позивач
звернувся в суд із позовом, яким
просить усунути йому, ОСОБА_1,
перешкоди в користуванні нежитловим
приміщенням, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, шляхом виселення з нього
відповідачів та передати йому ключі
від звільнених приміщень. Вимоги
мотивує тим, що він є власником
земельної ділянки зі службовими
побудовами за вказаною адресою . На
даний період в одному зі службових
приміщень -флігелі з 2003 року
проживають без реєстрації відповідачі.
Тривалий час він просить їх
звільнити його приміщення , однак
останні займають його незаконно , він
не може розпоряджатись своїм
приміщенням , відвідувати його. Вважає,
що відповідачі проживають без
правових підстав , не є членами його
сім»ї та не мають права користуватись
його приміщенням, а тому підлягають
виселенню з нього.

В суді представник позивача
вимоги підтримала повністю, на їх
обґрунтування послалась на обставини,
які викладені у позовній заяві.

Відповідачі , їх представник
позов не визнали , у його задоволенні
просили відмовити. Зазначали, що у
позивача відсутні будь-які
правовстановлюючі документи на
житлові та господарські будівлі по
АДРЕСА_1 . Крім того, у 2003 році він
звертався до суду із аналогічними
вимогами . Однак, надалі визнав в суді
той факт, що вони з ним розрахувались
за флігель та мешкають в ньому з
його дозволу.

Третя особа , що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору -Управління
Державної міграційної служби в
Кіровоградській області , його
представник в судове засідання не
з»явився, повідомлявся належно.

Заслухавши пояснення
представника позивача, відповідачів,
та їх представника, вивчивши матеріли
справи, суд приходить до висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог,
виходячи з наступного.

В суді з»ясовано, що ОСОБА_1 є
власником земельної ділянки площею
0,10 га в межах згідно з планом,
розташованої на території АДРЕСА_1.
Землю передано для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і
споруд(присадибна ділянка).

Зазначене підтверджено наданою
представником позивача копією
Державного акту на право приватної
власності на землю, виданого на
підставі рішення виконавчого
комітету Кіровоградської міської
ради від 31.01.1996 року №62,
зареєстрованого в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за №2352 від 25.06.1996
року та довідкою про належність
земельної ділянки з службовими
побудовами ( а.с. 8,74).

Згідно довідки голови
квартального комітету№32 Кіровського
району м. Кіровограда №36 від 20.06.2012
року , за адресою АДРЕСА_1 проживають
без реєстрації із 2003 року по
теперішній час , постійно: ОСОБА_2,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ( а.с.7).

З поданого позивачем
Будівельного паспорту на забудову
земельної ділянки вбачається, що на
зазначеній земельній ділянці зведено
погріб-Дд, вбиральня-Г, літня
кухня-Ббб , сарай-В, фундамент під
жилий будинок-А ( а.с. 11).

При цьому, позивач вказує на те,
що відповідачі , які самовільно
зайняли його нежитлове приміщення ,
проживають там без реєстрації з 2003
року , не надають йому в повній мірі
розпоряджатись його власністю,
відмовляються його звільнити . Тому,
посилаючись на норми ст.ст. 316, 319, 321, 391
ЦК України просить захистити його
право у вказаний спосіб.

Заперечуючи вимогам позивача,
відповідачі надали суду ухвалу від
17.02.2003 року, згідно якої позовна заява
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про
виселення із нежитлового приміщення,
що знаходиться за адресою АДРЕСА_1,
залишена без розгляду. Вказана ухвала
набрала законної сили ( а.с. 56).

З її змісту вбачається, що
відповідачі з дозволу позивача
мешкають у нежитловому приміщенні,
та вони розрахувались за нього. До
суду , в подальшому було надано
позивачем заяву, де він просив
закрити провадження, оскільки спір
вирішено мирним шляхом. Проте, в
подальші судові засідання не
з»являвся, тому суд не прийняв
відмови від позову, а залишив заяву
без розгляду.

Також при повторному розгляді
справи, відповідачі вказували, що
вони придбали нежитлове приміщення
-флігель у позивача, за що в 2001 році
сплатити відповідні кошти ( а.с. 75 ).

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Статтею 391 ЦК України передбачено,
що власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Доводи відповідачів щодо не
набуття у встановленому законом
порядку позивачем права власності на
нежитлове приміщення , оскільки не була
здійснена державна реєстрація даного
речового права за останнім, не
заслуговують на увагу тому, що за
змістом ст. 2 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) внесення до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень даних про
право власності особи на об'єкт
нерухомого майна не породжує в особи
права власності, а засвідчує офіційне
визнання і підтвердження державою
факту наявності в особи цього права.
Відповідно, державна реєстрація
речових прав не є дією по наслідкам
якої в особи виникає речове право, а
являється результатом публічного
визнання державою такого права.

За позивачем зареєстровано
право власності на землю за адресою
по АДРЕСА_1 . Належних доказів того, що
земельна ділянка чи нежитлові
приміщення на ній перейшли у
власність до відповідачів останніми
не надано.

Разом з тим, згідно з Державних
будівельних норм України, затверджених
Наказом Держбуду України від 18.05.2005
року №80 вбачається, що житловим
приміщенням є опалюване приміщення,
розташоване у надземному поверсі,
призначене для цілорічного проживання
і яке відповідає
санітарно-епідеміологічним вимогам
щодо мікроклімату і повітряного
середовища, природного освітлення,
допустимих рівнів нормованих
параметрів відносно шуму, вібрації,
ультразвуку та інфразвуку, електричних
та електромагнітних полів та
іонізуючого випромінювання.

Нежитловим приміщенням є
приміщення в структурі житлового
будинку, що не відноситься до житлового
фонду та є самостійним об'єктом
цивільно-правових відносин.

З аналізу норм житлового
законодавства вбачається, що виселення
є наслідком добровільного або
примусового припинення права
користування саме житловим
приміщенням, що допускається на
підставах, установлених законом.

Оскільки спірне приміщення є
нежитловим, то твердження позивача
зокрема його представника про
виселення відповідачів є невірним, так
як виселення можливе лише з житлового
приміщення.

Згідно ст. ст. 6, 8 ЖК України жилі
будинки і жилі приміщення
призначаються для постійного
проживання громадян, а також для
використання у встановленому порядку
як службових жилих приміщень і
гуртожитків. Надання приміщень у жилих
будинках для потреб промислового
характеру забороняється.

Відповідно до ст. 379 ЦК України
житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
призначені та придані для постійного
проживання в них.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК
України передбачено, що доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень та
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Суд приходить до висновку, що
позивачем не доведено факту
самовільного зайняття відповідачами
спірного нежитлового приміщення, яке
на даний період дійсно належить
позивачу , та те, що з боку
відповідачів чиняться відповідні
перешкоди в користуванні та
розпорядженні цим приміщенням . До
того ж, позивачем не вірно обрано
спосіб захисту свого порушеного
права , так як виселення можливе лише
із житлового приміщення.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 88, 212-215, 218 ЦПК
України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ,
що не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - Управління Державної
міграційної служби в Кіровоградській
області про усунення перешкод в
користуванні нежитловим приміщенням,
шляхом виселення з нього та передачі
ключів від звільнених приміщень-
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів
з дня його проголошення до
апеляційного суду Кіровоградської
області, через суд першої інстанції.

Суддя Кіровського
О. В. Бершадська

районного суду

м.Кіровограда