Справа № 752/2082/14-ц
Провадження № 2/752/2356/14
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

16 жовтня 2014 року Голосіївський
районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Новак А.В. при
секретарі Герасимчук А.А., розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі
суду в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
про визнання кредитного договору
недійсним,-

встановив:

позивач звернувся до суду з вказаним
позовом. Мотивує свої позовні вимоги
тим, що 27 грудня 2006 року між ним АКІБ
«УкрСиббанк» правонаступником якого є
ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1, прізвище
якої після зміни є «ОСОБА_1» було
укладено кредитний договір № 0
про надання кредиту у розмірі 17465
доларів США на строк до 27.12.2013 року.
Також згідно кредитного договору вона
зобов'язалася сплачувати відповідачу
відсотки за користування кредитом за
відсотковою ставкою у розмірі 11.5%
річних.

Також відповідно до умов зазначеного
договору було передбачена можливість
перегляду кожного наступного місяця
кредитування розмір процентної ставки,
що як зазначає позивач суперечить
вимогам чинного законодавства.

Позивач вважає, що АКІБ «УкрСиббанк» не
мав права надавати йому кредит у
іноземній валюті, оскільки таке є
валютною операцією, а у відповідача не
було відповідної ліцензії
Національного Банку України на
здійснення такої валютної операції.
Крім того, на думку позивача, умови
кредитного договору є несправедливими,
оскільки підвищився курс іноземної
валюти(долар США) по відношенню до
національної валюти(гривня), що в свою
чергу потягнуло збільшення суми боргу
та, як наслідок, погіршення його
фінансового становища. Такі умови
кредитного договору, на думку позивача
є несправедливими, а тому суперечить
принципам, закріпленим у статті 3
Цивільного кодексу України. Позивач
вважає, що таким чином порушуються його
права, як споживача.

З посиланням на зазначені
обґрунтування позову ОСОБА_1 вважає, що
кредитний договір підлягає визнанню
недійсним.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав вимоги позовної
заяви та просив її задовольнити у
повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні з посиланням на письмові
заперечення проти позову, що долучені
до матеріалів справи, просив суд
ухвалити рішення, яким в задоволенні
позову відмовити повністю у зв'язку з
його безпідставністю.

Заслухавши сторони, представників,
дослідивши і проаналізувавши докази,
які містяться в матеріалах справи, суд
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилались як
на підставу своїх вимог і заперечень,
дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 99 Конституції
України, грошовою одиницею України є
гривня.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 Цивільного
кодексу України, іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного
кодексу України, за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа(кредитодавець) зобов'язується
надати грошові кошти (кредит)
позичальникові у розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобовязується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність», кошти
це гроші у національній або іноземній
валюті чи їх еквіваленті.

Статті 47, 49 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії та письмового
дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій Національного Банку України.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі генеральної
ліцензії на здійснення операцій з
валютними цінностями.

Представником відповідача в судовому
засіданні було надано банківську
ліцензію № 75, видану Національним
банком України 28 жовтня 1991 року за
номером 57, на право здійснювати
банківські операції, визначені
частиною першою та пунктами 5-11 частини
другої статті 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» та
дозвіл № 75-3 виданий Національним
банком України 21 вересня 2009 року АКІБ
«УкрСиббанк» на право здійснення
операцій, визначених пунктами 1-4
частини другої та частиною четвертою
статті 47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» згідно з
додатком до цього дозволу, що був
наданий в судове засідання як Додаток
до дозволу № 75-3 від 21 вересня 2009 року,
«Перелік операцій, які має право
здійснювати Акціонерний комерційний
інноваційний банк «УкрСиббанк».

Судом не приймається до уваги
твердження позивача про обов'язкову
наявність у АКІБ «УкрСиббанк»
індивідуальної ліцензії Національного
банку України про здійснення операцій
з валютними цінностями, оскільки
підпунктом «в» п. 4 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» передбачено
наявність індивідуальної ліцензії на
надання і одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті, якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені законом межі.

На день укладення оспорюваного
кредитного договору, Законом не було
визначено меж, термінів і сум надання
або одержання кредитів в іноземній
валюті.

Аналізуючи надані докази та з
врахуванням зазначених норм Закону,
суд дійшов висновку про те, що в
конкретному випадку за наявності
встановленого факту отримання АКІБ
«УкрСиббанк», ліцензії, дозволу та
додатку до нього, остааннє мало право
на надання ОСОБА_1 кредиту в іноземній
валюті, у розмірі визначеному умовами
оспорюваного договору.

Судом також не приймається до уваги
твердження позивача про те, що умови
кредитного договору є несправедливими,
оскільки після його підписання
підвищився курс іноземної валюти по
відношенню до національної валюти, що
призвело до збільшення суми боргу та,
як наслідок погіршення його
фінансового становища.

Дане твердження не може бути прийняте
судом до уваги за наступних мотивів.

Позивачем у судовому засіданні не
доведено, що він як сторона договору, в
момент його укладення був впевнений у
тому що така зміна обставин як
підвищення курсу долара США по
відношенню до гривні не настане.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 Цивільного
кодексу України, зміна обставин є
істотною, якщо вони змінилися
настільки, що якби сторони могли це
передбачити, вони не уклали б договір
або уклали б його на інших умовах.

З матеріалів кредитного договору №
0 від 27.12.2006 року, зазначена
позивачем обставина, як істотна, не
визначена, тобто при укладенні
кредитного договору його сторони не
визначали таку обставину (підвищення
курсу долара США по відношенню до
гривні), істотною.

Також позивачем не надано суду доказів
про наявність одночасно чотирьох умов
передбачених ч. 2 ст. 652 Цивільного
кодексу України, що слугували б
підставою для розірвання кредитного
договору.

В даному випадку, надаючи оцінку
доводам позивача, суд вважає, що
позивач перед укладенням договору
кредиту оцінював можливі валютні
ризики і мав можливість передбачити
зміну курсу гривні по відношенню до
долара США, виходячи з ситуації в
Україні та динаміки зміни курсів
іноземних валют з часу введення в обіг
національної валюти та її девальвації.

Крім того, суд бере до уваги наявність у
позивача можливості вільного вибору
отримання кредиту, у тому числі в
національній валюті, у тому числі у
будь-якій іншій банківській установі,
що здійснювала на той час свою
діяльність на території України.

Беручи до уваги вищенаведені мотиви та
проаналізувавши доводи сторін, суд у
сукупності з дослідженими доказами
дійшов висновку про безпідставність
вимог позивача з посиланням на норми
статті 215 Цивільного кодексу України.

Посилання позивача на порушення вимог
Закону України «Про захист прав
споживачів» не береться судом до уваги,
оскільки таке твердження представника
позивача про те, що його довірителю не
було надано інформацію, як споживачеві
про умови отримання кредиту, розмір
відсоткової ставки, валютні ризики,
процедура пов'язана з виконанням умов
договору, які передують укладенню
договору спростовується особистим
підписом у оспорюваному договорі де
зазначено про те, що ОСОБА_1 цілком
зрозумілі усі умови договору та
остання є ознайомленою про умови
кредитування.

Також, судом не береться до уваги
твердження позивача з приводу
невідповідності умов кредитного
договору Закону України «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо заборони фінансовим
установам в односторонньому порядку
збільшувати розмір процентів та інших
платежів, передбачених кредитним
договором» від 21 січня 2010 року.

Відповідно до статті 5 Цивільного
кодексу України, акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності.

З матеріалів справи вбачається, що
оспорюваний договір був підписаний
сторонами 27 грудня 2006 року, а Закон
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
заборони фінансовим установам в
односторонньому порядку збільшувати
розмір процентів та інших платежів,
передбачених кредитним договором»
було прийнято - 21 січня 2010 року.

В той же час доказів наявності штучного
збільшення фінансовою установою
процентів за користування кредитом на
1.6%, є безпідставним та таким що не
підтверджується жодним доказом.
Позивачем не спростовано невірності
нарахування процентів за кредитом
методом «факт/360», необхідність і
правильність застосування якого
закріплено Постановою Національного
банку України за № 255 від 18.06.2003 року,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 11 липня 2003 року за № 583/7904 «Про
затвердження Правил бухгалтерського
обліку доходів і витрат банків
України». Зазначена постанова станом
на день нарахування відсотків за
користування кредитом, а так само на
день ухвалення рішення по даній справі
є чинною і у встановлений Законом
спосіб не скасовувалась.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
Цивільного процесуального кодексу
України.

Вирішуючи питання про застосування
наслідків пропуску строку позовної
давності, про що відповідачем було
зазначено у письмовій заяві, суд вважає
необхідним зазначити наступне.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 року
за № 14 «Про судове рішення у цивільній
справі», встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено строною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Незважаючи на те, що представник
відповідача звернула увагу суду на
необхідність застосування наслідків
пропуску строків позовної давності,
суд вважає, що право позивача не було
порушено, а тому не вбачає підстав для
відмови в задоволенні позову з причин
пропуску строку позовної давності.

На основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які посилались сторони, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні, оцінивши їх
належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин та
правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин, суд
дійшов висновку про необхідність
відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Розподіл судових витрат між сторонами
вирішити в за правилами ст. 88 ЦПК
України.

Керуючись ст.ст. 208-209, 212-215, 223, 294-296 ЦПК
України,-

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» про визнання кредитного
договору недійсним - відмовити
повністю.

Рішення може бути оскаржене протягом
десяти днів з дня його проголошення, а
рішення яке було ухвалено без участі
особи, яка її оскаржує протягом десяти
днів з дня отримання копії рішення.
Апеляційна скарга подається до
Апеляційного суду м. Києва через
Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя
А.Новак