Провадження № 2/369/4306/14
РІШЕННЯ

Іменем України

03 грудня 2014 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Волчка А.Я.,

за участю секретаря Ткачук Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, посилаючись на те, що 20 вересня 2012 року між позивачем та відповідачем у справі було укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрований у реєстрі за № 524885.

Відповідно до п. 1 Договору позичальник отримує від позикодавця, а позикодавець передає у власність позичальникові гроші в сумі 200000 грн.

На виконання умов договору , позивачем на картковий рахунок відповідача 27.09.2012 року перераховані грошві кошти у розмірі 200000 грн.

У вказаному договорі на думку позивача міститься прогалина, а саме пунктом 5 Договору передбачено, що у разі розірвання трудового договору з ініціативи позикодавця або за угодою сторін, позика позикодавцю не повертається та вважається такою, що погашена.

Позивач знаходить, що пункт 5 вказаного договору повинен бути визнаний недійсним, оскільки ним зумовлюється відсутність реального настання правових наслідків, що обумовлені самим договором позики, окрім того в момент укладання згаданого правочину із включенням до нього положення пункту 5 Договору, було недодержано обов'язкової вимоги, для чинності правочину в частині вказаного пункту Договору, а саме вимоги передбаченої ч. 1 ст. 203 ЦК України відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Посилаючись на вищевикладені обставини та положення закону, позивач просив суд визнати договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 від 20 вересня 2012 року в частині пункту 5 цього договору недійсним.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач проти позову заперечувала, посилаючись на його недоведеність та необґрунтованість.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та наявні у ній докази, знаходить, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

За правилами ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 5 цієї статті визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Виходячи зі змісту ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом установлено, що 20 вересня 2012 року між позивачем та відповідачем у справі було укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрований у реєстрі за № 524885.

Відповідно до п. 1 Договору позичальник отримує від позикодавця, а позикодавець передає у власність позичальникові гроші в сумі 200000 грн.

Пунктом 5 вказаного Договору передбачено, що у разі розірвання трудового договору з ініціативи позикодавця або за угодою сторін, позика позикодавцю не повертається та вважається такою, що погашена.

Оцінюючи вище перелічені правові норми у розрізі наданих доказів, суд приходить до висновку, що спірний договір, зокрема його п. 5 відповідають вимогам закону, позивачем всупереч положень ст. 60 ЦПК України не надано безспірних доказів щодо наявності підстав його недійсності.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 6, 15, 16, 203, 215, 626, 627, 1046 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 60, 88, 209, 212,215, 218 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів, починаючи з дня наступного після його проголошення.

Суддя: А. Я. Волчко