Справа № 307/480/14-ц
Провадження № 2/307/502/14
УХВАЛА
08 травня 2014 року м. Тячів
Тячівським районним судом Закарпатської області в складі головуючого судді Чопик В.В., при секретарі Олексій Я.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тячівської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 про визнання незаконним та часткове скасування розпорядження.
Позивач звернулася в суд з позовом до Тячівської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 про визнання незаконним та часткове скасування розпорядження.
Представник ОСОБА_3 .І. відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заявив клопотання в якому просить закрити провадження в даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки дана справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, при цьому стверджує, що дані правовідносини носять характер влади та підпорядкування, а тому посилаючись на п.3 Постанови №8 від 20.05.2013 року Пленуму Вищого Адмістративного суду України» Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» та на Пленум Верховного суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» стверджує, що в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, крім спорів, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин, вирішення яких згідно з п.п. 1,3 ч. 2 ст. 17 КАС України віднесено до компетенції адміністративних судів. В даному випадку орган місцевого самоврядування є суб`єктом владних повноважень, що виконує владні управлінські функції, а тому стверджують, що дана справа підлягає розгляду в адміністративному судочинстві.
Представник ОСОБА_4 позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні проти заявленого клопотання щодо закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України заперечив посилаючись на Постанову Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», при цьому стверджує, що позивач ОСОБА_1 оспорює право на отримання земельної ділянки, якої є фактичним користувачем. Таким чином, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник спір про право на отримання спірної земельної ділянки, як цивільного об`єкта майнових прав при опосередкованій участі об`єкта владних повноважень, який дає дозвіл на оформлення цього цивільного права або відмовляє у цьому, що не позбавляє кожну із сторін у спорі оскаржити таке рішення або бездіяльність владного органу у правовідносинах, що виникли із земельного спору у порядку ст. 15 ЦПК України, а тому вважає, що дана справа повинна розглядатися у порядку цивільного судочинства.
Заслухавши пояснення представника відповідача та представника позивача та дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступного висновку.
Згідно пп. 6, 7 Постанови № 3 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», при вирішенні питань, пов`язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, судам слід ураховувати роз`яснення, викладені в пунктах 2 і 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), а також Рішення Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів „а, „б, „в, „г статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому суди мають виходити з того, що згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК земля та земельні ділянки є об`єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має з`ясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов`язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.
Земельні відносини, суб`єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного Кодексу України; далі ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.
Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб`єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи не вирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК).
Тому враховуючи вищенаведене, суд вважає, що дана справа повинна розглядатися в порядку цивільного судочинства, а тому в задоволенні клопотання представника відповідача щодо закриття провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, слід відмовити.
На підставі наведеного та керуючись ст. 15, п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, пп. 6, 7 Постанови № 3 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», суд,-
В задоволенні клопотання представника ОСОБА_5 відповідача ОСОБА_2 щодо закриття провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України - відмовити.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя: В.В.Чопик