Справа № 739/1525/14-ц Провадження №
22-ц/795/2351/2014 Головуючий у I інстанції:
Наполов М. І.Категорія: цивільна
Доповідач: Харечко Л. К.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

26 листопада 2014 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області
у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Зінченко С.П., Вінгаль В.М.,

при секретарі - Шкарупі Ю.В.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_1, представника відповідача Ткач
О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на рішення
Новгород-Сіверського районного суду
Чернігівської області від 21 жовтня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
„Чернігівгаз" про зобов'язання
відновити газопостачання, стягнення
моральної шкоди,

в с т а н о в и
в:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ПАТ „Чернігівгаз" та
просила зобов'язати відповідача
відновити за власний рахунок
газопостачання в квартирі АДРЕСА_1 (в
тому числі встановити за власний
рахунок незаконно знятий газовий
лічильник). Крім того, позивач просила
стягнути з відповідача на її користь 10
000 грн. в рахунок відшкодування
моральної шкоди, завданої
безпідставним припиненням
газопостачання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначила, що відповідачем,
безпідставно та всупереч умовам
укладеного 29.07.2013 року договору про
надання послуг з газопостачання 18
вересня 2014 року припинено
газопостачання до квартири за її
місцем проживання, внаслідок чого
останній спричинено і моральну шкоду.

Рішенням Новгород-Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 21 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
„Чернігівгаз" про захист прав
споживачів, відшкодування моральної
шкоди - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
ОСОБА_3 звернулася з апеляційною
скаргою до апеляційного суду, в якій
просила оскаржуване рішення скасувати
та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на те, що рішення
суду першої інстанції необґрунтоване,
ухвалено без з'ясування судом обставин,
що мають істотне значення для справи і
є таким, що суперечить нормам
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що ОСОБА_3 має право користування
квартирою, в якій відповідач відключив
газ, а тому вона як споживач мала право
на укладення договору про надання
послуг з постачання природного або
скрапленого газу. Крім того, апелянт
зазначає, що тимчасовий договір від
29.07.2013 року про надання послуг з
постачання природного або скрапленого
газу, який укладався між сторонами
містить посилання на типові умови
договору та є дійсним, не розривався
сторонами і не визнавався недійсним. А
тому ОСОБА_3 вважає, що відповідачем
неправомірно припинено газопостачання
до квартири за місцем проживання
позивача в зв'язку з чим їй заподіяно і
моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача ОСОБА_1,
пояснення представника відповідача
ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
суд вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду скасуванню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що відповідно до
посвідченого 16.10.1994 року державним
нотаріусом Новгород-Сіверської
державної нотаріальної контори
Договору поділу житлової квартири між
співвласниками проведено реальний
розподіл квартири АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі 06.04.2006 року була
зареєстрована позивач по справі, яка на
той час була дружиною ОСОБА_4.

Рішенням виконавчого комітету
Новгород-Сіверської міськради
Чернігівської області від 27 березня 2008
року № 56 ухвалено: 1. Присвоїти АДРЕСА_2,
власниками якої є ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 в рівних частках з видачею
свідоцтва про право власності на дану
квартиру. 2. Присвоїти АДРЕСА_1,
власниками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_8, в
рівних частках з видачею свідоцтва про
право власності на дану квартиру.

Після вказаного рішення виконавчого
комітету позивач по справі, фактично
продовжувала проживати у квартирі
АДРЕСА_1 та відповідно користуватися
послугами відповідача, оскільки її
реєстрація місця проживання у квартирі
№ 2 була здійснена ще до
вищезазначеного рішення.

29.07.2013 року сторонами по справі було
укладено тимчасовий договір про
надання ПАТ „Чернігівгаз" (виконавцем)
ОСОБА_3 (споживачу) послуг з постачання
природного або скрапленого газу,
технічного обслуговування і ремонту
внутрішньо будинкових систем
газопостачання та дворових
газопроводів (а.с. 25-26).

24.09.2013 року до відповідача звернувся
співвласник квартири АДРЕСА_1 С.С., з
приводу укладення типового договору
про надання послуг з газопостачання
(а.с.27).

31 грудня 2013 року між відповідачем та
громадянином ОСОБА_4 ( співвласником
квартири) укладено типовий договір №
11297 про надання послуг з газопостачання
у квартиру АДРЕСА_1 (а.с.28-29).

11.09.2014 року ОСОБА_4 письмово звернувся
до відповідача з проханням припинення
газопостачання внаслідок його від'їзду
у відрядження, а 16.09.2014 року звернувся
до відповідача із письмовою заявою, яка
містила прохання планової перевірки
лічильника (а.с.30-31).

На підставі заяв ОСОБА_4, 18 вересня 2014
року відповідачем було припинено
газопостачання до квартири АДРЕСА_1,
складено відповідний Акт за № 15 про
відключення подачі газу (копію акту
вручено співвласнику квартири ОСОБА_4).
Крім того, було знято побутовий
лічильник газу та складено відповідний
акт від 18.09.2014 року, копію якого було
вручено ОСОБА_4, за заявою якого було
знято лічильник.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції мотивував
рішення тим, що позивач зареєстрована у
квартирі АДРЕСА_2, а не в тій котра
відключена від газу, крім того, позивач
не є власником квартири АДРЕСА_1 та на
її ім'я відповідачем не відкривався
особовий рахунок щодо постачання газу.

Однак, до такого висновку суд першої
інстанції дійшов без достатнього
з'ясування всіх обставин справи та
вимог закону, а тому колегія суддів
апеляційного суду з таким висновком
погодитися не може, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Тобто, ОСОБА_3, проживаючи в квартирі
АДРЕСА_1, як колишній член сім'ї
співвласника квартири, має право
користуватися займаним приміщенням та
має такі ж обов'язки як наймач
житлового приміщення по платі за
користування житловим приміщенням і за
комунальні послуги в квартирі.

Згідно п. 4 Постанови КМУ „Про
затвердження Правил надання населенню
послуг з газопостачання" № 2246 від 9
грудня 1999 року послуги з
газопостачання надаються споживачеві
на підставі договору, що укладається
між ним та газопостачальним
підприємством відповідно до типового
договору, затвердженого у
встановленому порядку. Для укладення
договору або внесення змін до нього
споживач на вимогу газопостачального
підприємства повинен пред'явити:
зокрема документ, що підтверджує право
власності на квартиру, приватний
будинок або користування ними.

На підтвердження права користування
житловим приміщенням, яким
користується позивач, ОСОБА_3 при
укладенні тимчасового договору від
29.07.2013 року про надання відповідачем
послуг з постачання природного або
скрапленого газу, надавала копію
паспорта в якій містяться відомості
про її місце реєстрації.

Відповідно до п. 42. Тимчасового
договору від 29.07.2013 року цей договір
укладається на 1 (один) рік, набирає
чинності з дня його підписання і
вважається щороку продовженим, якщо за
місяць до закінчення строку однією із
сторін не буде заявлено про намір його
розірвання або перегляду. Договір за
погодженням сторін може бути розірвано
достроково.

Вказаний договір сторонами не було
розірвано, а також не було визнано
недійсним в судовому порядку згідно з
вимогами ст. 203 ЦК України, а тому він є
дійсним і вважається щороку
продовженим.

Наданий представником відповідача в
судове засідання апеляційного суду
лист-попередження № 347 від 13.11.2013 року,
який було вручено ОСОБА_3 того ж дня та в
якому було вказано, що договір від
29.07.2013 року на постачання природного
газу з ОСОБА_3 припиняється, так як вона
не є власником житла, в якому проживає
та їй буде припинено газопостачання
через десять днів після отримання
листа-попередження, не може бути взятим
до уваги апеляційним судом, оскільки
відповідно до вимог Постанови КМУ „Про
затвердження Правил надання населенню
послуг з газопостачання" № 2246 від 9
грудня 1999 року та Тимчасового договору
від 29.07.2013 року газопостачальне
підприємство (ПАТ „Чернігівгаз")
протягом 10 днів після отримання
споживачем письмового попередження (з
позначкою про його вручення) має право
відключити споживача від
газопостачання. Однак, припинення
газопостачання відбулося 18 вересня 2014
року, тобто майже через рік після
попередження ОСОБА_3 про припинення їй
газопостачання.

До того ж, сама по собі відсутність
договору про надання послуг з
постачання природного або скрапленого
газу не може бути підставою для відмови
споживачу надавати такі послуги,
оскільки позивач ОСОБА_3 є фактичним
споживачем послуг, а тому вона
зобов'язана сплачувати за послуги по
постачанню природного газу, а ПАТ
„Чернігівгаз" зобов'язаний їх
надавати, так як в силу ст. 11 ЦК України
зобов'язання виникають не лише з
підстав передбачених законодавством,
зокрема з угод, а також з дій громадян і
організацій, які в силу загальних засад
і змісту цивільного законодавства
продовжують цивільні права і обов'язки,
а фактично між сторонами виникли
цивільно-правові відносини.

Також, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону
України „Про житлово-комунальні
послуги" саме споживача зобов'язано
укласти договір на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору, а не власника
житлового приміщення.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів є: зокрема
відновлення становища, яке існувало до
порушення.

Отже, враховуючи приписи статті 16 ЦК
України, а також те, що відповідачем не
було доведено належними доказами, що
тимчасовий договір від 29.07.2013 року з
постачання природного або скрапленого
газу, укладений між сторонами, є
недійсним і за відсутності
заборгованості позивача за
транспортований природний газ та інших
підстав для припинення постачання
природного газу, зокрема відсутності
її заяви як споживача про припинення
послуг, колегія суддів апеляційного
суду приходить до висновку про
безпідставність припинення постачання
позивачу природного газу за договором,
а відповідно і про наявність підстав
для задоволення позовних вимог ОСОБА_3
про зобов'язання відповідача за
власний рахунок поновити
газопостачання позивачу відповідно до
умов договору від 29.07.2013 року, оскільки,
згідно пояснень представника позивача,
саме такою є позовна вимога позивача.

Крім того, висновок суду першої
інстанції про необґрунтованість
заявлених позовних вимог через
відсутність по тимчасовому договору
особового рахунку та того, що позивач
не є власником квартири, в якій
проживає є неправомірним, оскільки
суперечить приписам статті 16 ЦК
України та є таким, що порушує основні
засади захисту прав.

Так, відповідно до п. 4 Правил надання
населенню послуг з газопостачання,
газопостачальні підприємства, що
здійснюють постачання природного газу
на закріпленій території, не мають
права відмовити споживачеві, об'єкти
якого розташовані на цій території, в
укладенні договору, а згідно до п. 32
вищевказаних правил газопостачальне
підприємство зобов'язане припиняти
газопостачання на підставі письмової
заяви споживача.

Згідно рішення Новгород-Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 28 листопада 2013 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_3 та
ОСОБА_9 про позбавлення права
користування жилим приміщенням
(квартирою АДРЕСА_1), виселення та
зняття реєстрації з місця проживання
та визначення місця перебування дітей
відмовлено в повному обсязі.

Що стосується позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди,
завданої безпідставним припиненням
газопостачання, то колегія суддів
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до пункту 5 частини першої
статті 4 ЗУ „Про захист прав
споживачів" споживачі під час
придбання, замовлення або використання
продукції, яка реалізується на
території України, для задоволення
своїх особистих потреб мають право на
відшкодування майнової та моральної
шкоди, завданої внаслідок недоліків
продукції (дефекту в продукції),
відповідно до закону.

Пунктом 19 статті 1 вказаного Закону
передбачено, що продукція - це будь-які
виріб (товар), робота чи послуга, що
виготовляються, виконуються чи
надаються для задоволення суспільних
потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України
моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 „Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 „Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Згідно до п.п. 7, 8
зазначеної постанови, заподіяна
моральна (немайнова) шкода
відшкодовується тій фізичній чи
юридичній особі, права якої були
безпосередньо порушені протиправними
діями (бездіяльністю) інших осіб.

Враховуючи наявність та доведеність
позивачем факту протиправного
відключення помешкання ОСОБА_3 від
газопостачання, що призвело до того, що
ОСОБА_3 із своїми малолітніми дітьми не
могла користуватися послугами з
газопостачання, апеляційний суд вважає
обґрунтованою вимогу позивача про
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 1500 грн., що буде відповідати
принципу розумності, виваженості та
справедливості.

Таким чином, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що суд першої
інстанції вирішуючи спір по суті
заявлених позовних вимог не дав
належної оцінки вищевказаним
обставинам, невірно визначився із
спірними правовідносинами,
неправильно застосував норми
матеріального права та не спростував
доводи позивача, що призвело до хибного
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову про
зобов'язання відповідача відновити за
власний рахунок газопостачання в
квартирі АДРЕСА_1 та відшкодування
моральної шкоди.

З урахуванням встановлених обставин та
наданих суду доказів, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
першої інстанції у відповідності до
вимог ст. 309 ЦПК України скасуванню, з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_3 про
зобов'язання відповідача відновити за
власний рахунок газопостачання в
квартирі АДРЕСА_1 та стягнення
моральної шкоди у розмірі 1500 гривень.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, апеляційний суд,

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Новгород-Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 21 жовтня 2014 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Зобов'язати Публічне акціонерне
товариство з газопостачання та
газифікації „Чернігівгаз" відновити
за власний рахунок газопостачання в
квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства з газопостачання та
газифікації „Чернігівгаз" на користь
ОСОБА_3 1500 гривень у відшкодування
моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий:
Судді: