У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Закропивного О.В., Лесько А.О., Луспеника
Д.Д.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Новобузького виправного центру
управління Державної пенітенціарної
служби України в Миколаївській області
(№ 103), державного
підприємства «Сільськогосподарське
підприємство Новобузького виправного
центру управління Державної
пенітенціарної служби України в
Миколаївській області (№ 103)»,
Первинної профспілкової організації
Новобузького виправного центру
управління Державної пенітенціарної
служби України в Миколаївській області
(№ 103)
Миколаївської обласної об'єднаної
організації Всеукраїнської профспілки
персоналу органів та установ
пенітенціарної служби про скасування
наказів, поновлення на роботі,
стягнення заборгованості по
заробітній платі та середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
компенсації втрати частини доходу у
зв'язку з порушенням строків виплати
заробітної плати, відшкодування
моральної шкоди, покладення обов'язку
створити належні умови праці,
скасування рішення за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Новобузького
районного суду Миколаївської області
від 15 серпня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Миколаївської
області від 23 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним вище позовом,
посилаючись на те, що з 12 червня 2008 року
по 31 травня 2013 року він
перебував у трудових відносинах з
Новобузьким виправним центром, обіймав
посаду юрисконсульта юридичної групи.
Наказом управління Державного
департаменту України з питань
виконання покарань у Миколаївській
області від 27 лютого 2012 року № 6 о/с на
нього тимчасово було покладено
виконання обов'язків заступника
начальника Новобузького виправного
центру з виробництва та директора
сільськогосподарського підприємства,
але у порушення ст. 105 КЗпП України
доплата за виконання тимчасово
відсутнього працівника не проводилась.
Одночасно його було допущено до
виконання обов'язків юрисконсульта
державного підприємства
«Сільськогосподарське підприємство
Новобузького виправного центру
управління Державної пенітенціарної
служби України в Миколаївській області
(№ 103)» (далі - ДП «СП Новобузького
виправного центру») без видання
відповідного наказу. Наказом директора
ДП «СП Новобузького виправного центру»
від 17 травня 2013 року № 113 його
призначено юрисконсультом юридичної
групи ДП «СП Новобузького виправного
центру» з 1 червня 2013 року та звільнено
з посади юрисконсульта юридичної групи
Новобузького виправного центру.

Посилаючись на те, що протягом усього
часу трудових відносин з відповідачами
йому не було створено належних умов
праці (відсутній окремий кабінет, його
не забезпечено телефонним та
електронним зв'язком, комп'ютером,
оргтехнікою, нормативно-правовими
актами, доступом до інформаційних баз),
протягом усього часу роботи у
Новобузькому виправному центрі
заробітна плата не виплачувалась, а
протягом 2013 року заробітна плата
сплачувалась несвоєчасно, наказ від 17
травня 2013 року № 113 виданий з
порушенням вимог ст. 21 КЗпП України,
просив суд визнати недійсним наказ про
звільнення та поновити його на посаді
юрисконсульта юридичної групи
Новобузького виправного центру з 1
червня 2013 року, зобов'язати
відповідачів виділити окреме
приміщення та забезпечити наявність в
ньому телефонного та електронного
зв'язку, комп'ютера, оргтехніки,
оновленої електронної версії
нормативних актів, стягнути з
Новобузького виправного центру -
заробітну плату з 12 червня 2008 року по 31
січня 2014 року та компенсацію втрати
частини доходу у зв'язку з порушенням
строків її виплати, з ДП «СП
Новобузького виправного центру» -
заробітну плату з 1 грудня 2013 року по 31
січня 2014 року та компенсацію втрати
частини доходу у зв'язку з порушенням
строків її виплати, 8 500 грн. моральної
шкоди.

В подальшому позивач доповнив та
збільшив позовні вимоги, пред'явив їх
також до Первинної профспілкової
організації Новобузького виправного
центру управління Державної
пенітенціарної служби України в
Миколаївській області (№ 103)
Миколаївської обласної об'єднаної
організації Всеукраїнської профспілки
персоналу органів та установ
пенітенціарної служби (далі - первинна
профспілкова організація), посилаючись
на те, що наказом директора ДП «СП
Новобузького виправного центру» від 6
травня 2014 року № 6 його незаконно
звільнено з роботи за прогули без
поважних причин, оскільки внаслідок
відсутності належно обладнаного
робочого місця він виконував свою
роботу вдома, а також він не був
ознайомлений з правилами внутрішнього
трудового розпорядку і не знав, в які
години і де він має працювати, а подання
про його звільнення було розглянуто
профспілковим комітетом у його
відсутність, просив визнати поважними
причини його відсутності на робочому
місці з 1 грудня 2013 року по 20 січня 2014
року, скасувати рішення профспілкового
комітету про надання згоди на
розірвання трудового договору,
поновити його на роботі та стягнути
середній заробіток за час вимушеного
прогулу і 24 тис. грн моральної шкоди.

Рішенням Новобузького районного суду
Миколаївської області від 15
серпня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 23 вересня 2014
року, у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Зокрема, суд першої та апеляційної
інстанції, на підставі належним чином
оцінених доказів, поданих сторонами
(ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного
висновку про те, що звільнення позивача
проведено з дотриманням вимог чинного
законодавства.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судові
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Новобузького районного суду
Миколаївської області від 15
серпня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Миколаївської області від 23
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник