Справа № 465/9432/13
Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин
Провадження № 22-ц/783/5658/14
Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської
області у складі: головуючого - судді:
Берези В.І., суддів: Бойко С.М.,
Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря
судового засідання: Брикайло М.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, на рішення
Франківського районного суду
м.Львова від 26 червня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 за
участю третьої особи - П`ятої державної
нотаріальної контори Франківського
району м.Львова про скасування
свідоцтва про право на спадщину за
законом, скасування реєстрації права
власності на ? частку квартири,
визнання квартири спільною сумісною
власністю подружжя, виключення зі
складу спадщини ? частки квартири,
визнання права власності на ?? частину
квартири, -

в
с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за
участю третьої особи: 5-ої державної
нотаріальної контори Франківського
району Львова про скасування свідоцтва
про право на спадщину за законом,
скасування реєстрації видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, скасування реєстрації права
власності на нерухоме майно, про
визнання квартири спільною сумісної
власністю, визнання права власності на
1/2 частку квартири та виключення зі
складу спадщини померлого 1/2 частки
квартири - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3. Просить
рішення скасувати, ухвалити нове, яким
позовні вимоги задоволити. В
обґрунтування апеляційної скарги
зазначає про те, що рішення є
незаконне, необґрунтоване, суд невірно
застосував норми матеріального права.
Спірне майно - квартира, придбана у
шлюбі нею та колишнім чоловіком і є
спільною власністю, суд, приймаючи
рішення, прийшов до невірного
висновку, що позивач втратила право на
захист свого порушеного права на поділ
спільної сумісної власності за спливом
строку позовної давності (ст.ст. 69,72 СК
України). Суд не взяв до уваги
твердження позивачки про те, що їй не
було відомо про рішення судів щодо
розірвання шлюбу між нею та колишнім
чоловіком та про позбавлення її
батьківських прав. Головною вимогою
було визнання за ОСОБА_2 права
власності на ? частку квартири,
висновок суду про пропуск позовної
давності є невірним.

Заслухавши сторони, представника
позивача, перевіривши матеріали
справи, межі та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Судом встановлено, що 6 травня 1995 року
між позивачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_6
укладено шлюб, який зареєстровано
міським відділом реєстрації актів
громадянського стану Львівського
обласного управління юстиції, актовий
запис № 629.

За час перебування у шлюбі з
позивачкою, ОСОБА_6 купив квартиру за
адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 17
березня 2001 року, посвідченого
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстровано в реєстрі за №1915 та
реєстраційним посвідченням
Львівського обласного державного
комунального бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки
від 20.03.2001 року №054216.

Згідно з актом ЛКП «Сонячне» від 07.07.2010
року, позивачка ОСОБА_2 та ОСОБА_6
припинили фактичні шлюбні відносини,
ведення спільного господарства, а
позивачка ОСОБА_2, при цьому, виїхала із
спірної квартири. Як зазначив суд, ці
обставини справи підтверджуються
позивачкою та встановлені рішенням
Франківського районного суду м. Львова
від 02.04.2012 року, яке позивачкою не
оскаржувалось (а.с.41).

Судом встановлено, що шлюб між
позивачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було
розірвано на підставі рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 19.06.2009 року та зареєстровано у
Франківському відділі реєстрації
актів цивільного стану Львівського
міського управління юстиції, актовий
запис № 261 від 29 серпня 2009 року. Дане
рішення позивачкою не оскаржувалось.

Судом встановлено що ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_6 помер, що підтверджується
свідоцтвом про смерть, що видане
Міським відділом державної реєстрації
актів громадського стану, актовий
запис № 498.

ОСОБА_4 - відповідач по справі, донька
померлого, набула право власності на
квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
свого батька ОСОБА_6, що
підтверджується свідоцтвом про право
на спадщину за законом, номер у
спадковому реєстрі 55150991, видане 16.10.2013
року державним нотаріусом другої
нотаріальної контори ОСОБА_9

Реєстрація права власності на квартиру
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4 підтверджується
витягом з державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності № 10985964 від 16.10.2013 року,
що видані державним нотаріусом другої
нотаріальної контори ОСОБА_9 на ім'я
ОСОБА_4.

Як видно з матеріалів справи,
відповідач ОСОБА_5 є піклувальником
ОСОБА_4. /а.с.48/, діє в її інтересах, окрім
того, така належить до першої черги
спадкоємців після смерті ОСОБА_6, однак
про свої спадкові права на належне
такому спірне майно не заявляла.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог позивача, суд першої інстанції
зазначив про те, що заявлене право
позивача було порушено з часу
фактичного припинення шлюбних
відносин в кінці 2007 року - на початку 2008
року, та не припинялося на день
набрання чинності рішенням суду про
розірвання шлюбу - до 30.06.2009 року.
Позивачка ОСОБА_2 могла звернутися до
суду за захистом свого порушеного
права в межах строку позовної давності,
який протікав ще за життя її покійного
колишнього чоловіка ОСОБА_6, однак не
скористалася цим своїм правом. Окрім
того, спростував твердження позивачки
про те, що їй не було відомо про
винесення Франківським районним судом
рішення від 19.06.2009 року про розірвання
шлюбу та рішення від 20.12.2010 року про
позбавлення позивачки батьківських
прав аж до вересня 2013 року - часу
підготовки документів для подачі даної
позовної заяви до суду, іншими
поясненнями позивачки про те, що ці
обставини їй фактично стали відомими
набагато раніше зі слів людей, ще за
життя її батьків. Крім цього,
підтвердив про обізнаність позивачки
про розлучення з покійним ОСОБА_6 тим
фактом, що позивачка знала про його
друге одруження, народження сина, а
також тим, що після його смерті вона не
зверталася в нотаріальну контору із
заявою про прийняття спадщини як
спадкоємець першої черги. Крім цього,
вказані судові рішення позивачка не
оскаржувала та погодилась з
встановленими зазначеними рішеннями
обставинами.

Відтак, зробив висновок про те, що з
розірванням шлюбу пов'язано припинення
тих прав подружжя, які виникли із
статусу перебування в шлюбі, і
нездійснення цих прав протягом трьох
років виключає подальшу можливість
вимагати їх захисту. Після спливу
цього строку і після смерті колишнього
чоловіка така втратила право на його
захист. ОСОБА_4 законно набула право
власності на квартиру за адресою:
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
законом після смерті свого батька
ОСОБА_6, тому відсутні підстави
скасовувати видане такій свідоцтво
про право на спадщину, та задовольняти
похідні у зв`язку з цим вимоги
позивача.

З висновком суду першої інстанції
погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положенням ч.1 ст. 60 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Положення статті 69 СК України
передбачають, що дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності.

Початок позовної давності для вимоги
про поділ спільного майна подружжя,
шлюб якого розірвано, обчислюється не з
дати набрання рішенням суду законної
сили (статті 109, 110 СК України), а від дня,
коли один із співвласників дізнався
або міг дізнатись про порушення свого
права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України
встановлено, що до вимоги про поділ
майна, заявленої після розірвання
шлюбу, застосовується позовна давність
у три роки.

Відповідно до ст.ст. 256, 257, 259 ЦК
України, позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 20 СК України - до
вимог, що випливають з сімейних
відносин, позовна давність не
застосовується крім випадків,
передбачених ч.2 ст.72, ч.2 ст.129, ч.3 ст.138,
ч.3 ст.139 цього Кодексу.

Як видно з вимог позивача, така просила
визнати спірне майно - квартиру
спільною сумісною власністю подружжя
та визнати за нею право власності на ?
цього майна, а також оспорювала майнові
права відповідачки ОСОБА_4, її дочки,
пов`язані з оформленням права
власності на спадкове майно.

Покликання апелянта на те, що до даних
правовідносин строк позовної давності
не застосовується на увагу не
заслуговує, оскільки до вимоги
позивача про визнання права власності
на ? частину майна подружжя
застосовується загальна позовна
давність тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Доводи апелянта про те, що позивач про
порушення свого права дізналась лише у
2013 році на увагу не заслуговують,
оскільки суд першої інстанції,
встановивши обставини справи, вірно
зробив висновок про обізнаність
позивачки щодо розлучення з покійним
ОСОБА_6 та підтвердив факт такої
обізнаності тим, що позивачці було
відомо про його друге одруження,
народження сина від другого шлюбу.
Окрім того, після його смерті вона,
позивач, не зверталася в нотаріальну
контору із заявою про прийняття
спадщини як спадкоємиця першої черги.
Як видно з матеріалів справи та
підтверджено стороною позивача у суді
апеляційної інстанції, судові рішення
про розірвання шлюбу та позбавлення
батьківських прав, які стосуються її,
позивачки, така не оспорювала, вибула з
спірного житла у 2008 році та стала
проживати у АДРЕСА_2, з цього часу, а
також з часу розірвання шлюбу не
заявляла вимог відносно своїх прав на
частку у спільному майні, а відтак,
пропустила строк позовної давності
щодо заявлення вимог відносно прав
подружжя, які виникли під час
перебування у шлюбі та щодо визнання
цих прав шляхом виділу частки у майні.

Враховуючи наведене, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, суд, з`ясувавши обставини
спору, проаналізувавши зібрані докази,
дав їм належну правову оцінку і ухвалив
рішення, що відповідає вимогам закону.

А тому, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст. 308, ст.ст. 314,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

у
х в а л и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м.Львова від 26 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскарженою в касаційному порядку
протягом двадцяти днів подачею
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Береза В.І.

Судді:
Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.