П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року м. КиївСудові
палати у цивільних та господарських
справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г., суддів:Барбари
В.П., Берднік І.С., Григор'євої Л.І.,
Гуменюка В.І., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є.,
Колесника П.І., Охрімчук Л.І.,Лященко
Н.П.,Потильчака О.І., Романюка Я.М.,Сеніна
Ю.Л., Сімоненко В.М.,Шицького І.Б.,
-розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом прокурора
Обухівського району Київської області
в інтересах Обухівської районної
державної адміністрації Київської
області до ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22,
ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26,
ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30 про
визнання недійсними державних актів на
право власності на земельні ділянки та
договорів купівлі-продажу,
витребування земельної ділянки з
чужого незаконного володіння за
заявою заступника Генерального
прокурора України про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л и:

У лютому 2011 року прокурор Обухівського
району Київської області в інтересах
Обухівської районної державної
адміністрації (далі - Обухівської РДА)
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20,
ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24,
ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28,
ОСОБА_29, ОСОБА_30 про визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельні ділянки та
договорів купівлі-продажу,
витребування земельної ділянки з
чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що розпорядженням голови
Обухівської РДА від 16 січня 2009 року № 35
затверджено розроблений товариством з
обмеженою відповідальністю «Дельта
2003» (далі - ТОВ «Дельта 2003») проект
землеустрою щодо відведення у
власність відповідачам земельних
ділянок площею по 2 га кожна (загальна
площа 28 га) для ведення особистого
селянського господарства в
адміністративних межах Української
міської ради Обухівського району
Київської області. На зазначені
земельні ділянки відповідачам видано
державні акти, які зареєстровані 9
червня 2009 року. Згодом між
відповідачами та ОСОБА_30 були укладені
договори купівлі-продажу, згідно з
якими останній придбав 14 земельних
ділянок та отримав державний акт на
право власності на земельну ділянку
загальною площею 28 га.

Посилаючись на те, що оскільки земельна
ділянка загальною площею 28 га фактично
знаходиться в межах 100-метрової
прибережної водозахисної смуги
Київського водосховища річки Дніпро і
відноситься до земель водного фонду та
згідно із пунктом «д» частини
четвертої статті 84 Земельного кодексу
України (далі - ЗК України) не підлягає
передачі у приватну власність,
прокурор Обухівського району
Київської області в інтересах
Обухівської РДА просив суд визнати
державні акти на право власності на
земельні ділянки та договори купівлі -
продажу цих ділянок недійсними,
витребувати у ОСОБА_30 зазначену
земельну ділянку та повернути її
Обухівській РДА.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 12 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 19 лютого 2014 року, в задоволенні
позову прокурора Обухівського району
Київської області відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 квітня 2014
року, касаційну скаргу заступника
прокурора Київської області відхилено,
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 12 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 19 лютого 2014 року залишено
без змін.

У заяві про перегляд судових рішень
заступник Генерального прокурора
України порушує питання про скасування
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 квітня 2014 року
та направлення справи на новий
касаційний розгляд із підстав
неоднакового застосування норм
матеріального права, а саме: статей 87-89
Водного кодексу України (далі - ВК
України), статей 58 - 60, 84 Земельного
кодексу України (далі - ЗК України).

В обґрунтування заяви заступник
Генерального прокурора України додав
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 липня 2014 року,
від 28 травня 2014 року, від 23
жовтня 2013 року, від 12 червня 2013 року,
від 26 березня 2014 року, від 7 серпня 2013
року, від 16 жовтня 2013 року та постанову
Вищого господарського суду України від
1 квітня 2014 року, в яких, на думку
заявника, по-іншому застосовані
зазначені правові норми.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 6 жовтня 2014 року
справу допущено до провадження
Верховного Суду України в порядку
глави 3 розділу V Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК України).

Перевіривши матеріали справи та
наведені в заяві доводи, судові палати
у цивільних й господарських справах
Верховного Суду України вважають, що
заява підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України
Верховний Суд України переглядає
судові рішення у справі виключно з
підстав і в порядку, встановлених цим
Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої
статті 355 ЦПК України підставою для
подання заяви про перегляд судових
рішень у цивільних справах є
неоднакове застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

За змістом статті 3604 ЦПК України суд
задовольняє заяву про перегляд справи
Верховним Судом України і скасовує
судове рішення у справі, яка
переглядається з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України, якщо встановить,
що судове рішення є незаконним.

У справі, яка переглядається, судами
встановлено, що розпорядженням голови
Обухівської РДА від 16 січня 2009 року № 35
затверджено розроблений ТОВ «Дельта
2003» проект землеустрою щодо відведення
у власність ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22,
ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26,
ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29 земельних
ділянок для ведення селянського
господарства в адміністративних межах
Української міської ради Обухівського
району Київської області площею 2 га
кожна, загальною площею 28 га.

9 червня 2009 року відповідачі отримали
державні акти на право власності на
земельні ділянки по 2 га кожний, а 17
червня 2009 року між ними та ОСОБА_30
укладені договори купівлі-продажу
зазначених земельних ділянок.

18 серпня 2009 року ОСОБА_30 отримав
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 28 га в
адміністративних межах Української
міської ради Обухівського району
Київської області.

Розпорядженням Обухівської РДА від 18
травня 2011 року № 513 за протестом
прокурора скасоване попереднє
розпорядження РДА від 16 січня 2009 року
№ 35.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 24 жовтня 2001
року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 24 травня 2012
року розпорядження Обухівської РДА
від 18 травня 2011 року № 513 визнано
законним.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції з висновками якого
погодилися суди апеляційної та
касаційної інстанцій, виходив з того,
що позивачем не надано жодних доказів
затвердження технічної документації
та проекту відведення і визначення меж
водоохоронних зон, в тому числі
прибережних захисних смуг вздовж річок
на території Обухівського району,
затверджених відповідним рішенням
уповноваженого органу, у зв'язку з чим
не було перешкод для передачі
зазначених ділянок у приватну
власність відповідачів. Вирішуючи
спір, суд за основу взяв технічний звіт
про виконані проектно-вишукувальні
роботи із визначення розмірів
прибережної захисної смуги в межах
прилеглих земельних ділянок на
території Української міської ради
Обухівського району Київської області,
складений інженером - геодезистом
ОСОБА_31, згідно з яким земельна ділянка
загальною площею 28 га, що належить
ОСОБА_30 на праві власності з цільовим
призначенням - для ведення
індивідуального садівництва,
знаходиться поза межами
100-метрової прибережної захисної зони
Канівського водосховища.

Разом з тим, у наданих заступником
Генерального прокурора України для
порівняння ухвалах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 липня 2014 року, від 28 травня
2014 року, від 23 жовтня 2013 року,
від 12 червня 2013 року, від 26 березня 2014
року, від 7 серпня 2013 року, від 16 жовтня
2013 року та постанові Вищого
господарського суду України від 1
квітня 2014 року суд касаційної
інстанції на підставі положень статей
58, 60, 61, 84 ЗК України, статей 83, 87, 88, 89 ВК
України дійшов висновку про те, що
земельні ділянки, надані відповідачам,
належать до земель водного фонду,
оскільки вони фактично розташовані в
межах прибережних захисних смуг
(на відстані від водойм, річок, морів та
ін. меншій, ніж встановлено ВК та ЗК
Кодексами України) й не можуть бути
передані в приватну власність. Крім
того, зазначено, що відсутність проекту
землеустрою щодо прибережних захисних
смуг не свідчить про відсутність самих
прибережних захисних смуг, розміри
яких визначені імперативними нормами
статті 88 ВК України.

Отже існує неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, а саме:
статей 58, 60, 61, 84 ЗК України, статей 83, 87,
88, 89 ВК України, що потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції вказаних норм
матеріального права, Судові палати у
цивільних та господарських справах
Верховного Суду України виходять із
такого.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду. Віднесення їх до
тієї чи іншої категорії здійснюється
на підставі рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування відповідно їх
повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання, відповідно до
статті 21 ЗК України, недійсними рішень
про надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною, тощо.

За положеннями частини першої статті 3
ВК України (у редакції, яка була чинною
на час виникнення правовідносин) усі
води (водні об'єкти) на території
України становлять її водний фонд.

Частина друга статті 3 ВК України (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення правовідносин) визначає, що
до водного фонду України належать:
поверхневі води: природні водойми
(озера), водотоки (річки, струмки),
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; інші водні об'єкти; підземні
води та джерела; внутрішні морські води
та територіальне море.

Відповідно до частини першої статті 58
ЗК України та статті 4 ВК України до
земель водного фонду належать землі,
зайняті: морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, болотами, а також островами;
землі зайняті прибережними захисними
смугами вздовж морів, річок та навколо
водойм; гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташовані об'єкти водного фонду,
але за своїм призначенням вони
сприяють функціонуванню і належній
експлуатації водного фонду, виконують
певні захисні функції.

Як випливає зі змісту статті 59 ЗК
України, чинним законодавством
встановлено особливий правовий режим
використання земель водного фонду. Так,
хоча й у частині 1 статті 59 ЗК України
передбачено, що такі землі можуть
перебувати у державній, комунальній та
приватній власності, разом з тим
стаття 59 ЗК України у частинах 2-4
закріплює обмеження щодо набуття таких
земель у приватну власність та
встановлює можливість використання
таких земель для визначених цілей на
умовах оренди. Відповідно до пункту «2»
частини третьої статті 83 ЗК України та
частини 4 статті 84 ЗК України землі
водного фонду, які перебувають у
державній або комунальній власності
взагалі не можуть передаватися у
приватну власність, крім випадків
передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду
до приватної власності, зокрема
громадян, передбачені положеннями
частини другої статті 59 ЗК України
(у редакції, яка була чинною на час
виникнення правовідносин).

Громадянам та юридичним особам за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування
можуть безоплатно передаватись у
власність замкнені природні водойми
(загальною площею до 3 гектарів).
Власники на своїх земельних ділянках
можуть у встановленому порядку
створювати рибогосподарські,
протиерозійні та інші штучні водойми
(частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватися на
умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, а також озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо ( частина четверта статті 59 ЗК
України).

Отже, за змістом зазначених норм права
(у редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) землі під
водними об'єктами загальнодержавного
значення, зокрема зайняті поверхневими
водами: водотоками (річки, струмки),
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; іншими водними об'єктами;
підземними водами та джерела;
внутрішніми морськими водами та
територіальним морем, як землі зайняті
водним фондом України, а також
прибережні захисні смуги вздовж річок
(у тому числі струмків та потічків),
морів і навколо озер, водосховищ та
інших водойм не могли передаватись у
власність громадян, оскільки є землями
водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК
України та статті 88 ВК України
(у редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) вздовж
річок, морів і навколо озер,
водосховищ та інших водойм з метою
охорони поверхневих водних об'єктів
від забруднення і засмічення та
збереження їх водності у межах
водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги. Правовий режим
прибережних смуг визначається
статтями 60 - 62 ЗК України та статтями 1, 88
- 90 ВК України. Так, згідно зі статтею 61
ЗК України, статтею 89 ВК України
прибережні захисні смуги є
природоохоронною територією з режимом
обмеженої господарської діяльності.
Зокрема, у прибережних захисних смугах
уздовж річок, навколо водойм та на
островах забороняється: розорювання
земель (крім підготовки грунту для
залуження і залісення), а також
садівництво та городництво; зберігання
та застосування пестицидів і добрив;
влаштування літніх таборів для худоби;
будівництво будь-яких споруд (крім
гідротехнічних, гідрометричних та
лінійних), у тому числі баз відпочинку,
дач, гаражів та стоянок автомобілів
тощо. Об'єкти, що знаходяться у
прибережній захисній смузі, можуть
експлуатуватись, якщо при цьому не
порушується її режим. Непридатні для
експлуатації споруди, а також ті, що не
відповідають встановленим режимам
господарювання, підлягають винесенню з
прибережних захисних смуг. Випадки
передачі земель водного фонду до
приватної власності, зокрема громадян,
передбачені положеннями частини
другої статті 59 ЗК України (у редакції,
яка була чинною на час виникнення
правовідносин).

Відповідно до статті 60 ЗК України,
статті 88 ВК України прибережні
захисні смуги встановлюються по обидва
береги річок

та навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари -
25 метрів; для середніх річок,
водосховищ на них, водойм, а також

ставків площею понад 3 гектари - 50
метрів; для великих річок, водосховищ
на них та озер - 100 метрів.

Розмір та межі прибережної захисної
смуги уздовж морів та

навколо морських заток і лиманів
встановлюються за проектами

землеустрою, а в межах населених
пунктів - з урахуванням

містобудівної документації (частина 3
статті 60 ЗК України).

Крім того, за положеннями частини
четвертої статті 88 ВК України
(у редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) у межах
існуючих населених пунктів прибережна
захисна смуга встановлюється з
урахуванням конкретних умов, що
склалися.

Згідно із пунктом 2.9. Порядку
погодження природоохоронними органами
матеріалів щодо вилучення (викупу),
надання земельних ділянок,
затвердженого наказом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України від 5 листопада 2004
року № 434, у разі відсутності належної
землевпорядної документації та
встановлених у натурі (на місцевості)
меж щодо водоохоронних зон та
прибережних захисних смуг водних
об'єктів, природоохоронний орган
забезпечує їх збереження, шляхом
урахування при розгляді матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 Водного кодексу
України, та орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 8 травня 1996 року N
486 «Про затвердження Порядку
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них», з
урахуванням існуючих конкретних умов
забудови на час встановлення
водоохоронної зони. Порядок та умови
виготовлення проектів землеустрою, в
тому числі й щодо прибережних смуг,
визначаються статтями 50 - 54 Законом
України «Про землеустрій».

Таким чином, землі зайняті
поверхневими водами: природними
водоймами (озера), водотоками (річки,
струмки), штучними водоймами
(водосховища, ставки), каналами і іншими
водними об'єктами та землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це
частина водоохоронної зони визначеної
законодавством ширини вздовж річки,
моря, навколо водойм, на якій
встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг
визначеної ширини передбачене
нормами закону (стаття 60 ЗК України,
стаття 88 ВК України). Відтак
відсутність проекту землеустрою щодо
встановлення прибережної захисної
смуги не свідчить про відсутність
самої прибережної захисної смуги,
оскільки її розміри встановлені
законом.

Системний аналіз наведених норм
законодавства дає підстави для
висновку про те, що при наданні
земельної ділянки за відсутності
проекту землеустрою зі встановлення
прибережної захисної смуги необхідно
виходити із нормативних розмірів
прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 ВК України, та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 8 травня 1996 року
№ 486 «Про затвердження Порядку
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них». Тобто
сама по собі відсутність
землевпорядної документації не змінює
правовий режим захисної смуги, а відтак
надання у приватну власність земельних
ділянок, які знаходяться у прибережній
захисній смузі суперечить нормам
статей 59,83, 84 ЗК України.

Саме такий правовий висновок міститься
в судових рішеннях наданих для
порівняння та у постанові Верховного
Суду України від 21 травня 2014 року у
справі № 6-14 цс 14 щодо аналогічних
правовідносин, яка в силу статті 3607 ЦПК
України є обов'язковою для всіх судів
України.

На відміну від судових рішень, наданих
для порівняння суди у справі, яка
переглядається, обґрунтовуючи свої
рішення виходили з відсутності доказів
виготовлення технічної документації
та затвердженого проекту
встановлення меж водоохоронних зон, в
тому числі прибережних захисних смуг
вздовж річок на території Обухівського
району, що, на думку суду, свідчить про
відсутність прибережних захисних смуг.
При цьому, суди при визначенні
правового режиму земельної ділянки
взяли до уваги лише висновок, складений
на замовлення ОСОБА_30, спеціалістом -
інженером - геодезистом ОСОБА_31 про те,
що земельна ділянка площею 28 га, яка
належить на праві власності
ОСОБА_30, з урахуванням прилеглих
земельних ділянок знаходиться поза
межами 100-метрової прибережної
захисної зони Канівського водосховища.

Однак, суди не взяли до уваги інші
матеріали, які мають значення для
правильного визначення правового
режиму спірної земельної ділянки, а
саме: матеріали перевірки, здійсненої
приватним підприємством «Фокус - 2002» за
ліцензією Державного комітету України
із земельних ресурсів, з яких
вбачається, що підприємством
проводилися топографо-геодезичні
роботи з визначення меж 100 - метрової
прибережної захисної смуги на
земельній ділянці загальною площею 28
га, виділеній 14 громадянам в
адміністративних межах Української
міської ради Обухівського району
Київської області згідно із
розпорядженням голови Обухівської
районної державної адміністрації від 16
січня 2009 року № 35 на місці
розташування земельних ділянок,
вільних від забудови. За результатами
виконаних робіт складено детальну
карту-схему розміщення зазначених
земельних ділянок та встановлено, що
всі ці земельні ділянки розташовані в
100-метровій прибережній захисній смузі
Канівського водосховища річки Дніпро
та безпосередньо накладаються на
акваторію (водне русло) Канівського
водосховища. Із доданої карти-схеми
вбачається, що усі земельні ділянки
розташовані в межах 100-метрової
прибережної водозахисної смуги
Канівського водосховища річки Дніпро
та відносяться до земель водного фонду
й не підлягають передачі у приватну
власність.

Крім того, із висновку Дніпровського
басейного управління водних ресурсів
Державного комітету України по водному
господарству від 28 грудня 2008 року № ІС/8
- 1912 вбачається, що земельна ділянка
площею 28 га розташована в
адміністративних межах Української
міської ради Обухівського району
Київської області, яка передбачалась
для надання 14 громадянам у власність
для ведення особистого селянського
господарства, являє собою намивні
піски і частково знаходиться в
прибережній захисній смузі
Канівського водосховища.

За таких обставин суди дійшли
передчасного висновку щодо правового
режиму спірних земельних ділянок,
виходячи лише із відсутності проектної
документації без врахування їх
фактичного розташування.

Оскільки неправильне застосування
судом касаційної інстанції норм
матеріального права призвело до
неправильного вирішення справи, то
відповідно до частин першої, другої
статті 3604 ЦПК України судове рішення
підлягає скасуванню з направленням
справи на новий касаційний розгляд.

Керуючись пунктом 1 частини першої
статті 355, частиною першою статті 3602 ,
пунктом 1 частини першої статті 3603 ,
частиною першою статті 3604 ЦПК України
судові палати у цивільних і
господарських справах Верховного Суду
України

п о с т а н о в и л и:

Заяву заступника Генерального
прокурора України задовольнити.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 квітня 2014 року
скасувати, і справу передати на новий
касаційний розгляд.

Постанова є остаточною і може бути
оскаржена тільки на підставі,
встановленій пунктом 2 частини першої
статті 355 ЦПК України.

Головуючий Судді: А.Г. Ярема В.П.
Барбара І.С. Берднік Л.І. Григор'єва
В.І. Гуменюк А.А. Ємець Т.Є. Жайворонок
П.І. Колесник Л.І. Охрімчук Н.П.
Лященко О.І. Потильчак Я.М. Романюк Ю.Л.
Сенін В.М. Сімоненко І.Б. Шицький