Дата документу 26.02.2014
№ 320/7306/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року Мелітопольський
міськрайонний суд Запорізької області
у складі:

головуючого - судді Редько О.В.,

при секретарі - Панченко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Мелітополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя та
позовом третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору - ОСОБА_2 про визнання права
власності, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області з позовом до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя та позовом
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє
самостійні вимоги на предмет спору -
ОСОБА_2 про визнання права власності.

Свої позовні вимоги обґрунтовують
наступним.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 08.08.1998 року було
укладено шлюб.

Позивачка ОСОБА_1 зазначає, що рішенням
Мелітопольського міськрайонного суду
від 03.05.2012 року № 815/4279/2012 було розірвано
шлюб між позивачкою та відповідачем
ОСОБА_2

В період шлюбу, як вказує позивачка, за
спільні кошти ними на території
центрального ринку по АДРЕСА_2 було
виготовлено та встановлено металевий
торгівельний павільйон розміром 3 х 2 м,
площею 6 кв.м. Павільйон розташовано на
торгівельному місці НОМЕР_1, згідно
договору між ОСОБА_2 та КП
«Мелітопольжитлосервіс»
Мелітопольської міської ради від 31.03.2012
року.

Як зазначає позивачка ОСОБА_1, вона
разом з відповідачем здійснювала
торгівельну діяльність в зазначеному
вище павільйоні, який і був єдиним
джерелом існування їхньої сім'ї,
сумісно на спільні кошти закуповували
товар.

Наприкінці 2012 року, після погіршення
сімейних відносин, відповідач
заборонив їй доступ до павільйону та
товару. Після цього, відповідач 31.03.2012
року звернувся до КП
«Мелітопольжитлосервіс» про
переоформлення договору на
торгівельне місце на якому розташовано
павільйон на ім'я свого батька - ОСОБА_3,
в зв'язку з чим укладено було
відповідний договір № 997 від 31.03.2012
року.

ОСОБА_3 звернувся до Мелітопольського
міськрайонного суду в якості третьої
особи, яка заявляє самостійні вимоги на
предмет спору до ОСОБА_1 про визнання
права власності. Свої вимоги
обґрунтовує наступним.

В 2001 році він придбав у ОСОБА_4
металевий гараж за 4800 грн., який був
перероблений у торгівельний павільйон
та встановлений на торгівельному місці
НОМЕР_1 на Центральному ринку в м.
Мелітополі по АДРЕСА_2.

Торгівельну діяльність, як зазначає
ОСОБА_3, він здійснював разом зі своїм
сином - ОСОБА_2, який є відповідачем за
первісним позовом. В зв'язку з цим його
син укладав договори на отримання
торгівельного місця.

Згодом у 2011 році ОСОБА_2 взяв в оренду
торгівельний павільйон на
«Образцовому ринку» в м. Мелітополь,
куди й перевіз товар, що може
підтверджується договором оренди
торгівельного місця НОМЕР_2.

Після цих обставин, ОСОБА_3 почав
самостійно працювати на торгівельному
місці НОМЕР_1 на Центральному ринку в м.
Мелітополі, однак оренда залишилася
оформлена на його сина. В зв'язку з тим,
що у 2012 році виникла необхідність
реконструкції торгівельного місця
НОМЕР_1, ОСОБА_3 переоформив договір
оренди на себе та поніс самостійно
витрати щодо цієї реконструкції в сумі
119000 грн., що підтверджується
відповідними квитанціями.

Крім того, ОСОБА_3 підкреслює, що розділ
спільного майна подружжя, а саме: його
сина та позивачки за первісним позовом,
було вирішено рішенням суду № 815/13003/2012
від 28.02.2013 року. Інших вимог на той час
заявлено не було.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_3
просить суд: визнати за ним право
власності на металевий торгівельний
павільйон розміром 3 х 2 м., площею 6 кв.м.,
що розташований на торгівельному місці
НОМЕР_1 на Центральному ринку в м.
Мелітополі по АДРЕСА_2 та стягнути з
відповідачки ОСОБА_1 на його користь
судовий збір в розмірі 566, 70 грн. та
витрати на юридичну допомогу в розмірі
500 грн.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник в
судове засідання з'явилися, позовні
вимоги підтримали в повному обсязі та
просили суд їх задовольнити. Позов
третьої особи не визнають та просили
суд відмовити у його задоволені. Також
представник позивачки зазначив, що
підприємство, яке займалося
виготовленням батискафу фактично не
існує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
з'явився, позовні вимоги не визнає,
оскільки спірний батискаф належить
його батьку, який є третьої особою по
справі, та підкреслює, що за рішенням
суду спір щодо розділу спільного майна
з позивачкою був вже розглянутий
раніше і питання щодо розділу спірного
батискафу не ставилося. Крім того,
відповідачем були підтверджені
обставини, які були викладені в позові
третьої особи - ОСОБА_3

Третя особа, яка заявляє самостійні
вимоги на предмет спору та її
представник в судове засідання
з'явилися. Свої позовні вимоги
підтримали в повному обсязі. В
задоволені позову ОСОБА_1 просить суд
відмовити.

Також, згідно письмових заперечень
ОСОБА_1 щодо позову третьої особи,
позивачка зазначила, що ОСОБА_3 не
придбавав металевий гараж, з якого
виробив спірний батискаф, оскільки у 2001
і у подальших роках усі кіоски, яки
встановлювалися на торгівельних
місцях ринку були однотипними та
виготовлялися однією особою -
приватним підприємством «Автограф».
Крім того, позивачка зазначає, що
квитанція щодо сплати грощових коштів
у розмірі 11900 грн. за реконструкцію
батискафу є підробкою. Просить суд
відмовити в задоволені позову третьої
особи про визнання права власності на
спірний батискаф.

З приводу вищезазначених обставин,
третьою особою ОСОБА_3 були надані
письмові пояснення, згідно яких він
пояснив, що дійсно у 2001 році ПП
«Автограф» виготовляв металевий кіоск
для ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Однак, цей кіоск,
який розміщувався на Центральному
ринку в м. Мелітополі був проданий
громадянину ОСОБА_5, який мешкає за
адресою: АДРЕСА_1. Крім того, ОСОБА_3
пояснив, що квитанція за реконструкцію
спірного батискафа видана
громадянином ОСОБА_6, який є
представником ПП ОСОБА_7 також, згідно
відомостей щодо внесення грошових
коштів, платником значиться ОСОБА_3,
однак грошові кошти передавав його син
ОСОБА_2

Суд, вислухав пояснення сторін, допитав
свідків, дослідив матеріали справи
дійшов висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_1 та позовні вимоги ОСОБА_3 не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до вимог пп. 2, 4 ст. 65 СК
України при укладенні договорів одним
із подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

На підставі ч.1 ст.69 СК України дружина
та чоловік мають право на поділ майна,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 332 ЦК України
право власності на рухому річ, створену
особою шляхом переробки з матеріалу, що
їй не належить, набувається власником
матеріалу за його бажанням, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні
пояснив, що він дійсно продав металевий
гараж громадянину ОСОБА_3 в 2001 році. Цей
гараж знаходився на території
придбаного ним будинку в 1984 році. Після
продажу ОСОБА_4 заїжджав до ОСОБА_3 та
бачив, що останній щось вварив з
проданого металевого гаражу.

Свідок ОСОБА_8, яка являється матір'ю
позивачки, в судовому засіданні
пояснила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прожили
разом 13 років та ніколи не просили
матеріальної допомоги у батьків. Усі
питання щодо придбання кіосків
вирішували самостійно та за власні
зароблені кошти. Крім того, самостійно
разом здійснювали торгівельну
діяльність.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні
пояснив, що він працював зварником на
ПП «Автограф» з 1998 по 2004 рік. Він
виконував роботи по виготовленню
спірного батискафу за замовленням
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які замовляли цей
торгівельний павільйон разом. Також
він пояснив, що йому невідомо хто саме
здійснював розрахунок за проведені
роботи по виготовленню батискафу,
однак підкреслив, що виготовлення
кіосків проводилося виключно з нових
матеріалів.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні
пояснила, що вона працювала у
сусідньому кіоску поряд з павільйоном
позивачки та відповідача. Вони мали
дружні стосунки. Питанням щодо
реконструкції батискафу більше
займалася позивачка. В цей час у сторін
було два батискафа, один з яких
знаходився на Центральному ринку, а
інший на - «Образцовому».

05.06.2001 року ОСОБА_3 придбав у
громадянина ОСОБА_4 металевий гараж за
4800,00 грн., що підтверджується
відповідною розпискою./а.с.33/

29.04.2011 року між ТОВ «С-Тронгія» та
ОСОБА_2 було укладено договір оренди
НОМЕР_2, згідно якого ОСОБА_2 приймає у
термінове платне користування НОМЕР_2,
що підтверджується копією
відповідного договору./а.с.34/

Згідно з державним актом на право
постійного користування земельною
ділянкою від 20.10.2010 року КП
«Мелітопольжитлосервіс» є постійним
користувачем земельної ділянки площею
1,6803 га для розміщення центрального
ринку./а.с.10/

Згідно з договором № 997 від 22.08.2011 року,
укладеного між ОСОБА_2 та КП
«Мелітопольжитлосервіс», підприємство
надає ОСОБА_2 торгове місце НОМЕР_1 для
здійснення торгівельної діяльності.
Договір діє з 22.08.2011 року до 31.12.2012
року./а.с.7/

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду № 815/4279/2012 від
03.05.2012 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про розірвання шлюбу були задоволені
позовні вимоги ОСОБА_1 та розірвано
шлюб між сторонами, який був укладений
08.08.1998 року, актовий запис № 545./а.с.6/

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду № 815/13003/2012 від
28.02.2013 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про розділ майна були задоволені
позовні вимоги ОСОБА_1 та розділено
спільне майно подружжя, в складі якого
був відсутній спірний торгівельний
павільйон./а.с.36-37/

Згідно з договором № 997 від 31.03.2012 року,
укладеного між ОСОБА_3 та КП
«Мелітопольжитлосервіс», підприємство
надає ОСОБА_3 торгове місце НОМЕР_1 для
здійснення торгівельної діяльності.
Договір діє з 31.03.2012 року до 31.12.2012
року./а.с.8/

Станом на 08.07.2013 року договір на
утримання торгового місця НОМЕР_1 на
ринку по АДРЕСА_2 не оформлений, що
підтверджується відповіддю КП
«Мелітопольжитлосервіс» № 168 від 10.07.2013
року./а.с.9/

Згідно з довідкою ПП ОСОБА_7 від 04.10.2013
року, ним проводилась реконструкція
торгівельного місця НОМЕР_1, яку
замовляв та оплачував ОСОБА_2 та
сплатив грошові кошти в розмірі 11900 грн.

Торговий павільйон НОМЕР_3 був проданий
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 громадянину ОСОБА_5 за
8000 грн. в червні 2006 року, що
підтверджується відповідною розпискою
від 14.11.2013 року.

Судом було встановлено, що ОСОБА_3 в 2001
році придбав металевий гараж у
громадянина ОСОБА_4, однак доказів щодо
реконструкції цього гаражу під
торгівельний павільйон та подальшого
встановлення його на центральному
ринку під час судового розгляду
сторонами не надано.

В той час, відповідачем ОСОБА_2
укладалися договори щодо оренди
торгівельного місця зі встановленням
торгівельних павільйонів на ринках в м.
Мелітополі - «Центральний» та
«Образцовий».

Ці торгівельні павільйони були
вироблені на замовлення в ПП
«Автограф». Слід підкреслити, що ОСОБА_1
в судовому засіданні не заперечувала
проти того, що вона замовником та
організатором виготовлення спірного
павільйону не була.

В процесі торгівельної діяльності,
сторони продали торгівельний
павільйон,який розташований на
торгівельному місті НОМЕР_3
громадянину ОСОБА_5

До пояснення свідків суд ставиться
критично та не бере їх до уваги,
оскільки вони являються близькими
родичами та добрими знайомими сторін,
їх свідчення суперечать один одному.
Крім того, свідки, як з боку позивача
так і зі сторони відповідачів, щодо
пояснень виникнення спірного
батискафу, або його замовлення та
реконструкція, були непереконливими,
не дали конкретних показів з вказаних
питань, оскільки не мають повної
інформації стосовно цих подій. Тому суд
не вважає їх достатніми та об'єктивними
доказами.

Інші докази, надані позивачем в
обґрунтування своїх позовних вимог у
їх взаємозв'язку та сукупності суд,
відповідно до ст.ст. 58-60, 292 ЦПК України,
оцінює, як неналежні та недостатні, а
покази свідків як недопустимі щодо
предмета доказування.

Таким чином, встановити в процесі
судового розгляду справи який саме
виготовлявся павільйон та де він був
встановлений, не можливо, в зв'язку з
відсутністю доказів в матеріалах
справи та розбіжністю пояснення сторін
та свідків.

Отже, на підставі вищевикладеного, суд
приходить до висновку, що встановити,
що торгівельний павільйон, який
знаходиться на торгівельному місті
НОМЕР_1 на ринку КП
«Мелітопольжитлосервіс» в м.
Мелітополі по вул. Свердлова належав на
праві власності подружжю ОСОБА_1 не має
можливості, в зв'язку з відсутністю
наступних доказів: факту виготовлення
торгівельного павільйону з подальшою
реконструкцією, оскільки не зрозуміло
за чиї кошти він виготовлений.

В той час, позовні вимоги ОСОБА_3 також
не підлягають задоволенню, оскільки
докази на підтвердження факту
виготовлення цього батискафу з
металевого гаражу не знайшли свого
підтвердження під час судового
розгляду.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 60, 69-70, 74
Сімейного кодексу України ст. 368 ЦК
України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про поділ спільного майна подружжя -
відмовити.

В задоволені позову третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя
особа, яка не заявляє самостійні вимоги
на предмет спору - ОСОБА_2 про визнання
права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду
О.В. Редько