Справа №490/7606/14-ц 17.11.2014 17.11.2014 17.11.2014
Провадження № 22ц/784/2998/14
Головуючий у 1 інстанції Чулуп
Доповідач в апеляційній інстанції
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 листопада 2014 року
м. Миколаїв.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Миколаївського
апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової
Т.В.,

із секретарем судового засідання
Харитоновою І.В.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3- ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 02 вересня 2014 року,
ухваленого в цивільній справі за
позовом ОСОБА_5 до Миколаївської
міської ради про визнання права
власності на прибудинкову земельну
ділянку в порядку спадкування за
законом, -

у с т а н о в и л а :

16 червня 2014 року ОСОБА_5 пред'явила до
Миколаївської міської ради зазначений
позов, який обґрунтовувала наступним.

За життя, на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом від 21
вересня 1976 року, в особистій власності
її баби - ОСОБА_6, перебував цілий
житловий будинок з усіма
господарськими та побутовими
будівлями і спорудами під АДРЕСА_1, а
також, на підставі Державного акту на
право власності на земельну ділянку
серія ЯЖ № 803909 від 04 листопада 2009 року
земельна ділянка, площею 0,0934 га,
виділена їй для будівництва та
обслуговування названого будинку.

02 квітня 1990 року ОСОБА_6 зробила
особисте розпорядження на випадок
своєї смерті, в якому заповіла названий
житловий будинок їй.

В той же день заповіт було посвідчено
державним нотаріусом Першої
Миколаївської державної нотаріальної
контори Павловою Г.С., у зв'язку з чим
він набрав законної сили і став
обов'язковим до виконання .

При цьому, належна ОСОБА_6 прибудинкова
земельна ділянка, заповітом охоплена
не була.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року баба померла, у
зв'язку з чим відкрилася спадщина на
належне їй за життя майно, у тому числі
й на названі будинок та прибудинкову
земельну ділянку.

Як спадкоємець за заповітом, і особа, що
на час відкриття спадщини не проживала
зі спадкодавцем постійно, вона 23 квітня
2012 року подала до Першої Миколаївської
державної нотаріальної контори заяву
про прийняття спадщини з названої
підстави.

За цією заявою, 05 червня 2014 року їй було
видано свідоцтво про право на спадщину
за заповітом, згідно якого названий
вище житловий будинок з усіма
господарськими та побутовими
будівлями і спорудами перейшов у її
приватну власність.

Проте, за правоустановчими
документами, прибудинкова земельна
ділянка так і перебуває у власності
ОСОБА_6, оскільки вона нікому не
заповідалася, а спадкоємці першої
черги, якими є її мати ОСОБА_2 та дядько
ОСОБА_3, відмовилися від прийняття
спадщини, подавши про це 30 серпня 2012
року до нотаріальної контори
відповідні заяви.

У зв'язку з цим, і, як спадкоємець 5 черги
спадкування за законом, через свого
представника ОСОБА_2, 12 червня 2014 року
вона подала до нотаріальної контори
заяву з вимогою оформити за нею, в
порядку спадкування за законом, і право
на належну бабі земельну ділянку,
видавши відповідне свідоцтво.

Проте, постановою державного нотаріуса
Першої Миколаївської державної
нотаріальної контори їй в цьому було
відмолено, підставою чого названо
відсутність оригіналу Державного акту
на спірну земельну ділянку.

Не маючи іншого способу захистити свій
інтерес, вона вимушена була пред'явити
даний позов, в якому просити суд про
його задоволення.

У судовому засідання представник
позивача позов підтримав.

Правова позиція відповідача та третьої
особи ОСОБА_3 суду невідома, оскільки
справа розглянута без них.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва 02 вересня 2014 року позов
задоволено у повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав на це
рішення апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати і ухвалити нове
рішення - про відмову у позові.

В обґрунтування апеляційної скарги
посилається на неправильне
застосування судом 1 інстанції норм
матеріального права та порушення норм
процесуального законодавства, а саме,
ігнорування судом того, що заява
позивача про прийняття прибудинкової
земельної ділянки як спадщини, подана
за межами встановленого законом для
цього строку.

Апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, оскаржене рішення суду 1
інстанції скасувати, оскільки районний
суд постановив його без точного
додержання норм матеріального права, і,
ухвалити у справі нове рішення, яким у
позові відмовити за його
недоведеністю.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_5, суд 1
інстанції виходив з того, що у справі
достатньо належних та допустимих
доказів тому, що спадкодавець є
власником спірної земельної ділянки і
позивач, як її онука, за відсутності
інших спадкоємців попередніх черг, що
прийняли спадщину, з дотриманням
встановлених законом норм її прийняла,
проте з незалежних від неї причин,
позбавлена можливості оформити її на
себе у позасудовому порядку, а тому, її
позовну вимогу слід задовольнити у
повному обсязі.

Колегія суддів судової палати не у
повній мірі погоджується з
установленими судом 1 інстанції
фактами та правовідносинами, вважає
частину з них, та його висновок щодо
процесуальної долі позову -
помилковими, і такими, що не
ґрунтуються на доказах та законні, а
тому рішення, в якому вони викладені,
слід скасувати і ухвалити нове - яким у
позові відмовити з наступних підстав.

Так, в силу ст.ст. 1216-1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців), яке може
здійснюватися за заповітом або за
законом.

До складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 1220-1221, 1223 ЦК України
спадщина відкривається внаслідок
смерті особи або оголошення її
померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті
особи або день, з якого вона
оголошується померлою, і саме з нього
виникає право на спадкування, а місцем
відкриття - є останнє місце проживання
спадкодавця.

Якщо місце проживання спадкодавця
невідоме, місцем відкриття спадщини є
місцезнаходження нерухомого майна або
основної його частини, а за відсутності
нерухомого майна - місцезнаходження
основної частини рухомого майна.

Саме спадкування може відбуватися за
заповітом або за законом.

В обох випадках спадкоємцями можуть
бути фізичні особи, які є живими на час
відкриття спадщини, а також особи, які
були зачаті за життя спадкодавця і
народжені живими після відкриття
спадщини, і, крім того, юридичні особи
та інші учасники цивільних відносин.

Право на спадкування мають особи,
визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання
його недійсним, неприйняття спадщини
або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі неохоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261-1265 ЦК України.

В силу ст.ст. 1233-1236 ЦК України, заповітом
є здійснене особисто на користь однієї
або кількох фізичних осіб, незалежно
від наявності у нього з цими особами
сімейних, родинних відносин, а також
інших учасників цивільних відносин,
розпорядження фізичної особи з повною
цивільною дієздатністю на випадок
своєї смерті.

Заповіт складається у письмовій формі,
із зазначенням місця та часу його
складення, підписується особисто
заповідачем і має бути посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
законі, та зареєстрований у Спадковому
реєстрі.

Згідно зі ст. 1254 ЦК України заповідач
має право особисто, у будь-який час, у
порядку, встановленому ЦК України для
посвідчення заповіту, внести до
заповіту зміни або скласти новий
заповіт, який скасовує попередній
заповіт повністю або у тій частині, в
якій він йому суперечить і не відновлює
заповіту, який заповідач склав перед
ним.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України,
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Заповідач має право охопити заповітом
права та обов'язки, які йому належать на
момент складення заповіту, а також ті
права та обов'язки, які можуть йому
належати у майбутньому, склавши його
щодо усієї спадщини або її частини.

При цьому, якщо заповідач розподілив
між спадкоємцями у заповіті лише свої
права, до спадкоємців, яких він
призначив, переходить та частина його
обов'язків, що є пропорційною до
одержаних ними прав.

Відповідно до ст. 1245 ЦК України, частина
спадщини, що не охоплена заповітом,
спадкується спадкоємцями за законом на
загальних підставах, до числа яких
входять також спадкоємці за законом,
яким інша частина спадщини була
передана за заповітом.

В силу ст. ст. 1258, 1267 ЦК України, у разі
спадкування за законом, спадкоємці за
законом одержують право на спадкування
почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за
законом одержує право на спадкування у
разі відсутності спадкоємців
попередньої черги, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини або відмови від її прийняття,
крім випадків, встановлених статтею 1259
названого Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 1261-1265 ЦК України, у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Онуки спадкують майно баби, діда у п'яту
чергу, якщо вони не спадкують за правом
представлення або за спадковою
трансмісією.

Згідно із ст. ст. 1268-1270 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

При цьому прийняття спадщини з умовою
чи із застереженням не допускається.

Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом шести місяців,
які слід лічити з часу відкриття
спадщини, він не заявив про відмову від
неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має особисто подати нотаріусу заяву
про прийняття спадщини.

Особа, яка подала заяву про прийняття
спадщини, може відкликати її протягом
строку, встановленого для прийняття
спадщини.

Незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

Якщо виникнення у особи права на
спадкування залежить від неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
іншими спадкоємцями, строк для
прийняття нею спадщини встановлюється
у три місяці з моменту неприйняття
іншими спадкоємцями спадщини або
відмови від її прийняття, а якщо строк,
що залишився, менший як три місяці, він
продовжується до трьох місяців.

Якщо спадкоємець протягом строку,
встановленого статтею 1270 ЦК України, не
подав заяву про прийняття спадщини, він
вважається таким, що не прийняв її. За
письмовою згодою спадкоємців, які
прийняли спадщину, спадкоємець, який
пропустив строк для прийняття
спадщини, може подати заяву про
прийняття спадщини нотаріусу за місцем
відкриття спадщини. У разі відсутності
такої згоди, за позовом спадкоємця,
який пропустив строк для прийняття
спадщини з поважної причини, суд може
визначити йому додатковий строк,
достатній для подання ним заяви про
прийняття спадщини ( ст. 1272 ЦК України).

В той же час, відповідно до ст.ст. 1273-1275
ЦК України - спадкоємець за заповітом
або за законом може відмовитися від
прийняття спадщини протягом строку,
встановленого статтею 1270 названого
Кодексу, подавши нотаріусу за місцем
відкриття спадщини відповідну заяву.

Відмова від прийняття спадщини є
безумовною і беззастережною, проте
вона може бути відкликана протягом
строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до ст.ст. 1296-1298 ЦК України
спадкоємець, який прийняв спадщину,
може одержати свідоцтво про право на
спадщину, яке видається спадкоємцям
після закінчення шести місяців з часу
відкриття спадщини. Якщо спадщину
прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво
про право на спадщину видається
кожному з них із визначенням імені та
часток у спадщині інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

У той же час, спадкоємець, який прийняв
спадщину, у складі якої є нерухоме
майно, зобов'язаний звернутися до
нотаріуса за видачею йому свідоцтва
про право на спадщину на нерухоме
майно.

З системно-логічного аналізу виписаних
норм можна зробити висновок про
наступне.

Прийняття спадщини як за заповітом, так
і за законом є правом спадкоємця й
залежить виключно від його власного
волі. Вчинення або не вчинення
спадкоємцем дій, з якими законодавець
пов'язує прийняття спадщини, має
визначальне значення для висновку про
дотримання тим процедури входження у
спадкування і, кінцево, дає відповідь
на питання про прийняття спадщини.

Так, для прийняття спадщини
спадкоємцем, який на час відкриття
спадщини не проживав постійно із
спадкодавцем, необхідно особисто
подати нотаріусу заяву про прийняття
спадщин.

Це є обов'язковим для обох названих
видів спадкування.

Якщо спадкодавець має право на
спадкування частини спадщини за
заповітом, а потім, у зв'язку з відмовою
інших спадкоємців за законом
попередніх черг від спадкування, чи,
неприйняття ними спадщини, отримує
право ще і на спадкування іншого майна
за законом, то його волевиявлення
повинно бути виражено в двох заявах,
адресованих нотаріусу, оскільки
попервах у нього є лише одна безумовна
підстава для спадкування, а саме
заповіт.

Виникнення у нього права на
спадкування за законом, залежить
виключно від дій спадкоємців
попередньої черги та, лише у разі
відмови тих від спадщини, неприйняття
ними спадщини або позбавлення права на
спадщину, робить названу особу
учасником спадкових правовідносин,
які, як правило, базуються на родинних
стосункам спадкодавця і спадкоємця.

У зв'язку з цим, для прийняття спадщини
за законом йому слід вчинити ті ж дії,
що і при спадкуванні за заповітом, а
саме, подати до нотаріальної контори
відповідну заяву, яка б свідчила про
його дійсний намір прийняти спадщину і
в порядку спадкування за законом.

При цьому, такі дії теж повинні бути
вчинені у встановлений законом для
прийняття спадщини строк.

Пропуск такого строку, позбавляє
спадкодавця можливості прийняти
спадщину через нотаріальну контору і
потребує пред'явлення ним позову про
визначення додаткового строку,
достатнього для подання заяви про
прийняття спадщини.

Виписане у повній мірі відповідає
Правовій позиції, висловленій
Верховним Судом України в постанові
від 6 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12,
яка за ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою
для судів.

Згідно буквального її сприйняття, для
придбання спадщини необхідно щоб
спадкоємець її прийняв.

Для прийняття спадщини необхідне
волевиявлення спадкоємця і здійснення
ним певних дій.

Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

Спадкоємець за законом або за
заповітом має право відмовитися від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. Вважається, що
відмовився від спадщини той
спадкоємець, який не вчинив жодної з
дій, що свідчить про прийняття
спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за
заповітом, так і за законом є правом
спадкоємця й залежить виключно від
його власного волевиявлення. Для
прийняття спадщини необхідне
волевиявлення спадкоємця і здійснення
ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може
бути виражено фактично, коли
спадкоємець протягом строку,
встановленого для прийняття спадщини,
не здійснює дій, що свідчать про намір
прийняти спадщину, або може бути
виражено явно, коли спадкоємець шляхом
подачі заяви в нотаріальну контору
виражає свою незгоду прийняти
спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи, бабі
позивача - ОСОБА_6 за життя, на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 21 вересня 1976 року належав
цілий житловий будинок з усіма
господарськими та побутовими
будівлями і спорудами під АДРЕСА_1, а
також, на підставі Державного акту на
право власності на земельну ділянку
серія ЯЖ № 803909 від 04 листопада 2009 року
земельна ділянка, площею 0,0934 га,
виділена їй для будівництва та
обслуговування названого будинку.

02 квітня 1990 року ОСОБА_6 склала заповіт,
в якому заповіла будинок на випадок
своєї смерті онучці.

Цей заповіт набув чинності і до смерті
спадкодавця не був визнаний недійсним,
скасованим чи зміненим.

Прибудинкова земельна ділянка
заповітом охоплена не була.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року баба померла, у
зв'язку з чим відкрилася спадщина на
належне їй за життя майно, у тому числі
й на названі будинок та прибудинкову
земельну ділянку.

Як спадкоємець за заповітом, і особа, що
на час відкриття спадщини не проживала
зі спадкодавцем постійно, вона 23 квітня
2012 року подала до Першої Миколаївської
державної нотаріальної контори заяву
про прийняття спадщини, зазначивши в
ній, що приймає спадщину за заповітом
(а.с. - 53 зв.).

За цією заявою, 05 червня 2014 року їй було
видано свідоцтво про право на спадщину
за заповітом, згідно якого названий
вище житловий будинок з усіма
господарськими та побутовими
будівлями і спорудами перейшов у її
приватну власність.

Проте, за Державного акту на право
власності на земельну ділянку, право
власності на прибудинкову земельну
ділянку до часу звернення з позовом
залишилося зареєстрованим за ОСОБА_6,
оскільки вона не заповідала її онучці,
а спадкоємці першої черги, якими є її
мати ОСОБА_2 та дядько ОСОБА_3, 20 серпня
2012 року відмовилися від прийняття
спадщини, подавши про це 30 серпня 2012
року до нотаріальної контори
відповідні заяви(а.с. - 54 зв.-55, 55 зв.- 56).

У зв'язку з цим, і, як спадкоємець 5 черги
спадкування за законом, щоб спадкувати
прибудинкову земельну ділянку,
позивач, у встановлений законом строк,
повинна була подати до нотаріальної
контори заяву про таке бажання, проте
вона цього не зробила.

Між тим, ще не маючи права на
спадкування земельної ділянки за
законом, через свого представника
ОСОБА_2, вона 12 червня 2014 року подала до
нотаріальної контори заяву з вимогою
оформити за нею, в порядку спадкування
за законом, і право на належну бабі
земельну ділянку та видати відповідне
свідоцтво.

Постановою державного нотаріуса
Першої Миколаївської державної
нотаріальної контори їй в цьому було
відмолено, підставою чого названо
відсутність оригіналу Державного акту
на спірну земельну ділянку.

Таким чином, доказами, що є у справі,
доведено, що воля спадкоємця на
спадкування майна, яке залишилося
після смерті ОСОБА_6, знайшла своє
підтвердження лише в частині прийняття
спадщини за заповітом, що чітко
виражено нею у поданій до нотаріальної
контори заяві.

Жодних доказів тому, що в межах строку,
наданого цивільним законом, вона
вчинила дії, які б свідчили про
прийняття нею спадщини і за законом,
вона не надала, що, виходячи зі змісту ч.
1 ст. 1272 ЦК України слід вважати
фактичним неприйняттям спадщини за
законом.

За такого у позові слід було відмовити.

Оскільки районний суд був іншої думки і
вимогу ОСОБА_5 задовольнив, то його
рішення слід скасувати і ухвалити нове
рішення, яким у позові відмовити.

Разом з тим, назване рішення не є
перешкодою для бажаного позивачем
правового інтересу, пов'язаного з
переходом до неї права на прибудинкову
земельну ділянку за інших,
передбачених ст.ст. 1225, 1272 ЦК України.
Оскільки в даній справі таких вимог
заявлено не було, то суд їх вирішити і
не міг, бо інше було б виходом за межі
позовних вимог, що є неприпустимим.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з
ОСОБА_5 слід стягнути на користь ОСОБА_3
208 гривень 05 копійок на відшкодування
судових витрат, понесених у суді
апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 307 - 309, 313-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И
Л А :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 02 вересня 2014 року
скасувати й ухвалити у справі нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_5 у позові
до Миколаївської міської ради про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом на прибудинкову
земельну ділянку, розташована по вул.
Лагерній, 22 у Центральному районі м.
Миколаєва - за недоведеністю вимоги.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 208
гривень 05 копійок на відшкодування
судових витрат у суді апеляційної
інстанції.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: