Справа №478/1150/14-ц 17.11.2014 17.11.2014 17.11.2014
Провадження №22ц/784/2922/14
Головуючий у суді 1 інстанції - Сябренко
Доповідач в апеляційній інстанції -
У Х В А Л А

іменем України

17 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Серебрякової Т.В. та Самчишиної
Н.В.,

із секретарем судового засідання -
Харитоновою І.В.,

за участі:

представника позивача за первісним
позовом - Безушко В.В.,

відповідача за первісним позовом -
ОСОБА_4,

її представника - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 рішення Казанківського
районного суду Миколаївської області
від 15 вересня 2014 року ухваленого у
цивільній справі за первісним позовом
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та зустрічним позовом ОСОБА_4
до Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про визнання договору про
надання споживчого кредиту, договору
поруки та договору іпотеки недійсними,
застосування правових наслідків
недійсності правочину та
відшкодування майнової і моральної
шкоди, -

в с т а н о в и л а :

10 червня 2014 року Публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ
«УкрСиббанк») пред'явило до ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 зазначений первісний позов,
який обґрунтовувало наступним.

25 вересня 2008 року Акціонерний
комерційний інноваційний банк
«УкрСиббанк» (далі АКіБ «Укрсиббанк»),
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк», в
простій письмовій формі на засадах
повернення, строковості, платності,
забезпеченості та цивільно-правової
відповідальності уклав з ОСОБА_4
кредитний договір за № 0 на
виконання умов якого в той же день
передав позичальнику грошові кошти на
суму 48 700 доларів США, що еквівалентно 236
686 гривень 87 копійок за курсом
Національного банку України на день
укладання договору, отримавши,
натомість, обов'язок позичальника
повернути таку ж суму кредиту
частинами згідно графіку погашення не
пізніше 25 вересня 2015 року, зі сплатою
14,85 % річних за користування ним.

В той же день, в тій же, що і кредитний
договір формі, на забезпечення його
виконання, АКіБ «УкрСиббанк» уклав з
ОСОБА_6 договір поруки, за умовами якого
остання поручалась перед кредитором за
належне виконання ОСОБА_4 обов'язку за
кредитним договором, а у разі порушення
тою кредитного зобов'язання -
погоджувалася виступати разом з нею
солідарним боржником з виплати боргу.

Рішенням Загальних зборів акціонерів
від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк»
змінив своє найменування на Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк».

Порушуючи норми Цивільного кодексу
України та умови договору, ОСОБА_4
взятого на себе обов'язку за кредитним
зобов'язанням належним чином не
виконала, у зв'язку із чим станом на 27
травня 2014 року утворилася
заборгованість перед ПАТ «УкрСиббанк»
у сумі 26 376 доларів США 33 цента, що
еквівалентно 307 464 гривням 72 копійкам, з
яких:

· 23 475 доларів США 68 центів (що
еквівалентно 273 745 гривням 70 копійкам)
становить заборгованість зі сплати
тіла кредиту;

· 1 901 долар США 62 центи (що
еквівалентно 22 174 гривні 45 копійкам) -
заборгованість зі сплати нарахованих
відсотків за користування позиченими
грошима;

· 906 доларів США 09 центів (що
еквівалентно 10 565 гривням 76 копійкам)
пеня за несвоєчасне погашення
заборгованості за кредитом;

· 83 долара США 94 цента (що
еквівалентно 978 гривням 81 копійці) пеня
за несвоєчасне погашення
заборгованості по процентам за
користування кредитом.

Посилаючись на виписані обставини та
відмову позичальника сплатити
заборгованість добровільно, ПАТ
«УкрСиббанк» просило стягнути її в
солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_6
за судовим рішенням.

22 серпня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк»
подало уточнену позовну заяву, в якій,
посилаючись на технічну помилку в
тексті позовної заяви, просило
стягнути заборгованість у розмірі 26 367
доларів США 33 цента, що еквівалентно 307
464 гривням 72 копійкам.

27 червня 2014 року ОСОБА_4 пред'явила до
ПАТ «УкрСиббанк» зустрічний позов, в
якому просила визнати недійсним
кредитний договір № 0 від 25
вересня 2008 року, укладений між нею та
АКіБ «УкрСиббанк», підставою чого
назвала:

· відсутність в ньому усіх
істотних умов, передбачених законом
для кредитних договорів;

· відсутності, на час укладення, у
кредитодавця індивідуальної ліцензії
на видачу кредитів в іноземній валюті
та укладення нею договору під впливом
обману, застосованого працівниками
банку для того, щоб схилити її до
договору.

У зв'язку з цим, просила застосувати
наслідки недійсності договору,
частково повернувши вже сплачену нею у
погашення заборгованості грошову суму
у розмірі 434 139 гривень 75 копійок та
стягнути в рахунок відшкодування
моральної шкоди 50 000 гривень.

Крім того, вона просила визнати
недійсними укладені того ж дня, на
забезпечення виконання зазначеного
кредитного договору, договір іпотеки,
за яким вона передала в іпотеку АКіБ
«УкрСиббанк» належне їй на праві
приватної власності нерухоме майно, а
саме будівлю хлібозаводу, що
знаходиться по АДРЕСА_1, та договір
поруки, укладений між АКіБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_6

У судове засідання представник
позивача не з'явився, надала суду
письмову заяву про розгляд справи за її
відсутності, позов підтримала у
повному обсязі і просила задовольнити,
в задоволені зустрічних позовних вимог
просила відмовити.

Відповідачка ОСОБА_4 позов ПАТ
«УкрСиббанк» не визнала, просила в його
задоволені відмовити. Свій зустрічний
позов підтримала і просила його
задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_6 в судове засідання
не з'явилась, надала суду письмову
заяву, в якій просила відмовити в
задоволені позовних вимог ПАТ
«УкрСиббанк», зустрічний позов ОСОБА_4 -
задовольнити.

Рішенням Казанківського районного
суду Миколаївської області від 15
вересня 2014 року первісний позов ПАТ
«УкрСиббанк» задоволено в повному
обсязі, у задоволені зустрічного
позову відмовлено за його
безпідставністю, вирішено питання про
розподіл судових витрат.

ОСОБА_4 подала на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просить його скасувати і
ухвалити нове рішення, яким в
задоволені позовних вимог ПАТ
«УкрСиббанк» відмовити, а зустрічні
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

В обґрунтування скарги посилалась на
невідповідність рішення дійсним
обставинам справи та вимогам чинного
цивільного законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити і
залишити без змін рішення суду І
інстанції, оскільки районний суд
ухвалив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Задовольняючи первісний позов ПАТ
«УкрСиббанк» у повному обсязі, і,
відмовляючи ОСОБА_4 у зустрічному - суд 1
інстанції виходив з того, що сторони
перебувають у правовідносинах,
підставою виникнення яких є дійсні
кредитний договір і договори поруки та
іпотеки. За першим з них, ОСОБА_4
отримала від АКіБ «УкрСиббанк» грошові
кошти в сумі 48 700 доларів США, що
еквівалентно 236 686 гривень 87 копійок за
курсом Національного банку України на
день укладання договору, і
зобов'язалася повернути таку ж суму
кредиту частинами згідно графіку
погашення не пізніше 25 вересня 2015 року,
зі сплатою 14,85 % річних за користування
ним, а за другим - ОСОБА_6 поручилася
відповідати з позичальником солідарно
у разі невиконання тою зобов'язання за
кредитним договором.

Обидва відповідача взяті на себе
обов'язки не виконали, а тому,
відповідно до норм ЦК України про
належне виконання зобов'язань,
заборговані ОСОБА_4 26 367 доларів США 33
цента, що еквівалентно 307 464 гривням 72
копійкам, слід стягнути з них обох у
солідарному порядку, а також, у
дольовому порядку, по 1 537 гривні 32
копійки з кожного, на відшкодування
судових витрат.

Що ж до зустрічного позову, то як на
думку районного суду, позивач за ним не
надала належних та допустимих доказів
своїм твердженням, а тому він не може
бути задоволений

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах доводів
апеляційної скарги, погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції,
вважає їх доведеними, а висновки, щодо
результату вирішення справи - вірними,
обґрунтованими й законними.

Так, з матеріалів справи вбачається
наступне.

22 серпня 2008 року Акціонерний
комерційний інноваційний банк
«УкрСиббанк» (далі АКіБ «УкрСиббанк»),
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк», в
простій письмовій формі на засадах
повернення, строковості, зворотності,
платності, забезпеченості та
цивільно-правової відповідальності
уклав з ОСОБА_4 кредитний договір за №
0, який за характером
переддоговірного узгодження є
договором приєднання.

Відповідно нього, АКіБ «УкрСиббанк»,
який виступив кредитодавцем,
зобов'язувався надати ОСОБА_4 споживчий
кредит в іноземній валюті на суму 48 700
доларів США, що еквівалентно 236 686
гривень 87 копійок за курсом
Національного банку України на день
укладання договору (пункт 1.2.1.
Договору).

У свою чергу, позичальник, яким за
договором є ОСОБА_4, взяла на себе
зворотній обов'язок, повернути АКіБ
«УкрСиббанк» таку ж суму кредиту
частинами згідно графіку погашення, не
пізніше 25 вересня 2015 року, зі сплатою
14,85 % річних за користування ним (п.1.2.4.
та п. 1.2.8. Договору).

Порушення позичальником умов
кредитного договору давало Банку право
вимагати від того дострокового
повернення всієї суми кредиту та
повної сплати процентів за
користування ним, а також, право
стягнути пеню та штраф, у передбаченому
договором розмірах.

Зокрема, відповідно до розділів 4, 6
Правил споживчого кредитування
позичальників АКіБ «УкрСиббанк» (далі
Правила) у разі порушення
позичальником термінів повернення
кредиту, термінів сплати процентів
та/або комісій Банк мав право
нараховувати пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
простроченого платежу, якщо сума
заборгованості виражена у гривні або
гривневому еквіваленті за офіційним
обмінним курсом НБУ гривні до валюти,
якщо сума заборгованості виражена у
іноземній валюті, за кожен день
прострочки (п. 4.1. Правил). У разі
нецільового використання кредиту -
позичальник сплачує штраф у розмірі 5%
від суми нецільового використання, а у
разі допущення порушень, передбачених
п. 3.4.2. Договору - штраф у розмірі 500
гривень за кожне порушення і вимагати
від позичальника дострокового
виконання боргового зобов'язання.

В той же день, в тій же, що і кредитний
договір формі, на забезпечення його
виконання, АКіБ «УкрСиббанк» уклав з
ОСОБА_6 договір поруки, за умовами якого
остання поручалась перед кредитором за
належне виконання ОСОБА_4 обов'язку за
кредитним договором, а у разі порушення
тою кредитного зобов'язання -
погоджувалася виступати разом з нею
солідарним боржником з виплати боргу.

АКіБ «УкрСиббанк» взятий на себе
обов'язок виконав у повному обсязі (а.с.
- 12), в той час, як ОСОБА_4 свого слова у
повній мірі не дотримала. Отримавши від
Банку грошові кошти, вона використав їх
на власний розсуд, попервах виконуючи і
обов'язок з повернення кредиту та
сплаті процентів за користування ним.
Проте у подальшому, її поведінка
змінилася, вона стала виплачувати
кредит невчасно та не у повному обсязі
внаслідок чого, станом на 27 травня 2014
року утворилася заборгованість перед
ПАТ «УкрСиббанк» у сумі 26 376 доларів США
33 цента, що еквівалентно 307 464 гривень 72
копійки з яких:

· 23 475 доларів США 68 центів (що
еквівалентно 273 745 гривням 70 копійкам)
становить заборгованість зі сплати
тіла кредиту;

· 1 901 долар США 62 центи (що
еквівалентно 22 174 гривні 45 копійкам) -
заборгованість зі сплати нарахованих
відсотків за користування позиченими
грошима;

· 906 доларів США 09 центів (що
еквівалентно 10 565 гривням 76 копійкам)
пеня за несвоєчасне погашення
заборгованості за кредитом;

· 83 долара США 94 цента (що
еквівалентно 978 гривням 81 копійці) пеня
за несвоєчасне погашення
заборгованості по процентам за
користування кредитом.

Застосовані ПАТ «УкрСиббанк»
заходи для зміни такої поведінки
відповідача і повернення фактичних
стосунків сторін до графіку погашення
кредиту та сплати належних за
договором грошових сум, позитивного
результату не дали.

Більше того, існуюча заборгованість не
тільки не зменшувалася, але і
продовжувала зростати.

Не змінило ситуацію і звернення до
позивача покрити борг.

Фактична ситуація у стосунках сторін
втратила керованість і потребувала від
постраждалої сторони активних дій,
спрямованих на захист своїх інтересів,
і правового втручання у спір держави.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК
України та ст.6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
яка є частиною національного
законодавства, кожній особі, як
фізичній так і юридичній, а також
державі гарантовано судовий захист їх
інтересів.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

ПАТ «Дельта Банк» використало таке
своє право і пред'явило зазначений
позов, надавши, як вважало, достатньо
належних та допустимих доказів
невиконання відповідачами взятих на
себе за договором обов'язків.

Суд 1 інстанції прийняв позовну заяву
ПАТ «Дельта Банк», відкрив по ній
провадження і, беззастережно
дотримуючись положень чинних
цивільного та цивільно-процесуального
законодавств - вирішив позов.

При цьому, він виходив з того, що
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб
у спосіб, визначений законами України,
розглядаючи цивільні справи не інакше
як за зверненням названих осіб, поданим
відповідно до ЦПК України, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, за всебічного і
повного з'ясування обставин справи і
дотримуючись положень статей 1,3-4,10-11
ЦПК України.

За ними ж, завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних. трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

Справа, яка вирішується по суті,
закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний на засадах змагальності
сторін забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Проаналізувавши надані сторонами
докази, встановивши за ними фактичні
обставини та правовідносини, які вони
тягнуть, співставивши їх з нормами
чинного цивільного законодавства, яким
врегульовано кредитні відносини,
колегія вважає, що позовні вимоги ПАТ
«Дельта Банк» є обгрунтованими.

Так, в силу ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки
виникають із договорів, зміст яких,
відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України,
не суперечить ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; якщо вони вчинені у
формі, встановленій законом, особами,
які мають необхідний обсяг цивільної
дієздатності, за їх вільного
волевиявлення і відповідно до їх
внутрішньої волі і спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо
визначених законом випадках робить
договір (правочин) нікчемним, а у разі
відсутності такого зазначення - може
тягнути його недійсність (у повному
обсязі або окремої його частини) за
судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не
встановлена законом, або якщо він не
визнаний судом недійсним - то він є
правомірним і підлягає виконанню
сторонами.

За ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (умови, які
визнані істотними законом або
необхідні для даного виду договорів), і
з того часу він набуває обов'язкової
сили для сторін.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору
притаманна така риса, як свобода
договору. Поряд із справедливістю,
добросовісністю і розумністю вона
вважається вищою цінністю права, що
забезпечує природне існування
фізичної особи.

Свободу договору можна
охарактеризувати як нормативно
закріплену можливість особи
здійснювати дії, вчинки на власний
розсуд, не порушуючи при цьому свободу
інших суб'єктів.

Одночасно слід зазначити, що договір є
підставою виникнення договірного
зобов'язання - під яким, відповідно до
ст. 509 ЦК України, слід розуміти
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші,
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання
повинні виконуватися належним чином
відповідно до умов зобов'язання і вимог
закону, інших правових актів, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або іншими звичайно застосовуваними
вимогами. Принцип належного виконання
припускає, що зобов'язання має бути
виконане належними суб'єктами, в
належному місці, в належний час,
належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Порушення зобов'язання тягне за собою
певні правові наслідки.

Під порушенням зобов'язання слід
розуміти такий протиправний вплив з
боку правопорушника, внаслідок чого
суб'єктивне право уповноваженої особи
зазнало зменшення чи взагалі
ліквідації. Порушенням зобов'язання є
його невиконання або неналежне
виконання. Невиконання зобов'язання
має місце тоді, коли сторони взагалі не
вчиняють дій, які складають зміст
зобов'язання, або не утримуються від
певних дій, хоча за змістом
зобов'язання могли утримуватися від їх
вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, чи
розірвання договору; зміна умов
зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків і моральної
шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК
України боржник, не звільняється від
обов'язку виконати зобов'язання в
натурі, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Крім того, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виписане у повній мірі стосується
кредитних договорів та укладених на
забезпечення їх виконання договорів
поруки.

За ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Під загрозою його нікчемності названий
договір потребує письмової форми
укладення (ст. 1055 ЦК України) і до нього
застосовуються положення параграфа 1
ЦК України, що регулюють відносини з
позики, якщо інше не встановлено
нормами про кредит і не випливає із
суті кредитного договору.

Його істотними умовами є предмет, сума
кредиту, строк повернення, розмір
відсотків та належна форма укладення

З системно-логічно аналізу виписаного,
колегія вважає, що укладені між
сторонами кредитний договір та договір
поруки є дійсним, оскільки
протилежного, сторона відповідачів не
довела, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є
його обов'язком, а тому - вони є
обов'язковим до виконання їх
учасниками. Відповідачі цей обов'язок
проігнорували, фактично в
односторонньому порядку відмовилися
від названих правочинів, що є
неприпустимим і таким, що тягне за
собою встановлені законом негативні
наслідки, які й повинні нести, а саме,
сплатити ПАТ «УкрСиббанк» заборговану
та неповернуту достроково частини тіла
кредиту, а також прострочені проценти
за користування ним, пеню та штраф.

Оскільки ті цього добровільно не
роблять, то з ОСОБА_4 солідарно із
ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк»
слід стягнути 26 376 доларів США 33 цента,
що еквівалентно 307 464 гривень 72 копійки
з яких:

· 23 475 доларів США 68 центів (що
еквівалентно 273 745 гривням 70 копійкам)
становить заборгованість зі сплати
тіла кредиту;

· 1 901 долар США 62 центи (що
еквівалентно 22 174 гривні 45 копійкам) -
заборгованість зі сплати нарахованих
відсотків за користування позиченими
грошима;

· 906 доларів США 09 центів (що
еквівалентно 10 565 гривням 76 копійкам)
пеня за несвоєчасне погашення
заборгованості за кредитом;

· 83 долара США 94 цента (що
еквівалентно 978 гривням 81 копійці) пеня
за несвоєчасне погашення
заборгованості по процентам за
користування кредитом.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги у цій
частині немає.

Вірно і у належному розмірі
стягнув суд з відповідачів і судові
витрати.

Що ж до зустрічного позову, то районний
суд обґрунтовано відмовив у його
задоволенні.

Так, за твердженнями позивача за
зустрічним позовом та його
представника, кредитодавець, бажаючи
схилити позичальника до взяття
кредиту, ввів її в оману, а саме:

- при укладенні кредитного
договору, не надав достовірної
інформації щодо усіх істотних умов
договору, прав та обов'язків сторін по
ньому;

- проігнорував те, що сторони
фактично не дійшли згоди з усіх
істотних умов, внаслідок чого в його
тексті частина істотних обов'язкових
умов, передбачених законом, відсутня, а
інша частина - виписана несправедливо,
з явним дисбалансом прав та обов'язків
учасників на користь Банку;

- не роз'яснив фінансові ризики,
укладення договору кредиту у іноземній
валюті, і, більше того, за договором,
начебто, видав кредит в іноземній
валюті, хоча за відсутності
індивідуальної ліцензії не мав на це
права, а фактично - гроші передані
гривневому еквіваленті;

- не взаємоузгодживши умови
договору, на свій розсуд передбачив
декілька видів відповідальності за
одні і ті ж порушення та можливість
збільшення в односторонньому порядку
процентної ставки - у зв'язку з чим
просила визнати названий кредитний
договір недійсним, вважати його
укладеним зі сталою процентною
ставкою, і, порахувавши за нею плату за
користування кредитом, стягнути з
Банку переплачену суму грошей,
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Відповідно до статі 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 названого
Кодексу, а саме, коли:

- зміст правочину суперечить ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин не має
необхідного обсягу цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника
правочину не є вільним і не відповідає
його внутрішній волі;

- недотримано встановленої
законом форми правочину;

- правочин не спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Недодержання виписаних вимог в прямо
визначених законом випадках робить
правочин нікчемним, а у разі
відсутності такого зазначення - може
тягнути його недійсність за судовим
рішенням.

При цьому, вирішуючи спори названої
категорії, суди повинні дотримуватися
норм, виписаних у статтях 59, 60, 213 ЦПК
України, постанові Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року №
"Про судове рішення у цивільній справі"
про законність та обґрунтованість
рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи,
оспорюванні ОСОБА_4 кредитний договір,
договори поруки та іпотеки укладено
сторонами у відповідності з чинним
законодавством, їх зміст не суперечить
ЦК України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особи, які вчиняли
правочин мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності; їх
волевиявлення було вільним і
відповідало їх внутрішній волі; ними
дотримано встановлену законом форму
правочину і він був спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Іншого позивач допустимими та
належними засобами доказування не
довів, хоча за процесуальним законом то
було його обов'язком.

За такого названі вимоги не могли бути
задоволений.

Крім того, вимога про визнання договору
поруки недійсним не могла бути
задоволена ще й з тієї підстави, що
заявлена не учасником того договору,
тобто неналежним позивачем.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і місцевий суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до доводів апеляційної скарги, то
вони не спростовують зазначеного вище
і, як на думку колегії, є спробою у будь
що, затягнути повернення кредиту.

Так, частина названих ОСОБА_4 підстав
для визнання договору кредиту
недійсним, навіть за їх доведеності,
взагалі не тягне такого наслідку, як
визнання договору недійсним, інша ж
частина, як сказано вище, - є
недоведеною.

Зокрема, не можуть бути підставою для
задоволення позову і посилання
апелянта на порушення вимог частини 2
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», оскільки за змістом
пункту 3.1 кредитного договору
позичальник засвідчив отримання всієї
необхідної інформації.

Не встановлено судом і порушень статті
18 Закону України «Про захист прав
споживачів» щодо справедливості умов
договору.

За змістом статей 1046 та 1054 ЦК України
відповідальність за валютні ризики
лежить саме на позичальнику.
Відповідно до частини 1 статті 10561 ЦК
України від кредитного ризику залежить
і розмір процентної ставки.

Укладаючи кредитний договір на таких
умовах (покладення кредитного ризику
на позичальника), позивач мав
можливість передбачити зміну курсу
гривні по відношенню до іноземної
валюти, виходячи з ситуації в країні і
враховуючи динаміку зміни курсів
гривні та її девальвації. Обравши
кредит в іноземній валюті з меншою
процентною ставкою, ніж в гривні,
позивач на той час вважав ці умови для
себе більш вигідними та справедливими,
про що свідчить зміст пунктів 1.1. та 3.1.
кредитного договору.

Не суперечать вимогам закону і інші
умови кредитного договору, а саме умови
та порядок зміни процентної ставки за
користування кредитними коштами, право
кредитодавця на використання
інформації щодо особи позичальника та
вчинення інших дій, в тому числі і право
на дострокове повернення кредитних
коштів.

Стосовно доводів позивача щодо
протиправності кредитного укладення
договору в іноземній валюті, що, як на
її думку, є беззастережною підставою
для визнання договору недійсним, то
вони не можуть слугувати бажаному
ОСОБА_4 результату з наступних підстав.

Як вбачається із кредитного договору
(а.с.- 6-7), договорів поруки (а.с. - 9-11)
банківської ліцензії № 75 від 28 жовтня
1991 року (а.с. - 117), дозволу Національного
банку України №-75-2 від 24 грудня 2001 року
з додатком до нього від 19 листопада 2002
року (а.с. - 119) - АКіБ «Укрсиббанк», на час
укладення оспорюваного кредитного
договору та договору поруки мав
банківську ліцензію на здійснення
банківських операцій, визначених ч. 1 та
п. п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про
банки і банківську діяльність" та
дозвіл Національного банку України на
право здійснення операцій, визначених
п.п. 1-4 ч. 2, ч. 4 ст. 47 названого закону.
Крім цього, в додатку до дозволу
Національного Банку України № 62-1 прямо
передбачено, що банк має право
здійснювати фінансові операції з
залучення та розміщення іноземної
валюти на валютному ринку України.

За такого і, у відповідності до ст. 19
Закону України "Про банки та банківську
діяльність", ст. 5 Декрету Кабінету
міністрів України "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю", п. 8.12 постанови Правління
Національного банку України № 200 від 30
травня 2007 року "Про затвердження правил
використання готівкової іноземної
валюти на території України та про
внесення змін до деяких
нормативно-правових актів
Національного банку України", ч. 3 ст. 533
ЦК України сторони мали законне право
на укладення кредитного зобов'язання в
іноземній валюті і вони таке право
використали, уклавши оспорювані
договори, а тому визнати їх недійсними
за зазначеною позивачем підставою - не
можна.

Оскільки такого ж, з таких же мотивів
дійшов й місцевий суд, то і в цій
частині підстав для задоволення
апеляційної скарги немає.

Що ж до твердження особи, яка подала
апеляційну скаргу, про відсутність у
банка індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти як
засобу платежу за кредитним договором,
що, як на його думку, є беззастережною
підставою для задоволення позову, то
воно не може слугувати скасуванню
судового рішення, оскільки
необґрунтоване. Використання Банком
індивідуальної ліцензії фактично є
звуження обсягу його повноважень і
передбачено лише в конкретних
випадках, а саме, у разі перевищення
термінів і сум надання або одержання
кредиту, що не є випадком при укладанні
спірного кредитного договору.

Таким чином, ОСОБА_4 уклала кредитний
договір на зазначених умовах свідомо,
за свого вільного волевиявленням,
протягом певного часу виконував його, а
невигідність цих умов у подальшому не
може буди достатньою підставою для
визнання його недійсним за спливом
досить тривалого періоду часу.

У зв'язку з цим, колегія суддів не
вбачає підстав для визнання недійсним
кредитного договору з підстав,
названих позивачем.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 рішення
відхилити.

Рішення Казанківського районного суду
Миколаївської області від 15 вересня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий: Судді: