Справа № 646/6738/13-ц
№ производства 2/646/78/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М ЕН Е М У К Р А Ї Н И

12.03.2014 року Червонозаводський районний
суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Журавель
В.А.

при секретарі - Бікасовій
О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Державного
університету
інформаційно-комунікаційних
технологій про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, компенсації за
невикористану відпустку та
відшкодування моральної шкоди

В с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до
суду, посилаючись на те, що працювала в
гуртожитку Харківського коледжу
Державного університету
інформаційно-комунікаційних
технологій на посаді чергової
гуртожитку в період з 24 березня 2007 року
по 10 листопада 2012 року. На підставі
наказу № 118-к від 08 вересня 2012 року
позивачку було звільнено з займаної
посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП
України за систематичне невиконання
посадових обов»язків без поважних
причин, покладених трудовим договором
і правилами внутрішнього трудового
розпорядку. ОСОБА_1 вважає, що наказ №
118-к було винесено з порушенням
трудового законодавства. Так, 21 травня
2012 року наказом № 94 до позивачки було
застосовано заходи дисциплінарного
стягнення у вигляді догани за
невиконання наказів директора коледжу
№ 37 від 29 лютого 2012 року та № 61 від 06
квітня 2012 року про виселення з
гуртожитку та порушення вимог Типового
положення про студентський гуртожиток
і Положення про гуртожиток
Харківського коледжу ДУІКТ. Однак
відповідно до ст. 147 КЗпП України догана
може застосовуватися до працівника у
разі порушення трудової дисципліни, а
відносини з виселення відносяться до
житлових, а не трудових, тому наказ № 94
було винесено за відсутності порушення
позивачкою трудових обов»язків. Крім
того, наказом № 180 від 25 вересня 2012 року
до позивачки було застосовано заходи
дисциплінарного стягнення у вигляді
догани за порушення посадової
інструкції, а саме неодноразове
пропущення у гуртожиток без належного
оформлення сторонніх осіб,
несповіщення посадових осіб про виток
газу та несвоєчасний виклик газової
служби під час чергування 25-26 травня 2012
року. Відповідно до ст. 148 КЗпП України
дисциплінарне стягнення
застосовується не пізніше одного
місяця з дня його виявлення, а наказ №
180 було винесено через 4 місяці після
вчинення проступку, тому притягнення
позивачки до дисциплінарної
відповідальності також є
неправомірним. Також позивачка
зазначила, що її звільнення відбулося
за її відсутності під час розгляду
профспілковою організацією подання
адміністрації про звільнення ОСОБА_1 та
без згоди позивачки на розгляд цього
подання за її відсутності. Крім того,
позивач зазначила, що дійсною причиною
її звільнення були систематичні
звернення до адміністрації
Харківського коледжу з докладними про
порушення комендантом гуртожитку
ОСОБА_3 трудової дисципліни та порядку
доступу сторонніх осіб до гуртожитку, з
приводу чого вона мала намір
звернутися до прокуратури. Тому вважає,
що звільнення з роботи було здійснено з
мотивів помсти за намір звернутися до
правоохоронних органів з метою
викриття порушень з боку коменданта
гуртожитку. Також позивач просила
поновити їй пропущений строк на
звернення до суду із позовом про
поновлення на роботі, оскільки вона
має хронічне захворювання з 2003 року,
неодноразове порушення її трудових
прав з боку відповідача призвело до
загострення хронічних хвороб та
завдало душевних страждань. В період з
23 листопада по 13 грудня 2012 року позивач
знаходилися на стаціонарному
лікуванні, після чого також
продовжувала хворіти, що є причиною
пропуску строку на звернення до суду.
Тому позивач просила поновити їй
пропущений строк на звернення до суду,
поновити на роботі на посаді чергової
гуртожитку Харківського коледжу
Державного університету
інформаційно-комунікаційних
технологій, стягнути з Харківського
коледжу середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 10 листопада 2012
року до моменту поновлення на роботі,
стягнути з відповідача моральну шкоду
в розмірі 20 000 грн. та стягнути з
відповідача судові витрати.

08 серпня 2013 року позивач уточнила
заявлені нею позовні вимоги, просила
поновити пропущений строк на звернення
до суду з позовом, поновити її на роботі
на посаді чергової гуртожитку
Харківського коледжу Державного
університету
інформаційно-комунікаційних
технологій, стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу, моральну шкоду в розмірі 20 000
грн. та судові витрати.

23 вересня 2013 року представник позивача
ОСОБА_4 доповнив позовні вимоги та
просив визнати недійсним наказ № 118-к
від 08 листопада 2012 року про звільнення
ОСОБА_1 з посади чергової гуртожитку
Харківського коледжу Державного
університету
інформаційно-комунікаційних
технологій.

09 січня 2014 року представники позивача
ОСОБА_4 доповнив та уточнив позовні
вимоги та просив стягнути з Державного
університету
інформаційно-комунікаційних
технологій на користь позивачки
компенсацію за невикористані дні
щорічної відпустки та середній
заробіток за час затримки виплати з 10
листопада 2012 року по день ухвалення
рішення, поновити ОСОБА_1 пропущений
строк на звернення до суду з позовом
про поновлення на роботі, визнати
недійсним наказ в.о. директора
Харківського коледжу Державного
університету
інформаційно-комунікаційних
технологій № 118-к від 08 листопада 2012
року, поновити ОСОБА_1 на роботі на
посаді чергової гуртожитку
Харківського коледжу Державного
університету
інформаційно-комунікаційних
технологій, стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 10 листопада 2012 року по день
ухвалення рішення, стягнути з
відповідача моральну шкоду в розмірі 20
000 грн. та стягнути з відповідача
судові витрати.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_4 повністю підтримав
заявлені позовні вимоги, надав судові
аналогічні пояснення.

Представник відповідача - Державного
університету
інформаційно-комунікаційних
технологій Шерстюк Р.В. проти
задоволення позову заперечував та
пояснив судові, що протягом 2012 року
ОСОБА_1 допустила низку дисциплінарних
проступків та була притягнута до
дисциплінарної відповідальності. Так,
21 травня 2012 року на підставі наказу № 94
ОСОБА_1 було оголошено догану за
невиконання наказів директора коледжу
про виселення з кімнати гуртожитку.
Наказом № 180 від 25 вересня 2012 року
ОСОБА_1 було оголошено догану за
порушення п.2.5 посадової інструкції, а
саме допуск сторонніх осіб на
територію коледжу. Вказані накази
ОСОБА_1 не оскаржувалися. У жовтні 2012
року ОСОБА_1 знову допустила порушення
посадових обов'язків, оскільки
пропустила на територію гуртожитку
особу з алкогольними напоями, тому
наказом № 118-к від 08 листопада 2012 року
позивачку було звільнено з роботи.
Вважає, що звільнення позивачки було
здійснено відповідно до умов чинного
трудового законодавства. Крім того,
представник відповідача зазначив, що
позивачка не надала судові доказів
поважності пропуску строку на
звернення до суду із позовом про
поновлення на роботі, тому просив
застосувати наслідки позовної
давності та відмовити ОСОБА_1 у
задоволенні позову з підстав
пропущення встановленого строку на
звернення до суду із позовом.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи, вважає
позов таким, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні,
наказом № 92-к від 03 листопада 2007 року
ОСОБА_1 було прийнято на посаду
чергової гуртожитку Харківського
коледжу Державного університету
інформаційно-комунікаційних
технологій / т. 1 а. с. 8, 12/.

Відповідно до посадової інструкції
сторожа (чергової) Харківського
коледжу Державного університету
інформаційно-комунікаційних
технологій чергова несе чергування на
прохідній гуртожитку у відповідності з
графіком, перевіряє цілісність
охоронюваного об'єкту, про виявленні
пошкоджень доповідає заступнику
директора з
адміністративно-господарської роботи,
при виникненні пожежі у гуртожитку
піднімає тривогу, повідомляє пожежну
команду, керівництво коледжу, слідкує
за пропускним режимом, внесенням та
винесенням майна, не допускає на
територію коледжу сторонніх осіб,
слідкує за виконанням студентами та
працівниками коледжу Правил
внутрішнього розпорядку, пожежної
безпеки та санітарії, порушникам
робить зауваження та доповідає про
порушення адміністрації коледжу,
приймає та здає чергування, підтримує
приміщення прохідної в належному
стані, виконує роботи, які вимагають
колективної участі. Відповідно до п. 4.1
Інструкції чергова несе
відповідальність за неналежне
виконання або невиконання своїх
посадових обов'язків в межах,
визначених чинним законодавством про
працю / т. 1 а. с. 76-77/.

Згідно наказу № 37 від 29 лютого 2012 року
ОСОБА_1 було виселено з гуртожитку
коледжу з 01 березня 2012 року на підставі
особистої заяви / т.1 а. с. 206/.

У зв'язку із тим, що до вказаного строку
ОСОБА_1 не виселилась з гуртожитку,
наказом № 61 від 06 квітня 2012 року
директора Харківського коледжу ДУІКТ
чергова гуртожитку ОСОБА_1 була
попереджена про недопустимість
порушення Типового положення про
студентський гуртожиток та про
необхідність до 10 квітня 2012 року здати
кімнату гуртожитку, в якій вона
мешкала, у задовільному стані / т. 1 а. с.
207/.

Наказом № 94 від 21 травня 2012 року
черговій гуртожитку ОСОБА_1 було
оголошено догану за невиконання
наказів директора коледжу № 37 від 29 02
лютого 2012 року та № 61 від 06 квітня 2012
року про виселення з гуртожитку.
Одночасно ОСОБА_1 знов було попереджено
про необхідність виселення з
гуртожитку / т. 1 а. с. 13/.

Відповідно по ст. 147 КЗпП України за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких видів стягнення : 1.
Догана; 2. Звільнення.

Як вбачається з наказів № 37 від та № 61
від 10 квітня 2012 року ОСОБА_1 підлягала
виселенню з гуртожитку Харківського
коледжу на підставі поданої нею заяви.
Однак у зв'язку із тим, що у
встановлений строк вона не звільнила
займану нею кімнату гуртожитку, 21
травня 2012 року наказом № 94 ОСОБА_1 було
оголошено догану.

Надані сторонами докази з приводу
застосування дисциплінарного
стягнення у вигляді догани свідчать
про те, що ОСОБА_1 порушила строки
виселення з гуртожитку, тому
правовідносини, які виникли між
сторонами з цього приводу, регулюються
нормами житлового законодавства, а не
трудового. Цей факт також узгоджується
з посадовою інструкцією чергової, яка
чітко та вичерпно визначає обов'язки
чергової гуртожитку під час виконання
трудових обов'язків.

Тому суд не приймає до уваги посилання
представника відповідача на те, що
наказом № 94 від 21 травня 2012 року ОСОБА_1
було притягнуто до дисциплінарної
відповідальність та накладено
стягнення у вигляді догани за
невиконання наказів директора коледжу
та порушення п. 1.3 посадової інструкції.

Згідно наказу № 180 від 25 вересня 2012 року
за порушення посадової інструкції, а
сам неодноразове пропущення у
гуртожиток без належного оформлення
сторонніх осіб, не сповіщення
завідувача гуртожитком та інших
осадових осіб про виток газу і
несвоєчасний виклик працівників
газової служби під час чергування 25-26
червня 2012 року черговій гуртожитку
ОСОБА_1 було оголошено догану / т. 1 а. с.
14/.

На підтвердження факту порушення
ОСОБА_1 посадової інструкції
представником відповідача надано
судові копію Акту роботи комісії по
розгляду скарг працівників гуртожитку
від 17 вересня 2012 року, з якого
вбачається, що факт неналежного
виконання обов'язків ОСОБА_1 під час
витоку газу на її чергуванні 25-26 червня
2012 року знайшло своє підтвердження на
підставі пояснень прибиральниці
ОСОБА_8 від 29 травня 2012 року, доповідних
ОСОБА_3 та Сєдих М.В. від 31 травня 2012
року, пояснення студенти ОСОБА_11 від 31
травня 2012 року. Крім того, факт пропуску
сторонніх осіб у гуртожиток черговою
ОСОБА_1 під час чергування 25-26 травня 2012
року було підтверджено доповідною
заступника директора коледжу Сєдих М.В.
від 31 травня 2012 року, поясненнями
ОСОБА_12, від 26 травня 2012 року та
поясненнями студентки ОСОБА_13 від 30
травня 2012 року. За результатами
розгляду скарг та заяв комісією з
трудових спорів було прийнято ряд
рекомендацій, в тому числі було
зазначено, що розглянути питання про
притягнення до дисциплінарної
відповідальності чергової гуртожитку
ОСОБА_1 за пропущення сторонніх осіб у
гуртожиток та про неповідомлення про
виток газу неможливо, враховуючи
закінчення місячного строку для
застосування дисциплінарного
стягнення / т. 1 а. с. 79-84/.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 КЗпП України
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.

Як вбачається з наданих представником
відповідача доказів допущені черговою
гуртожитку ОСОБА_1 проступки, а саме
пропущення на територію гуртожитку
сторонніх осіб та несвоєчасне
сповіщення про виток газу під час її
чергування 25-26 травня 2012 року було
виявлено безпосередньо 26 травня 2012
року, про що працівниками та студентами
Харківського коледжу протягом 26-31
травня 2012 року було подано відповідні
доповідні та письмові пояснення
керівництву коледжу. Однак ці
доповідні та пояснення були розглянуті
комісією з трудових спорів і звернень
громадян Харківського коледжу лише 17
вересня 2012 року, тобто більше ніж через
три місяці після допущення позивачкою
порушень посадової інструкції.

Більш того, приймаючи рішення за
встановленими фактами порушень
трудового законодавства працівниками
Харківського коледжу, комісія прийшла
до висновку про неможливість
притягнення чергової гуртожитку
ОСОБА_1 до дисциплінарної
відповідальності у зв'язку із
закінченням строку для застосування
дисциплінарного стягнення. Але, не
дивлячись на це, виконуючим обов'язки
директора Харківського коледжу ДУІКТ
було винесено наказ № 180 від 25 вересня
2012 року при притягнення ОСОБА_1 до
дисциплінарної відповідальності та
оголошено догану. Тому суд вважає, що
вказаний наказ було винесено
відповідачем в порушення вимог ст. 148
КЗпП України, оскільки відповідач
притягнув позивача до дисциплінарної
відповідальності за здійсненні
проступки не протягом одного місяця з
моменту їх виявлення, а більше, ніж
через три місяці.

Як вбачається з наданих судові
письмових доказів, 08 жовтня 2012 року
студент коледжу ОСОБА_14 проніс через
вахту коледжу дві пляшки пива, про що
комендант гуртожитку ОСОБА_3 подав
доповідну записку в.о. директора
коледжу / т. 1. а. с. 202, 204/.

Крім того, з докладної прибиральниці
ОСОБА_15 від 22 жовтня 2012 року вбачається,
що 20 жовтня 2012 року на чергуванні
ОСОБА_1 пропустила до гуртожитку трьох
сторонніх осіб, які залишилися
ночувати у гуртожитку / т. 1 а. с. 203/.

08 листопада 2012 року ОСОБА_1 було
звільнено з посади чергової гуртожитку
за систематичне невиконання посадових
обов'язків без поважних причин,
покладених на неї трудовим договором і
правилами внутрішнього трудового
розпорядку за п. 3 ст. 40 КЗпП України на
підставі наказу № 118-к від 08 листопада
2012 року / т. 1 а. с. 16/.

В оспорюваному наказі було зазначено,
що підставами для звільнення ОСОБА_1
були : встановлення факту пропущення до
гуртожитку студента ОСОБА_14 із
спиртними напоями 08 жовтня 2012 року;
неодноразове порушення трудової
дисципліни, які полягало в
несвоєчасному виселенні ОСОБА_1 з
гуртожитку, за що наказом № 94 їй було
оголошено догану; несвоєчасне вжиття
заходів з приводу витоку газу у травні
2012 року, пропускання сторонніх осіб для
ночівлі в гуртожитку, нетактовна
поведінка з студентами та їх батьками.

Відповідно до ст. 40 ч. 3 КзПП України
трудовій договір, укладений на
невизначений строк, також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов»язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосувалися заходи дисциплінарного
чи громадського стягнення.

Таким чином, обов'язковою умовою
розірвання трудового договору та
звільнення працівника з посади за ч. 3
ст. 40 КЗпП України є застосування
заходів дисциплінарного стягнення до
вирішення питання про його звільнення.

З наказу № 118-к від 08 листопада 2012 року
вбачається, що протягом 2012 року ОСОБА_1
допускалися порушення трудової
дисципліни, а саме несвоєчасне
виселення з гуртожитку у травні 2012
року, несвоєчасне сповіщення про виток
газу, пропускання сторонніх осіб до
гуртожитку та нетактовна поведінка із
студентами та їх батьками.

Однак при розгляді цього спору судом
встановлено, що несвоєчасне виселення
ОСОБА_1 з гуртожитку відноситься до
житлових правовідносин, які існували
між сторонами у зв'язку із тимчасовим
проживанням позивачки в гуртожитку,
тому це порушення, допущене позивачкою,
не може бути віднесено судом до
порушень трудової дисципліни. Крім
того, не дивлячись на своєчасне
виявлення відповідачем порушень
ОСОБА_1 трудової дисципліни та
посадової інструкції, які виразилися в
несвоєчасному сповіщенні про виток
газу, пропуску сторонніх осіб до
гуртожитку та нетактовну поведінку зі
студентами та їх батьками, позивач була
притягнута до дисциплінарної
відповідальності з порушенням ст. 148
КЗпП України. Тому суд приходить до
висновку, що в даному випадку відсутня
обов'язкова умова для звільнення за ч. 3
ст. 40 КЗпП України щодо застосування до
ОСОБА_1 заходів дисциплінарного
стягнення, які передували її
звільненню.

Враховуючи той факт, що стягнення за
порушення трудової дисципліни, які
передували звільненню ОСОБА_1, були
застосовані відповідачем з порушенням
вимог ст. ст. 147, 148 КЗпП України,
звільнення позивачки на підставі
наказу № 118-к від 08 листопада 2012 року
було здійснено відповідачем за
відсутності передбачених пунктом 3
статті 40 КЗпП України підстав.

При цьому суд не приймає до уваги
посилання позивача та її представника
на порушення відповідачем вимог ч. 3 ст.
43 КЗпП України, а саме розгляд подання
адміністрації Харківського коледжу
про надання згоди на звільнення
позивачки профспілковим комітетом за
її відсутності, оскільки з протоколу №
7 від 06 листопада 2012 року та доповнення
до протоколу № 7 засідання
профспілкового комітету Харківського
коледжу ДУІКТ вбачається, що ОСОБА_1
була присутня на засіданні профкому
Харківського коледжу 06 листопада 20112
року та була ознайомлена з рішенням,
яке було прийнято / т. 1 а. с. 72, 92/.

Крім того, суд критично відноситься до
посилань позивачки на те, що її
звільнення було пов'язано з особистими
мотивами, а саме помстою за намір
позивачки звернутися до органів
прокуратури. Належних та допустимих
доказів на підтвердження цього факту
позивачкою не надано, а представлені
позивачкою копії доповідних щодо
неправомірних, на думку позивача, дії
коменданта гуртожитку ОСОБА_3 не можуть
бути визнані судом у якості належних
доказів, оскільки відповідно до п. 2.6
посадової інструкції ОСОБА_1 повинна
була доповідати адміністрації коледжу
у разі невиконання працівниками
коледжу правил внутрішнього
розпорядку. Крім того, частина
доповідних записок ОСОБА_1 була
предметом розгляду комісії з трудових
спорів і звернень громадян 17 вересня 2012
року / т. 1 а. с. 79-84/.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

При розгляді цього спору судом
встановлено, що відповідач порушив
права позивачки ОСОБА_1, оскільки
здійснив її звільнення з посади з
порушенням вимог ст. 40 п. 3 КЗпП України.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Для окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
в місті , міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з журналу обліку руху
трудових книжок № 08-28 та акту про
отримання трудової книжки, 13 листопада
2012 року представник позивача ОСОБА_16
отримав трудову книжку ОСОБА_1 / т. 1 а. с.
85-88/. Крім того, з акту від 09 листопада 2012
року вбачається, що 09 листопада 2012 року
ОСОБА_1 отримала копію наказу від 08
листопада 2012 року № 118-к про звільнення
/ т. 1 а. с. 89/.

Таким чином, у разі незгоди із
звільненням позивач ОСОБА_1 мала
звернутися до суду із позовом в період
з 14 листопада 2012 року по 13 грудня 2012
року, натомість позивачка звернулася
до суду лише 21 липня 2013 року.

На підтвердження поважності пропуску
строку на звернення до суду позивачкою
надано виписку з медичної карти
стаціонарного хворого № 2900, з якої
вбачається, що в період з 23 листопада по
13 грудня 2012 року ОСОБА_1 перебувала на
стаціонарному лікуванні в
Харківському обласному клінічному
шкірно-венерологічному диспансері № 1
з приводу дискондної червоної
волчанки, первісного поліостеоартрозу,
остеохондрозу, деформуючого
спондільозу, дисциркуляторної
енцефалопатії, хронічного фарингіту /
т. 1 а. с. 29/. Крім того, на підтвердження
наявності хронічного захворювання
позивачка надала судові виписку з
Харківської обласної клінічної
лікарні щодо перебування на лікуванні
з 09 по 23 червня 2011 року з приводу
первісного поліостеоартроза з
ураженням суглобів кістей / т. 1 а. с. 47/.

Відповідно до ч. 3-5 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Суд вважає, що позивачкою не надано
судові доказів неможливості звернення
до суду із позовом про поновлення на
роботі в період з 14 грудня 212 року по 21
липня 2013 року. З представлених
позивачкою виписок з медичних карток
вбачається, що вона дійсно страждає на
ряд захворювань, але з представленої
медичної документації не вбачається,
що при наявності цих захворювань
позивачка була позбавлена можливості
своєчасно звернутися до суду із
позовом за захистом своїх прав. Тому
суд визначає про відсутність поважних
причин порушення позивачкою позовної
давності, у зв'язку із чим підстави для
поновлення ОСОБА_1 пропущеного строку
на звернення до суду із позовом про
визнання недійсним наказу про
звільнення з посади, поновлення на
посаді та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
відсутні, і в цій частині позовних
вимог суд вважає за необхідне ОСОБА_1
відмовити з причини пропуску строку на
звернення до суду.

Відповідно до п. 3 Постанови № 4
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров»я, у
порушенні права власності, прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв»язку із незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
явищ.

Суд вважає, що позивачем не надано
доказів спричинення їй моральної шкоди
з боку відповідача. Так, з виписки
медичної карти № 2900 вбачається, що
Петрова хворіє на дискондну червону
волчанку ще з 2003 року, у зв'язку із чим
неодноразово проходила курси
лікування / т. 1 а. с. 29/. Цей факт
узгоджується з даними, які містяться у
виписці з Харківської обласної лікарні
від 23 червня 2011 року про те, що ОСОБА_1
хворіє на вказане захворювання з 2003
року, а також проходила курс лікування
у зв»язку із поліостеоартрозом,
дисциркуляторною енцефалопатією / т. 1
а. с. 47/. Таким чином, позивачка страждає
на хронічні захворювання, у зв»язку із
чим періодично проходить курси
лікування. В судовому засіданні не
вставлено причинний зв'язок між
звільненням позивачки та проходженням
нею курсу стаціонарного лікування,
тому її вимоги про відшкодування
моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.
задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що у суда відсутні підстави
для задоволення позову ОСОБА_1, позовні
вимоги в частині стягнення з
відповідача сплаченого нею при
зверненні до суду судового збору в
розмірі 229 грн. 40 коп. задоволенню не
підлягають.

Крім того, при розгляду цього спору
судом встановлено, що протягом 04
листопада 2007 року - 10 листопада 2012 року
пропорційного до відпрацьованого часу
кількість календарних днів щорічної
основної відпустки ОСОБА_1 складало 119
календарних днів. Однак за вказаний
період часу позивачкою було
використано 126 календарних днів
щорічної основної відпустки, що на 7
днів більше, ніж передбачено / т.1 а. с.
242-248/. Грошової заборгованості
відповідача перед позивачкою за
невикористану відпустку нема, оскільки
ОСОБА_1 має 7 не відроблених календарних
днів щорічної основної відпустки за
вищевказаний період часу і фактично
позивачка з цього приводу має
заборгованість перед Харківським
коледжем ДУІТ / т. 1 а. с. 249/. Тому
підстави для задоволення позову в
частині стягнення компенсації за
невикористану відпустку та середнього
заробітку за час затримки її виплати
відсутні.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 214-215 ЦПК
України, ст. 40, 43, 147-149, 233 КЗпП України,
ст. ст. 15, 257, 267 ЦК України, Постановою № 4
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» з подальшими
змінами та доповненнями, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 про стягнення з Державного
університету
інформаційно-комунікаційних
технологій компенсації за
невикористану щорічну відпустку та
середнього заробітку за час затримки
виплати - відмовити.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про
поновлення пропущеного строку на
звернення до суду з позовом про
поновлення на роботі та стягнення
оплати за час вимушеного прогулу -
відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про
визнання недійсним наказу
Харківського коледжу Державного
університету
інформаційно-комунікаційних
технологій № 118-к від 08 листопада 2012
року - відмовити.

У задоволенні позову про поновлення
ОСОБА_1 на посаді чергової гуртожитку
Харківського коледжу Державного
університету
інформаційно-комунікаційних
технологій - відмовити.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 про стягнення з Державного
університету
інформаційно-комунікаційних
технологій середнього заробітку за час
вимушеного прогулу - відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
про стягнення з Державного
університету
інформаційно-комунікаційних
технологій моральної шкоди в розмірі 20
000 грн. - відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
про стягнення з Державного
університету
інформаційно-комунікаційних
технологій судового збору в розмірі 229
грн. 40 коп. - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Харківської області
через районний суд протягом 10 днів з
дня його проголошення шляхом подання
апеляційної скарги.

Суддя
В.А.Журавель