Провадження № 2/750/443/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2014 року
м.Чернігів

Деснянський районний суд міста
Чернігова у складі:

головуючої - судді Карапута Л.В.,

при секретарі - Руденок В.О.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1, представника відповідача
Чернігівської міської ради Гаценко
О.О., представника третьої особи
Управління земельних ресурсів
Чернігівської міської ради Муляренко
К.О., прокурора - Кузюри Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_5 до
Чернігівської міської ради про
визнання права власності на будівельні
матеріали,

треті особи - Перша Чернігівська
державна нотаріальна контора,
Управління земельних ресурсів
Чернігівської міської ради,

в с т а н о в
и в:

24.12.2013 року позивач звернулася до
суду з позовом та уточнивши позовні
вимоги просила визнати за нею право
власності на будівельні матеріали та
обладнання використані в процесі
будівництва житлового будинку «А» рік
побудови 1975 площею 34,6 кв.м., об»ємом 97
метрів кубічних, 33 процента зносу
(фундамент цегла, стіни цегла, покрівля
азбофанера, підлога оргаліт, інженерне
обладнання електрика), прибудови
літера «а» рік побудови 1975 площею 8,6
кв.м., об»ємом 23 метра кубічних, 35
процентів зносу (фундамент цегла, стіни
цегла, покрівля азбофанера, підлога
оргаліт, інженерне обладнання
електрика), ганку літера «а2» 175 рік
побудови (стіни бетон) площею 0,8 кв.м., 35
процентів зносу; господарських
будівель сараю літера «Б» рік побудови
1977 ( фундамент цегла, стіни цегла,
покрівля азбофанера, підлога бетон)
площею 25,5 кв.м., об»ємом 52 метр кубічний,
35 процентів зносу; сараю літера «б» рік
побудови 1977 (фундамент дерево, стіни
дерево, покрівля азбофанера, підлога
грунт) площею 7,1 кв.м., об»ємом 12 метрів
кубічних, 40 процентів зносу, погріб «П»
цегляний, 1975 рік побудови площею 13,3
кв.м., об»ємом 31 метр кубічний, 40
процентів зносу; убиральні літера «У»
1975 рік побудови (фундамент
цегла/вигріб, стіни дерево, покрівля
азбофанера, підлога дерево) площею 1
метр кварт ратний, об»ємом 2 метра
кубічних, 55 процентів зносу; огорожі №1
металева сітка 2012 року побудови 25
процентів зносу та ворот з хвірткою №2
2012 року побудови металопрофіль 15
процентів зносу, що розташовані на
земельній ділянці розміром 1097 кв.м. по
АДРЕСА_1 в порядку спадкування після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6.

Обґрунтував позивач свої позовні
вимоги тим, що її батько ОСОБА_6 за життя
не набув права власності або
користування на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 та відсутні документи, які б
підтверджували законність проведеного
ним будівництва за вказаною адресою,
тому в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України за
адресою по АДРЕСА_1 знаходиться
самочинно збудований житловий
будинок, розташований на земельній
ділянці площею 1097 кв.м., власником якої
є Чернігівська міська рада. Позивач є
спадкоємицею померлого батька ОСОБА_6,
а тому просила визнати за нею право
власності на будівельні матеріали та
обладнання використані в процесі
будівництва житлового будинку.

В судове засідання позивач подав заяву
про розгляд справи без його участі,
позовні вимоги просив задовольнити.

Представник позивача просив позов
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засідання поклався на думку суду та
одночасно заперечував щодо визнання
права власності на огорожі №1 металева
сітка 2012 року побудови 25 процентів
зносу та ворот з хвірткою №2 2012 року
побудови металопрофіль 15 процентів
зносу.

Представник третьої особи
Управління земельних ресурсів
Чернігівської міської ради поклалася
на думку суду.

Представник третьої особи Першої
Чернігівської державної нотаріальної
контори направив до суду клопотання
про розгляд справи без його участі.

Прокурор просив відмовити в
задоволенні позову, оскільки з підстав
ст. 376 ЦК України позов не підлягає
задоволенню та відсутній перелік
будівельних матеріалів та обладнані,
які були використані в процесі
будівництва.

Заслухавши пояснення та дослідивши
матеріали справи суд дійшов висновку,
що позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
(а.с.5).

Позивачка ОСОБА_5 є дочкою померлого,
що підтверджується свідоцтвами про
народження та свідоцтвом про одруження
останньої (а.с. 6-7).

Відповідно до копії технічного
паспорта на житловий будинок, який
виготовлено станом на 07.05.1976 року
Чернігівським міжміським бюро
технічної інвентаризації за адресою по
АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок,
розташований на земельній ділянці
площею 1097 квадратних метрів,
позначений в технічному паспорті
літерою «А», сені, позначені в
технічному паспорті літерою «а», сарай,
позначений в технічному паспорті «а1»,
який є самовільною забудовою і який був
побудований батьком позивача.

Відповідно до довідки, виданої
Комунальним підприємством
Чернігівське міжміське бюро технічної
інвентаризації 18.07.2013 року право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
не зареєстровано.

Відповідно до довідки, виданої
управлінням земельних ресурсів
Чернігівської міської ради 09.09.2013
будь-яких прав щодо земельної ділянки,
яка розташована по АДРЕСА_1 - не
зареєстровано.

Таким чином, ні позивач, ні її померлий
батько ОСОБА_6 за час свого життя не
були власниками домоволодіння та
земельної ділянки за вищевказаною
адресою.

Відповідно до Постанови «Д-1-41» про
накладення адміністративного
стягнення від 14.11.1980 року на ОСОБА_6 було
накладено адміністративне стягнення у
вигляді штрафу (а.с. 50)

Відповідно до статті 13 Конституції
України власність не повинна
використовуватися на шкоду людині і
суспільству. У такій редакції
конституційна норма не лише покладає
на власника обов'язки, а й орієнтовно
вказує на його зобов'язання.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право власності набувається у порядку,
визначеному законом.

Використання власності не може
завдавати шкоди правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію і природні якості землі.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
визначені у главі 24 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК), зокрема із
правочинів.

Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна); якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації ? з
моменту прийняття його до
експлуатації; коли ж право власності на
нерухоме відповідно до закону підлягає
державній реєстрації ? з моменту
такої реєстрації. У разі необхідності
право власності на незавершене
будівництво, за наявності визначених
законом умов, може бути зареєстровано
органом, який здійснює державну
реєстрацію нерухомого майна (стаття 331
ЦК). З такого ж моменту виникає право
власності на перероблену річ, створену
з використанням іншої речі (матеріалу).

Суди при розгляді справ про визнання
права власності на самочинне
будівництво повинні належним чином
перевіряти, чи було питання оформлення
права власності на самочинне
будівництво предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
давали б підстави вважати про
наявність спору про право.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд не повинен заміняти органи, які
зобов'язані видавати дозволи на
будівництво й узгоджувати забудови;
визнання права власності на самочинне
будівництво в судовому порядку має
залишатися винятковим способом
захисту права.

Як було встановлено в суді позивач не
зверталася до компетентних органів з
питання узаконення самочинного
будівництва та одночасно до суду не
надано беззаперечних доказів
існування спору щодо неможливості
прийняття в експлуатацію вказаного
самочинного будівництва.

При розгляді та вирішенні спорів про
визнання права власності на самочинне
будівництво суди повинні керуватися
нормами ЦК, відповідним законодавством
і враховувати роз'яснення, надані у
постанові пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва), відповідно до якого
передбачено, що право власності на
самочинно збудовані житлові будівлі,
споруди, інше нерухоме майно не
набувають як особи, які здійснили
самочинне будівництво, так і їхні
спадкоємці.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 09 вересня 2009 року «Про затвердження
Тимчасового порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
приватних житлових будинків садибного
типу, дачних та садових будинків з
господарськими спорудами і будівлями,
споруджених без дозволу на виконання
будівельних робіт» було передбачено,
що підставою для оформлення права
власності на приватні житлові будинки,
дачні та садові будинки, споруджені до
05 серпня 1992 року, є складений БТІ
висновок про технічний стан будівлі та
документ, що засвідчує право власності
або користування земельною ділянкою,
на якій вона розміщена. Зазначена
постанова втратила чинність 02 червня
2011 року.

Законом України від 17 лютого 2011 року
«Про регулювання містобудівної
діяльності» встановлено, що прийняття
в експлуатацію зведених до 31 грудня 2009
року індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, які збудовані без дозволу на
виконання будівельних робіт,
здійснюється інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю за
результатами технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж таких об'єктів за наявності
документа, що посвідчує право
власності або користування земельною
ділянкою, на якій вони розташовані.

Разом з тим, в судовому засіданні не
було надано доказів, що при наявності
заявлених вимог не будуть порушені
права інших осіб.

Як убачається з матеріалів справи,
батьком позивачки було самовільно
збудовано будинок, проте, з матеріалів
справи не можливо встановити чи є
вказаний об»єкт завершеного
будівництва.

Відповідно до частини другої статті 331
ЦК право власності на новостворене
нерухоме майно виникає з моменту
завершення будівництва. А якщо
договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації.

При цьому судам слід враховувати
наявність технічного висновку про
відповідність виконаних робіт
будівельним нормам і правилам,
висновку про відповідність
перепланування
санітарно-епідеміологічним вимогам,
правилам пожежної безпеки, наявність
даних про непорушення прав власників
інших квартир та правил експлуатації
будинку.

Позивачем надано до суду висновок
спеціаліста №С-131026 експертного,
будівельно-технічного дослідження від
15.11.2013 року, згідно якого ринкова
вартість будівельних матеріалів,
придбаних і використаних у будівництві
житлового будинку по вулиці АДРЕСА_1
становить 31897,00 грн.

Проте, згідно ст. 66 ЦПК України,
висновок експерта - докладний опис
проведених експертом досліджень,
зроблені у результаті них висновки та
обґрунтовані відповіді на питання,
задані судом.

Наданий позивачем висновок
спеціаліста не є належним доказом в
справі, представник позивача не
заявляла клопотання до суду про
призначення експертизи.

Згідно з ч. 3 ст. 376 ЦК України, право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

Виходячи з сенсу цієї норми права,
позов про визнання права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути задоволений за умови, якщо
самочинно споруджений об'єкт
відповідає всім будівельним та іншим
передбаченим чинним законодавством
нормам та стандартам і якщо
спорудження цього об'єкта не порушує
прав інших осіб.

З матеріалів справи вбачається,
що у справі нема допустимих доказів, що
спірні об'єкти відповідають всім
будівельним та іншим передбаченим
чинним законодавством нормам та
стандартам і що спорудження цього
об'єкта не порушує прав інших осіб.

Враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК,
господарсько-побутові будівлі (сарай,
гараж, санвузол і погреб), наземні і
підземні комунікації (водопостачання,
очисні споруди тощо), що розташовані з
житловим будинком на одній земельній
ділянці і призначені для забезпечення
власника необхідними засобами
благоустрою, вважаються приналежністю
головної речі і не є самостійними
нерухомими речами, у зв'язку з чим право
власності на зазначені будівлі та
споруди як на окремі об'єкти
визнаватися не може.

В Інструкції з бухгалтерського обліку
необоротних активів бюджетних установ,
затвердженій наказом Державного
казначейства України від 17 липня 2000 р.
№ 64 (зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України 31 липня 2000 р. за № 459/4680),
зазначено, що надвірні приміщення,
огорожі та інші надвірні споруди, що
обслуговують будівлю (сарай, паркан,
колодязь), становлять разом з нею один
інвентарний об'єкт.

Судами визнається право власності на
«незакінчений будівництвом об'єкт»;
«на будівельні матеріали під забудівлю
жилого будинку та літньої кухні, як
об'єкт незавершеного будівництва»; «на
будівельні матеріали, які були
використані в процесі будівництва та
існують у вигляді домоволодіння:
житловий будинок, прибудову, тамбур,
літню кухню, сарай, душову, вбиральню,
огорожу, вимощення, цистерну»; «на
будівельні матеріали та конструктивні
елементи, з яких складається
будинковолодіння»; «на майнові права
на нерухомість» тощо.

Згідно ст. 331 ЦК України, право
власності на нову річ, яка виготовлена
(створена) особою, набувається нею, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Особа, яка виготовила
(створила) річ зі своїх матеріалів на
підставі договору, є власником цієї
речі. Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо, виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації. До
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна).»

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30.05.2008р. № 7 «Про судову
практику у справах про спадкування»
зазначено, якщо спадкодавцем було
здійснене самочинне будівництво
(частина перша статті 376 ЦК), до
спадкоємців переходить право
власності на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва.

Стаття 1216 ЦК України зазначає, що
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті (ст.
1218 ЦК України).

З наданого представником позивача
копії технічного паспорта на садибний
житловий будинок по АДРЕСА_1 складений
27.01.2014 року ( а.с. 67-71) вбачається, що
житловий будинок літ. «А», прибудова
літ. «а», сарай літ. «Б», «б» побудовано
самовільно та не є будівельними
матеріалами.

Разом з тим, в судовому засіданні не
встановлено порушення прав позивача з
боку Чернігівської міської ради,
оскільки позивач має намір лише
звернутися в майбутньому для отримання
спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 в
користування, в зв»язку з чим просить
визнати за нею право власності на
будівельні матеріали, а тому з
врахуванням вищевикладеного суд не
знаходить підстав для задоволення
позову позивача.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 208 - 209, 292, 294
ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_5
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Чернігівської
області. Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом 10 днів з дня
проголошення рішення.

Суддя
Л.В. Карапута