АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
22-ц/796/2194/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Калініченко Л.С. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді:
Білич І.М.

Суддів:
Антоненко Н.О., Котули
Л.Г.

при секретарі:
Гречка Т.В.

за участю: представника позивача
ОСОБА_3

відповідача
ОСОБА_4

представника відповідача
ОСОБА_5

третьої особи
ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 13 листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4, Відділу
громадянства, імміграції га реєстрації
фізичних осіб Голосіївського РУ ГУ МВС
України в м. Києві, третя особа: ОСОБА_6
про усунення перешкод у користуванні
власністю.

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_8 звертаючись до
суду з позовом про усунення перешкод у
користуванні власністю, квартирою
АДРЕСА_1, вказував що він є власником
квартири відповідно до договору
дарування. Крім нього в квартирі
зареєстровані та проживають його мати (
третя особа по справі), відповідач. Які
зловживаючи алкогольними напоями,
руйнують квартиру, псують майно від
чого умови проживання у квартирі
жахливі. З лютого 2013 року після
чергової бійки відповідача, він
взагалі не може проживати в спірній
квартирі. Поведінка, спосіб життя
відповідача та його відношення до
нього створює перешкоди щодо
користування квартирою та утримання її
в належному стані. А відтак, ставив
питання про розірвання договору оренди
квартири укладеного між ним та ОСОБА_4,
усунення перешкоди щодо користування
квартирою, шляхом позбавлення ОСОБА_4
права користування спірною квартирою;
виселення без падання іншого
приміщення; зняття з реєстраційного
обліку та вселення ( виходячи з
уточнених позовних вимог).

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 13 листопада 2013 року
позов було задоволено.

Розірвано договір оренди житлового
приміщення № 96 від 29.06.2011 року квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та
ОСОБА_4.

Усунуто перешкоди ОСОБА_8 щодо
користування квартирою АДРЕСА_1, яка
належить йому на праві приватної
власності.

Позбавлено ОСОБА_4 права користування
квартирою АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без
падання іншого приміщення.

Зобов'язано Відділ громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Голосіївського РУ ГУ МВС України у м.
Києві зняти з реєстраційного обліку
ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_8 в квартиру АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду
представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подала
апеляційну скаргу. Де ставила питання
про скасування рішення суду та
постановлення нового про відмову у
задоволенні позову. Мотивуючи свою
вимогу тим, що судом порушені норми
матеріального та процесуального права.

Апелянт, представник апелянта та третя
особа по справі ОСОБА_6 у судовому
засіданні підтримали подану
апеляційну скаргу.

Представник позивача апеляційну
скаргу не визнала, заперечувала проти
її задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного судового рішення,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи, у
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_8
(власник квартири), ОСОБА_6 (мати
позивача), ОСОБА_4

29.06.2011 року між ОСОБА_8 та відповідачем
ОСОБА_4 було укладено договір оренди
житлового приміщення.

Суд першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги виходив з того, що у
відповідності до вимог ст.ст. 319, 391 ЦК
України, право власності є абсолютним і
передбачає право володіння,
користування та розпорядження
власністю. Власник має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права та розпорядження своїм майном.
Зазначаючи при цьому, що укладений між
сторонами договір оренди на
невизначений термін підлягає
розірванню у відповідності положень
ст. 825 ЦК України, так як ОСОБА_4 не
виконує взяті на себе зобов'язання до
пункту 1.1. договору оренди щодо ремонту
квартири, оплати витрат на комунальні
та інші послуги і електроенергію, що є
порушенням ст. 10 ЖК УРСР, відповідно до
якої громадяни зобов'язані дбайливо
ставитися до будинку, в якому вони
проживають, використовувати жиле
приміщення відповідно до його
призначення, додержувати правил
користування жилими приміщеннями,
економно витрачати воду, газ,
електричну і теплову енергію.

Крім того, сама поведінка відповідача,
який не є членом сімї власника в
розумінні положень ст. 64 ЖК України (
ОСОБА_4 та третя особа ( мати позивача)
не перебувають у зареєстрованому
шлюбі) призвела до того, що позивач був
змушений залишити квартиру. Створення
перешкод у користуванні позивачем
власністю та неутримання її у
належному стані також
підтверджувалося тим, що до
відповідача вживались заходи
запобігання громадського впливу, які
виявились безрезультатними.

А відтак, прийшовши до висновку про
задоволення вимог позивача щодо
розірвання договору оренди, суд вважав
такими що знайшли своє підтвердження
і вимоги позивача про його вселення та
виселення ОСОБА_4 без надання іншого
жилого приміщення з урахуванням
положень ст. 826 ЦК, ст. 169 ЖК України.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Доводи апеляційної скарги, щодо
ненадання судом першої інстанції
належної оцінку договору оренди № 96, а
відтак хибного висновку про порушення
ним умов договору не ґрунтується на
нормах діючого законодавства та
матеріалах справи.

Так вказуючи на постійну передачу
коштів протягом дії договору оренди
позивачу, для оплати комунальних
платежів, апелянт доказів на
підтвердження обставин викладених у
скарзі не надав. Хоча у відповідності
до вимог ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Інші доводи апеляційної скарги
правильності висновків суду не
спростовують та не дають підстав
вважати, що судом першої інстанції при
постановленні рішення були порушені
норми матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду
постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
і підстав ловля його скасування з
доводів викладених у апеляційній
скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313, 315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 13 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: