АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

13 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - судді: Кирилюк
Г.М.,

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.,

при секретарі: Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення
з житлового приміщення, за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
заочне рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 14 жовтня 2013 року, -

встановила:

12.06.2013 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з
вказаним позовом, в якому просив
виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 06
лютого 2013 року державним реєстратором
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві було
проведено державну реєстрацію його
права власності на вищевказану
квартиру. Підставою виникнення права
власності стало задоволення його
вимог, як іпотекодержателя, внаслідок
позасудового врегулювання та
звернення стягнення на вищевказаний
об'єкт нерухомого майна шляхом
набуття іпотекодержателем права
власності на предмет іпотеки. Оскільки
у вищевказаній квартирі проживає
та зареєстрована ОСОБА_2, на адресу
останньої 29 квітня 2013 р. він надіслав
вимогу про добровільне виселення
протягом одного місяця, яка була
отримана відповідачем 30 квітня 2013 р.
та залишена без виконання, просив
позов задовольнити.

Заочним рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 14 жовтня 2013
року позов задоволено. Виселено ОСОБА_2
з квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Дарницького районного суду
м. Києва від 16 січня 2014 року в
задоволенні заяви ОСОБА_2 про
перегляд заочного рішення
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить
скасувати заочне рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 14 жовтня
2013 року та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Посилається на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи. Зазначив, що суд першої
інстанції не з'ясував питання
правомірності набуття позивачем
права власності на квартиру та не
прийняв до уваги, що законність набуття
такого права оскаржено в судовому
порядку.

Крім того, під час розгляду справи
судом не було враховано, що ОСОБА_2
вже було виселено з квартири без
рішення суду, про що свідчать її заяви
до правоохоронних органів та акти за
підписами сусідів.

Обставини чинення відповідачем
перешкод у користуванні власності,
які суд вважав встановленими, є
недоведеними. При ухваленні судового
рішення судом не враховано положення
ст. 47 Конституції України, яка
гарантує кожній особі право на житло,
а також те, що норми ст. 109 ЖК УРСР не
поширюються на правовідносини
приватної власності.

В судовому засіданні представник
відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримав
апеляційну скаргу та просив її
задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4
просив апеляційну скаргу відхилити, а
рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, державний
реєстратор прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві
рішенням №1175052 віл 27 березня 2013 року
здійснив державну реєстрацію права
власності на квартиру, що розташована
в АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (а.с.5).

Реєстрація права власності відбулась
у зв'язку з задоволенням вимог
позивача за договором позики,
укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, за
рахунок предмета іпотеки шляхом
реєстрації за ним права власності на
предмет іпотеки у відповідності до
вимог Закону України «Про іпотеку».

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва
від 15 листопада 2013 року, залишеною без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 11 лютого
2014 року, позов ОСОБА_5 до Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві,
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві, третя
особа: ОСОБА_1, про визнання
протиправним та скасування рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень від 27 березня 2013 року,
скасування рішення, визнання
недійсним витягу та зобов'язання
вчинити дії залишено без
задоволення.

Відповідно до ст.40 Закону України
«Про іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок
чи житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове
приміщення протягом одного місяця з
дня отримання цієї вимоги. Якщо
мешканці не звільняють житловий
будинок або житлове приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Задовольняючи позовні вимоги про
виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1,
суд першої інстанції виходив з того,
що позивачем виконано вимоги Закону
України «Про іпотеку» в частині
направлення письмової вимоги про
добровільне виселення, остання
добровільно не виселилась, чим
порушує право позивача, як власника
квартири, у здійсненні права
власності.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, який відповідає
обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи,
письмову вимогу про виселення ОСОБА_2
отримала 30.04.2013 р. (а.с.8).

Законність набуття позивачем права
власності на вказану квартиру не
було предметом розгляду даної справи,
а тому доводи апеляційної скарги
щодо ненадання судом першої
інстанції правової оцінки цій
обставині є необґрунтованими.

Протиправність виселення
відповідача з квартири та докази на
підтвердження цієї обставини у виді
заяв ОСОБА_2 до правоохоронних органів
та акту за підписами сусідів не можуть
бути підставою для відмови в
задоволенні позову, з урахуванням
заперечень відповідача проти позову
про виселення та пояснень її
представника в тій частині, що в
квартирі залишились її речі.

З огляду на викладене, є правомірним
посилання суду першої інстанції на те,
що відповідно до ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

З урахуванням тієї обставини, що
позивач не є особою, яка зобов'язана
забезпечити право на житло за
рахунок власного майна, а положення
ст. 109 ЖК УРСР передбачають підстави
для виселення громадян, що мешкають у
переданому в іпотеку жилому
приміщенні, на яке звернуто стягнення,
доводи апеляційної скарги щодо
неправильного застосовування судом
норм матеріального права є
необґрунтованими.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне рішення, з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, а тому підстав для його
скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 14 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/3956/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Колесник О.М.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.