Справа № 444/3835/13
Головуючий у 1 інстанції: Ясиновський
Провадження № 22-ц/783/6192/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник
Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря
Куцика І.Б.,

з участю
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
Жовківського районного суду
Львівської області від 07 липня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до
Куликівської селищної ради, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2, треті
особи - Великодорошівська сільська
рада Жовківського району Львівської
області, Відділ Держземагенства у
Жовківському районі про визнання
недійсним рішення Куликівської
селищної ради від 17.09.2003 року №5;
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку
від 21.05.2004 року, серії ЛВ №039818,
зареєстрованого під №01:04:455:000117;
визнання недійсним договору дарування
від 28.05.2004 року №476; визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку від 13.03.2006 року, серії
ЯГ №042754, зареєстрованого під №
01:06:455:000276; визнання недійсним договору
купівлі продажу від 24.03.2006 року №210;
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку
від 17.08.2006 року, серії ЯГ №516060,
зареєстрованого під №01:08:455:000987,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Жовківського районного суду
Львівської області від 07 липня 2014 року
вищезазначений позов задоволено
частково.

Суд визнав недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
від 21.05.2004 року, серії ЛВ № 039818,
зареєстрований під №01:04:455:000117.

В решті позовних вимог ОСОБА_4 суд
відмовив.

Рішення суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог оскаржив
представник ОСОБА_4- ОСОБА_5

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення суду в цій
частині є незаконним та
необґрунтованим, ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, на основі неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції не врахував, що під час
виготовлення технічної документації
зі складання державних актів на право
власності на земельну ділянку, виданих
ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 не було
здійснено перенесення в натуру (на
місцевість) меж земельної ділянки за
затвердженим в установленому порядку
проектом відведення цієї ділянки, що є
порушенням вимог наказу Державного
комітету України по земельних ресурсах
«Про затвердження Інструкції про
порядок складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі»
від 4 травня 1999 року №43,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 4 червня 1999 року за
№354/3647, в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин.

Апелянт також зазначає, що ще одним
підтвердженням порушення вимог
чинного законодавства України при
видачі державних актів на право
власності на землю, що дає підстави для
визнання цих актів недійсним, є їх
підписання та видача неуповноваженим
на це органом.

Апелянт стверджує, що при відмові у
задоволенні позовних вимог щодо
визнання права власності та визнання
недійсним договору дарування від 28.05.2004
року №467 і договору купівлі-продажу від
24.03.2006 року №201 суд прийшов до висновку,
що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем і
земельна ділянка не може бути
витребувана у неї, однак, такий
висновок суду в даній справі є
помилковим, оскільки позивач не ставив
вимоги про витребування майна з чужого
незаконного володіння, бо земельна
ділянка на АДРЕСА_1 перебуває у
володінні позивача, а не ОСОБА_2, що
вказує на відсутність в останньої
статусу набувача.

Апелянт просить рішення суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
скасувати та ухвалите нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 доводи
апеляційної скарги заперечила та
просила в позові відмовити з
урахуванням того, що позивач ОСОБА_4 на
час подання позову не була власником
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1,
а відтак, її права жодним чином не
порушені.

Інші учасники судового розгляду в
судове засідання не прибули, хоча
належним чином були повідомлені про
день та час судового засідання, про
причини неявки суд не повідомили.

В судове засідання апелянт не прибула
та подала клопотання про відкладення
розгляду справи, оскільки її адвокат
зайнятий у іншій справі, однак, доказів
на підтвердження обставин, зазначених
у клопотанні не подала.

У відповідності до ст.305 ЦПК України,
неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розгляду справи.
А відтак, колегія суддів вважає за
можливе розглянути апеляційну скаргу у
відсутності осіб, які не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді апеляційної
інстанції, пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали
цивільної справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
задовольнити частково з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1. ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 3. ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Рішенням виконкому Куликівської
селищної ради Жовківського району
Львівської області від 17.09.2003 року № 5
ОСОБА_6 передано у приватну власність
земельну ділянку, площею 0,1318 га в
АДРЕСА_1 для будівництва і
обслуговування жилого будинку та
споруд.

Як вбачається з технічної
документації з підготовки та видачі
державного акта на право власності на
землю, передана ОСОБА_6 земельна
ділянка була винесена в натурі на
місцевість з визначенням її меж та
21.05.2004 року видано Державний акт на
право власності на земельну ділянку,
кадастровий номер якої :01:005:0003
відповідно до довідки Жовківського
районного відділу земельних ресурсів
від 22.04.2004 року № 681(а.с.101, 122 т.1).

Відповідно до договору дарування від
08.05.2004 року, ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_8
та ОСОБА_9 прийняли в дар в рівних
частинах земельну ділянку, площею 0,1318
га, що знаходиться в АДРЕСА_1 та 13.93.2006
року отримали Державний акт на право
власності на земельну ділянку (а.с.15 т.1).

Матеріалами справи також встановлено,
що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відповідно до
договору купівлі-продажу від 24.03.2006
року продали, а ОСОБА_2 купила належну
їм на праві власності земельну ділянку
та 17.08.2006 року оформила Державний акт
на право власності.

Задовольняючи позовні вимоги в
частині визнання недійсним Державного
акта на право власності на землю від
21.05.23004 року, виданого на ім'я ОСОБА_6, суд
виходив з того, що такий було видано на
підставі виписки з рішення
Куликівської селищної ради № 5 від
17.09.2003 року, проте, із представленої
суду копії цього рішення вбачається, що
питання передачі спірної земельної
ділянки у власність ОСОБА_6 не
розглядалося.

Проте, з висновком суду не можна
погодитись, оскільки він не
ґрунтується на матеріалах справи та
вимогах закону.

Відповідно до ст.1 ЦПК України,
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб
інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Матеріалами справи встановлено, що
рішенням Великодорошівської сільської
ради від 25.10.2012 року передано ОСОБА_4 у
приватну власність земельну ділянку,
площею 0,1300 га на АДРЕСА_1 для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд та 26.12.2012 року видано Державний
акт на право власності на земельну
ділянку, кадастровий номер якої
:01:005:0065 (а.с.7 т.1).

Як вбачається із матеріалів справи,
витягів з Державного земельного
кадастру та місць розташування
земельних ділянок, що були передані у
власність позивачки ОСОБА_4 та ОСОБА_6,
земельні ділянки є окремими ( а.с.7-9 т.1).

Крім того, з витягу з Державного
земельного кадастру про земельну
ділянку, що перебувала у власності
позивачки, наданого на запит
апеляційного суду, вбачається, що така
зареєстрована на праві власності за
ОСОБА_12 на підставі цивільно-правового
договору від 19.06.2013 року, відтак, на час
звернення позивачки до суду з даним
позовом (23.12.2013 року), остання вже не
була власником зазначеної земельної
ділянки, а відповідно її права, як
землевласника, не були порушені, а
відтак, не підлягають захисту.

За таких обставин у суду не було
правових підстав для задоволення
вимог позивачки ОСОБА_4, тому рішення
суду, яке ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
належить скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2
ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И ЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду
Львівської області від 07 липня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в позові ОСОБА_4 до Куликівської
селищної ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_2, треті особи -
Великодорошівська сільська рада
Жовківського району Львівської
області, Відділ Держземагенства у
Жовківському районі про визнання
недійсним рішення Куликівської
селищної ради від 17.09.2003 року №5;
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку
від 21.05.2004 року, серії ЛВ №039818,
зареєстрованого під №01:04:455:000117;
визнання недійсним договору дарування
від 28.05.2004 року №476; визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку від 13.03.2006 року, серії
ЯГ №042754, зареєстрованого під №
01:06:455:000276; визнання недійсним договору
купівлі продажу від 24.03.2006 року №210;
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку
від 17.08.2006 року, серії ЯГ №516060,
зареєстрованого під №01:08:455:000987
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.