УХВАЛА

іменем україни

3 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Мегабанк» до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, товариства з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське підприємство
«Перемога» про розірвання договору та
стягнення суми заборгованості за
кредитним договором за касаційною
скаргою ОСОБА_3, поданою представником -
ОСОБА_5, на рішення Ленінського
районного суду м. Харкова від 31 березня
2008 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 11 вересня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2007 року відкрите акціонерне
товариство «Мегабанк» яке змінило
назву на публічне акціонерне
товариство «Мегабанк» (далі -
ПАТ «Мегабанк»), звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
12 серпня 2005 року між банком та ТОВ «СП
«Перемога» було укладено кредитний
договір, за умовами якого банк надав
останньому кредит у розмірі 772 500 грн зі
сплатою 19 % річних на строк до 11 серпня
2008 року і цього ж дня з метою
забезпечення повернення кредиту між
ними було укладено договір застави, за
якими позичальник передав у заставу
банку механічні сівалки та інший
сільськогосподарський інвентар. Також
12 серпня 2005 року між ВАТ «Мегабанк»» та
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були укладені окремі
договори поруки, за якими останні взяли
на себе обов'язок солідарно
відповідати за зобов'язаннями
позичальника. Позичальник і поручителі
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконували,
унаслідок чого виникла заборгованість
станом на 19 листопада 2007 року у розмірі
1 111 598 грн 14 коп.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ
«Мегабанк» просило розірвати указаний
кредитний договір і стягнути солідарно
з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ТОВ «СП «Перемога»
на його користь заборгованість за
кредитним договором у розмірі 1 111 598 грн
14 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 31 березня 2008 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 11 вересня 2014 року, позов ВАТ
«Мегабанк» задоволено частково.
Розірвано кредитний договір № 89/2005 від
12 серпня 2005 року, укладений між ВАТ
«Мегабанк» та ТОВ «СП «Перемога».
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ТОВ «СП «Перемога» на користь ВАТ
«Мегабанк» заборгованість за вказаним
кредитним договором у розмірі 1 111 598 грн
14 коп. Вирішено питання про розподіл
судових витрат. У задоволенні решти
позовних вимог ВАТ «Мегабанк»
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_5, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення в
частині стягнення з ОСОБА_3 суми
заборгованості за кредитним договором
та ухвалити в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні позову ВАТ
«Мегабанк» відмовити.

В іншій частині судові рішення не
оскаржуються, тому у касаційному
порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК
України).

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ВАТ «Мегабанк» у частині вимог до
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що позичальник, ТОВ «СП
«Перемога», своїх зобов'язань за
кредитним договором належним чином не
виконував, а поручителі з боржником
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, тому стягнув
солідарно заборгованість за кредитним
договором з усіх відповідачів.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками місцевого суду. При цьому
зазначив, що договір поруки, укладений
з ОСОБА_3, не припинив свою дію в момент
укладення 28 квітня 2007 року додаткової
угоди до кредитного договору, оскільки
цією угодою була зменшена процентна
ставка за користування кредитними
коштами з 19 % до 17 %, тобто не відбулось
збільшення обсягу відповідальності
поручителя.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду в частині
задоволених вимог до поручителя ОСОБА_3
не відповідають.

Судом установлено та підтверджується
матеріалами справи, що 12
серпня 2005 року між ВАТ «Мегабанк» та
ТОВ «СП «Перемога» було укладено
кредитний договір, за умовами якого
банк надав останньому кредит у розмірі
772 500 грн зі сплатою 19 % річних на строк
до 11 серпня 2008 року і цього ж дня з метою
забезпечення повернення кредиту між
ними було укладено договір застави, за
якими позичальник передав у заставу
банку механічні сівалки та інший
сільськогосподарський інвентар. 12
серпня 2005 року між ВАТ
«Мегабанк» і ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були
укладені окремі договори поруки, за
якими останні взяли на себе обов'язок
солідарно відповідати за
зобов'язаннями позичальника.
Позичальник як і поручителі
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконували,
унаслідок чого виникла заборгованість
станом на 19 листопада 2007 року у розмірі
1 111 598 грн 14 коп.

Згідно зі ст. 554 ЦК України в разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, при
чому поручитель відповідає у тому ж
обсязі, що і боржник, включаючи сплату
основного боргу, процентів, пені.

Заперечуючи проти позову та
обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, ОСОБА_3 посилалась на те, що
укладений з нею указаний договір
поруки припинив свою дію в момент
укладення 28 квітня 2007 року додаткової
угоди до кредитного договору, оскільки
п. 3 цієї угоди було встановлено
додатковий вид відповідальності у
вигляді пені, яка виникала у разі
порушення строків користування
кредитними коштами, який, на її думку,
збільшує обсяг її відповідальності без
надання на це згоди, що дає підстави для
застосування ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука
припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

До припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання без
згоди поручителя, які призвели до
збільшення обсягу відповідальності
останнього. Збільшення
відповідальності поручителя внаслідок
зміни основного зобов'язання виникає в
разі: підвищення розміру процентів;
відстрочення виконання, що призводить
до збільшення періоду, за який
нараховуються проценти за
користування чужими грошовими коштами;
установлення (збільшення розміру)
неустойки; встановлення нових умов
щодо порядку зміни процентної ставки в
бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких
беруть участь поручителі, збільшення
кредитної процентної ставки навіть за
згодою банку та боржника, але без згоди
поручителя або відповідної умови в
договорі поруки не дає підстав
покладення на останнього
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання позичальником
своїх зобов'язань перед банком.

Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст.
559 ЦК України тягне припинення поруки.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові № 6
- 97 цс 13 від від 25 вересня 2013 року, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для судів.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
положення закону уваги не звернув,
доводів ОСОБА_3 про збільшення обсягу
її відповідальності без надання на це
згоди, зокрема про встановлення п. 3
указаної додаткової угоди до
кредитного договору додаткового виду
відповідальності у вигляді пені не
перевірив, не надав оцінки тому, чи
збільшився обсяг її відповідальності
та у порушення вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК
України взагалі не навів у судовому
рішенні мотивів відхилення цих
доводів.

За таких обставин судове рішення
апеляційного суду у частині
задоволення позову до ОСОБА_3 не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, а
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухваленого судового
рішення із передачею справи в цій
частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 11 вересня 2014 року в частині
позовних вимог до ОСОБА_3 скасувати,
справу в цій частині передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О.Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко