Справа №266/4526/14-ц
Провадження№ 2/266/1372/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2014          року

м.
Маріуполь

Приморський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого - судді Дзюба М.В.

при
секретарі - Петрухіной Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
витребування оригіналів договорів
позики-застави, -

В С
Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовом, в якому просив визнати
незаконними дії судді Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Соловйова
О.Л. по витребуванню у ОСОБА_1 в судовому
засіданні оригіналів договорів
позики-застави та не поверненню цих
договорів.

Дослідивши позовну заяву та додані
матеріали, суд приходить до висновку
про відмову у відкритті провадження
виходячи з наступного.

Відповідачем по справі є суддя
Жовтневого районного суду м. Маріуполя.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 30.10. 2014 року позовну заяву
ОСОБА_1, у зв’язку із тим, що
відповідачем по справі є суддя,
направлено на розгляд Приморського
районного суду м. Маріуполя.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Як слід з роз’яснень, викладених у
листі Верховного Суду України «Про
судову практику у справах за позовом
громадян до суддів про визнання їх дій
(бездіяльності) неправомірними та
стягнення моральної шкоди», в справах
між позивачами та суддями
(відповідачами) такі правовідносини не
виникають, тому такі справи не можуть
буди підсудні судам загальної
юрисдикції. Такі справи не пов’язані
із захистом прав, свобод чи інтересів у
публічно-правових відносинах від
порушень з боку органів державної
влади, оскільки оскаржені позивачем
дії вчинені при здійснені правосуддя, а
тому законність таких дій може
перевірятися лише судом вищої
інстанції в порядку, передбаченому
процесуальним законом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» судове
рішення, яким закінчується розгляд
справи в суді, ухвалюється іменем
України. Таким чином, суддя виступає як
посадова особа, уповноважена на
виконання функцій держави, я не як
приватна особа, до якої можна
звернутись з позовом.

Особи мають право оскаржити судове
рішення до судів вищої інстанції в
порядку та з підстав, визначених у
процесуальному законодавстві. Питання
притягнення судді до відповідальності
врегульовано законами України «Про
судоустрій і статус суддів» та «Про
Визу раду юстиції».

Таким чином, на сьогодні чинне
законодавство дає можливість
громадянину повною мірою реалізувати
своє право на оскарження судового
рішення та дій судді під час здійснення
правосуддя.

На переконання Верховного Суду
України, законність процесуальних
актів і дій (бездіяльності) суддів,
вчинених при розгляді конкретної
справи, не може перевірятися за межами
передбаченого законом процесуального
контролю. Намагання зробити це в
конкретній справі шляхом подання
окремого позову проти судді є
протиправним втручанням у здійснення
правосуддя й посягання на процесуальну
незалежність. Зазначена правова
позиція викладена, зокрема, в
вищезгаданій постанові Верховного
Суду України від 15 квітня 2008 року.

У пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 13 червня 2007
року «Про незалежність судової влади»
роз’яснено, що виключне право
перевірки законності та
обґрунтованості судових рішень має
відповідний суд згідно з процесуальним
законодавством. Оскарження у будь-який
спосіб судових рішень, діяльності
судів і суддів щодо розгляду вирішення
справи поза передбаченим
процесуальним законом порядком у
справі не допускається; суди повинні
відмовляти у прийняття позовів та заяв
з таким предметом.

Аналогічної позиції дотримується і
Консультативна рада європейських
суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008)
до уваги Комітету ОСОБА_3 Європи щодо
якості судових рішень підкреслює, що
зміст конкретних судових рішень
контролюється, насамперед, за
допомогою процедур апеляції або
перегляду рішень у національних судах
та за допомогою права на звернення до
Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої
Консультативної ради щодо принципів та
правил, які регулюють професійну
поведінку суддів, зокрема питання
етики, несумісної поведінки та
безсторонності, зазначено, що за
загальним принципом судді повинні
персонально бути повністю звільненими
від відповідальності стосовно
претензій, які пред'являються їм у
зв'язку з добросовісним здійсненням
ними своїх функцій. Судові помилки щодо
юрисдикції чи процедури судового
розгляду, у визначенні чи застосуванні
закону, здійсненні оцінки свідчень
повинні вирішуватися за допомогою
апеляції; інші суддівські порушення,
які неможливо виправити в такий спосіб
(у тому числі, наприклад, надмірне
затримання вирішення справи), повинні
вирішуватися щонайбільше поданням
позову незадоволеної сторони проти
держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів
та доказів, які здійснюють судді для
вирішення справи, не повинні бути
приводом для цивільної або
дисциплінарної відповідальності, за
винятком випадків злочинного наміру
або грубої недбалості (пункт 66
Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету ОСОБА_3
Європи державам-членам щодо суддів:
незалежність, ефективність та
обов'язки).

Проаналізувавши обставини позову,
дослідивши надані до позовної заяви
додатки на підтвердження викладених
вимог, суд вважає, що дана позовна заява
не підлягає розгляду в судах в порядку
цивільного судочинства, а тому у
відкритті провадження у справі слід
відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.122 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И Л А:

У відкритті провадження за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
витребування оригіналів договорів
позики-застави - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу
суду першої інстанції подається
протягом п’яти днів з дня її отримання
до апеляційного суду Донецької області
через Приморський районний суд м.
Маріуполя.

Суддя:

Дз
юба М. В.