АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
І М Е Н Е М У К Р А
26 листопада 2014 року
Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва у складі:
головуючого судді: Мазурик О.Ф.,
суддів: Вербової І.М.,
при секретарі: Шалапуді Н.П.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційні
скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який діє в
на рішення Подільського районного суду
м. Києва від 26 серпня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи:
Подільський районний відділ ГУ ДМС
України в м. Києві про виселення та
зобов'язання зняти з реєстраційного
обліку, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, ОСОБА_5, Акціонерного банку
«Синтез», Відділу державної виконавчої
служби Подільського районного
управління юстиції м. Києва, державної
акціонерної компанії «Національна
мережа аукціонних центрів», ОСОБА_6,
ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, про визнання недійсним
договору, визнання недійсними
прилюдних торгів, визнання недійсним
акту, про визнання недійсним свідоцтва
про придбання квартири, визнання права
спільної сумісної власності,
витребування нерухомого майна, за
позовом ОСОБА_1 до Акціонерного банку
«Синтез», ОСОБА_8, ОСОБА_3, Відділу
державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції м. Києва, державної акціонерної
компанії «Національна мережа
аукціонних центрів», ОСОБА_6, ОСОБА_4,
третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, про визнання недійсним
договору, визнання недійсними
прилюдних торгів, визнання недійсним
акту про проведення прилюдних торгів,
визнання, недійсним свідоцтва про
придбання квартири, визнання права
спільної сумісної власності,
витребування нерухомого майна, -
В вересні 2003 року ОСОБА_6, посилаючись
на те, що 26 серпня 2003 року на прилюдних
торгах нею була придбана квартира
АДРЕСА_1 в якій зареєстровані та
проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_5,
звернулась до суду з позовом про
усунення перешкод у користуванні
вказаним жилим приміщенням. В процесі
судового розгляду, в зв'язку з продажем
ОСОБА_6 вказаної квартири ОСОБА_4,
відбулася заміна позивача. ОСОБА_4,
посилаючись на те, що відповідачі
перешкоджають користуватися належною
йому власністю, просив зобов'язати
ВГІРФО у Подільському РУ ГУ МВС України
в м. Києві зняти з реєстраційного
обліку за адресою: АДРЕСА_1
ОСОБА_1 та ОСОБА_5, а також просив
виселити зі спірної квартири ОСОБА_3,
ОСОБА_1 та ОСОБА_5, без надання іншого
В червні 2006 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з зустрічним позовом, посилаючись
на те, що його права, як співвласника
спірної квартири, порушені тим, що
ОСОБА_1, з якою він перебував та
перебуває в зареєстрованому шлюбі,
незаконно, без його згоди передала
спірну квартиру в заставу банку.
Зазначив що публічні торги з продажу
спірної квартири були проведені з
порушенням встановленого порядку, а
свідоцтво про продаж квартири, було
видано нотаріусом з порушенням його
прав. Позовні вимоги щодо визнання
недійсними прилюдних торгів, свідоцтва
про право власності на квартиру від
18.09.03 та акту від 05.09.03 про проведені
прилюдні торги мотивував тим, що вони є
похідними від позовних вимог щодо
визнання недійсності договору застави.
Також просив визнати право спільної
сумісної власності подружжя на 80/100
частин спірної квартири та витребувати
у ОСОБА_4, як у формального власника
квартири, на його користь та на користь
ОСОБА_1 80/100 частин квартири, оскільки
зазначена квартира вийшла з їх
володіння поза їх волею.
У липні 2009 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ВДВС
Подільського РУЮ м. Києва, ДАК
«Національна мережа аукціонних
центрів» та ОСОБА_6 Вказала, що вона як
власник спірної квартири подарувала
20/100 її частин ОСОБА_5, який на виконання
зобов'язання за кредитним договором,
укладеним з АБ «Синтез», передав
вказану частину квартири у заставу
банку. Зазначила, що вона також
передала у заставу цього банку 80/100
частин квартири, які належали їй.
Оскільки ОСОБА_5 не були виконані умови
кредитного договору, спірна квартира
була реалізована на прилюдних торгах, в
результаті яких її придбала ОСОБА_6
Посилалась на те, що договір застави
квартири в частині передачі неї в
заставу 80/100 частин квартири був
укладений внаслідок помилки стосовно
вартості 80/100 частин квартири, що має
істотне значення. Позовні вимоги в
частині визнання прилюдних торгів
недійсними позивачка мотивувала тим,
що нею не було отримано копію постанови
про відкриття виконавчого провадження,
не були роз'яснені державним
виконавцем її права та обов'язки; не
повідомлено про проведення прилюдних
торгів, стартова ціна на прилюдних
торгах була нижчою від реальної
вартості спірної квартири, а вказані
прилюдні торги були проведені без
належного інформаційного повідомлення
в друкованому засобі масової
інформації про дійсну характеристику
квартири. Позовні вимоги про визнання
права сумісної власності подружжя
заявлено до ОСОБА_4 в силу ст. 392 ЦК
України, як до формального власника
квартири. Вважала, що визнання права
сумісної власності подружжя її та
ОСОБА_3 на 80/100 частин квартири, в силу ч.
1 ст. 388 ЦК України, дає їй підстави
витребувати 80/100 частин квартири від
ОСОБА_4 на її та ОСОБА_3 користь,
оскільки зазначена квартира вийшла з
її та ОСОБА_3 юридичного володіння поза
Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 26 серпня 2014 року позов
ОСОБА_4 задоволено частково. Виселено
ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3 із квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення. В іншій частині позовних
вимог відмовлено.

В задоволені зустрічних позовів ОСОБА_3
та ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись звказаним рішення суду
в частині задоволення позовної вимоги
ОСОБА_12 про виселення з квартири та
відмови у задоволенні позовних вимог
про визнання недійсними договору
застави квартири, прилюдних торгів
щодо реалізації квартири, про
проведені прилюдні торги щодо
реалізації квартири, свідоцтва про
придбання квартири з прилюдних торгів,
витребування частини квартири, ОСОБА_1
та ОСОБА_3 звернулись до суду з
апеляційними скаргами.

В своїх апеляційних скаргах,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, просили рішення
скасувати та ухвалити нове рішення
яким визнати недійсним договір застави
квартири, визнати недійсними прилюдні
торги щодо реалізації квартири,
визнати недійсним акт від 05.09.2003 про
проведення прилюдних торгів 26.08.2003,
визнати недійсним свідоцтво про
придбання квартири та витребувати з
володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 40/100
частин квартири та на користь ОСОБА_3
40/100 частин квартири.

Як на підставу скасування рішення,
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилалась
на порушення судом ст. 213 ЦПК України, а
саме неповноту з'ясування обставин, що
мають значення для справи. Суд не взяв
до уваги її доводи з приводу заявлених
позовних вимог про визнання договору
застави недійсним, внаслідок чого не
з'ясував питання про укладення
договору застави внаслідок помилки.
Вказала на помилковість висновку суду
про недоведеність твердження про
недотримання вимог законодавства,
регулюючого порядок проведення
прилюдних торгів. Висновок суду про
пропущення нею строків позовної
давності, відносно позовних вимог про
визнання недійсним договору застави
квартири та витребування частини
квартири, не відповідає обставинам
справи. Посилаючись на те, що з копією
акту про проведення прилюдних торгів
вона ознайомилась лише в 2008 році
вважали необґрунтованим застосування
судом першої інстанції строків
позовної давності.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі також
посилався на неповноту з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи. Вказав, що суд в своєму рішенні
не з'ясував питання, чи надавав ОСОБА_3
згоду на передачу в заставу квартири чи
частини квартири, внаслідок чого суд не
з'ясував питання про законність
договору застави квартири. Позовну
давність застосовано судом за
неналежними заявами представника
позивача про застосування позовної
давності.

Апелянти також вважали помилковим
висновок суду про залежність підстав
для задоволення заявленої кожним
позовної вимоги про витребування майна
від наявності підстав для задоволення
позовних вимог про визнання недійсним
свідоцтва про придбання квартири з
прилюдних торгів.

ОСОБА_1 в судовому засіданні свою
апеляційну скаргу та апеляційну скаргу
ОСОБА_3 підтримала та просила
задовольнити з підстав наведених в них.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 в судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 підтримав та просив
задовольнити з підстав наведених в них.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_13 в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_1
заперечувала, просила рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_6, ОСОБА_5, АБ «Синтез», ВДВС
Подільського районного управління
юстиції м. Києва, Державна акціонерна
компанія «Національна мережа
аукціонних центрів» в судове засідання
не з'явилися, своїх представників не
направили, про час та місце розгляду
справи повідомлялися належним чином,
причини неявки суду не повідомили.

Треті особи приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та Подільський районний
відділ ГУ ДМС України в м. Києві в
судове засідання не з'явилися, про час
та місце розгляду справи повідомлялися
належним чином, причини неявки суду не
повідомили.

Подільський районний відділ ГУ ДМС
України в м. Києві в судове засідання
свого представника не направив, на
адресу суду надійшло клопотання щодо
розгляду справи у їх відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України,
неявка вище зазначених осіб не
перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
законність та обґрунтованість ухвали
суду в межах апеляційного оскарження,
вважає, що апеляційні скарги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повного і всебічного
з'ясування обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх
вимог і заперечень, підтверджених
тими доказами, які було досліджено в
судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 у
встановленому законом порядку набув
право власності на спірну квартиру
відповідно до договору купівлі-продажу
і підстави для визнання цього договору
недійсним відсутні, враховуючи, що
відповідачі продовжують проживати за
вказаною адресою, чим перешкоджають
позивачу у здійсненні ним права
власності, вони підлягають виселенню.
Відмовляючи у задоволені позовних
вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання
права спільної сумісної власності на
частину спірної квартири суд виходив з
відсутності спору між сторонами. Суд,
застосувавши ч. 2 ст. 23 КпШС, відмовив у
задоволенні позовних вимог про
визнання договору застави недійсним,
посилаючись на те, що такий договір на
момент його застосування не був
віднесений до угод по відчуженню, при
укладення якого потрібна письмова
згода іншого подружжя. В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про
визнання недійсними прилюдних торгів
відмовлено з підстав недоведеності в
порядку, передбаченому ст. 60 ЦПК
України. В задоволенні позовних вимог
про визнання акту та свідоцтва про
придбання квартирі відмовлено у
зв'язку з відсутністю правових підстав
для задоволення позовних вимог про
визнання недійсними прилюдних торгів.
Також судом враховано, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 пропущено строк позовної
давності.

Проте із роз'яснень викладених у ч. 3 п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»
вбачається, що встановивши, що строк
для звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

З огляду на те, що судом відмовлено у
задоволені позовних вимог як з підстав
необґрунтованості та недоведеності
позовних вимог так і з підстав
порушення строків позовної давності,
не перевірено обґрунтованості
позовних вимог ОСОБА_1 про визнання
договору застави недійсним, чи
підлягають її позовні вимоги
задоволенню по суті, не вказано
зазначені мотиви в судовому рішенні,
колегія суддів дійшла висновку, що
рішення Подільського районного суду м.
Києва від 26 серпня 2014 року в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вимогам законності та
обґрунтованості не відповідає.

У межах своїх повноважень апеляційний
суд вважає за необхідне усунути
допущені судом першої інстанції
недоліки судового рішення шляхом його
скасування в частині відмови у
задоволенні заявлених ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 з ухваленням нового.

З матеріалів справи вбачається, що
26.04.1997 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було
укладено шлюб в якому сторони
перебувають по теперішній час (т. 1 а.с.
69).

25.11.1999 за договором купівлі-продажу
ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_15 квартиру
АДРЕСА_1 Спірну квартиру зареєстровано
на ОСОБА_1

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю УРСР (далі - КпШС УРСР), в редакції
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про визнання сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 80/100 частин квартири
АДРЕСА_1 суд першої інстанції вірно
застосувавши норми матеріального
права, що регулюють правовідносини
щодо спільного майна подружжя, не
звернув уваги, що позов заявлено до
ОСОБА_4, як формального власника
квартири. Однак ОСОБА_4 не є належним
відповідачем у спорі щодо спільного
майна подружжя, що є підставою для
відмови у задоволенні цих позовних
вимог.

Статтею 23 КпШС УРСР передбачено, що
майном, нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення угод
по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

18.05.2000 ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_5 20/100
частин спірної квартири. Вказані дії
нею були здійснені за згодою ОСОБА_3 (т.
2, а.с. 5).

7 грудня 2000 між АБ «Синтез» та ОСОБА_5
було укладено кредитний договір за №
071200/6, відповідно до умов якого
останньому було надано споживчий
кредит в сумі 27800 грн. під 36% річних
строком до 25.04.2001.

18 грудня 2000 року для забезпечення
виконання умов вказаного кредитного
договору, ОСОБА_5 за договором застави
передав АБ «Синтез» в заставу належні
йому на праві власності 20/100 частин
спірної квартири, а ОСОБА_1 передала
відповідно 80/100 частин спірної
квартири. Згідно договору застави,
заставлена квартира оцінена сторонами
в 33000 грн. Вказаний договір посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про
заставу» №2056-ІІІ від 2 жовтня 1992 року,
в редакції, що діяла на момент
виникнення спірних правовідносин,
майно, що перебуває у спільній
власності, може бути передано в заставу
тільки за згодою всіх співвласників.

Відповідно до п. 35 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 18 червня 1994 р. за № 18/5 (далі -
Інструкція), (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), угоди про відчуження
або заставу майна подружжя, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, які потребують
обов'язкового нотаріального
посвідчення, можуть бути посвідчені
нотаріусом при наявності письмової
згоди другого із подружжя (стаття КпШС
УРСР).

Пунктом 36 Інструкції, передбачено, що
угода про відчуження або заставу майна,
яка потребує обов'язкової нотаріальної
форми, може бути посвідчена без згоди
другого з подружжя, якщо з
правовстановлюючого документа,
свідоцтва про шлюб та інших документів
видно, що зазначене майно є не спільною,
а особистою власністю одного з
подружжя (набуте до реєстрації шлюбу,
одержане під час шлюбу в дар або в
порядку успадкування, здійснено поділ
майна, набутого під час перебування в
зареєстрованому шлюбі тощо). Про
перевірку цієї обставини нотаріус
робить відмітку на примірнику договору
(угоди), що залишається в державній
нотаріальній конторі чи у приватного
нотаріуса, з посиланням на реквізити
відповідних документів, якщо ці
документи не приєднуються до договору.

Матеріали справи не містять доказів на
підтвердження надання ОСОБА_3 своїй
дружині письмової згоди на передачу у
заставу майна, що належало подружжю на
праві спільної власності.

Згідно ч. 1 ст. 48 ЦК України від 1963р.
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права повнолітніх
дітей.

За таких обставин колегія суддів
вважає позовні вимоги ОСОБА_3 про
визнання договору застави в частині
передачі у заставу належного саме йому
майна обґрунтованими.

Разом з тим, позовні вимоги про
визнання договору застави недійсним
ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Як роз'яснював Пленум Верховного Суду
України в п. 2 постанови від 28 квітня 1978
року № 3 (з наступними змінами) «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними» (далі - Постанова),
угода може бути визнана недійсною лише
з підстав і з наслідками, передбаченими
законом.

Відповідачка мотивувала тим, що
договір застави квартири в частині
передачі нею в заставу 80/100 частин
квартири був укладений внаслідок
помилки стосовно вартості 80/100 частин
квартири, що має істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦК України від
1963р. угода, укладена внаслідок помилки,
що має істотне значення, може бути
визнана недійсною за позовом сторони,
яка діяла під впливом помилки.

У вище зазначеній Постанові Верховний
Суд України, щодо застосувань положень
ст. 56 ЦК України від 1963р., роз'яснив, що
під помилкою у даному випадку слід
розуміти таке неправильне сприйняття
стороною суб'єкта, предмета чи інших
істотних умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, при відсутності якого
за обставинами справи можна вважати,
що угода не була б укладена.

Тому в кожній справі про визнання угоди
недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
питання певних юридичних наслідків.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Згідно з
вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами
доказування в цивільній справі є
пояснення сторін і третіх осіб,
показання свідків, письмові докази,
речові докази і висновки експертів. Суд
приймає до розгляду лише ті докази, які
мають значення для справи. Обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно висновку спеціаліста
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз № 10900/10901
від 17.11.2008, станом на 18.12.2000 року ринкова
вартість квартири становила 44 466 грн., а
ринкова вартість 80/100 частин квартири -
33 173 грн.

Згідно п. 1.5 Договору застави від 18.12.2000
року, укладеного між АБ «Синтез» та
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 заставлена квартира
сторонами оцінюється в 33000 гр.

З аналізу вказаного договору
вбачається, що під час укладання
договору сторони самостійно оцінювали
вартість квартири, і підписавши
договір погодилися з його умовами.

Як зазначала відповідачка в позовній
заяві договір застави укладено з метою
забезпечення виконань ОСОБА_5 умов
кредитного договору.

Встановлені судом обставини та надані
докази свідчать про те, що
ОСОБА_1, підписуючи договір застави,
усвідомлювала значення своїх дій та
бажала настання відповідних наслідків.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що відповідачкою не
доведено юридичного факту який би
свідчили, що у разі визначення
сторонами іншого розміру вартості
заставленого майна така угода не була б
укладена.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про визнання прилюдних торгів та
акту недійсними колегія суддів
виходила з наступного.

Прилюдні торги - це продаж майна, на яке
звернено стягнення і яке підлягає
реалізації. Під час проведення
прилюдних торгів укладається угода про
передачу майна у власність, сторонами
якої, з одного боку, є покупець - учасник
прилюдних торгів, котрим може бути
фізична чи юридична особа, а з другого -
продавець - відділ ДВС в особі
спеціалізованої організації, яка
організовує та провадить ці прилюдні
торги за договором з Державною
виконавчою службою. Власником цього
майна стає покупець, котрий
запропонував за нього у ході торгів
найвищу ціну.

Як вбачається з матеріалів справи,
05.09.2003 на виконання виконавчого напису
№9550 від 07.10.2002 року приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 про
звернення стягнення на квартиру
АДРЕСА_1 і за рахунок отриманих коштів
задоволення вимог АБ «Синтез» в
розмірі 51446 гривень відбулись прилюдні
торги щодо реалізації квартири спірної
квартири. Переможцем торгів стала
ОСОБА_6 Зазначене підтверджується
актом про проведені прилюдні торги від
05.09.2003, затвердженим начальником ВДВС
Подільського районного управління
юстиції в м. Києві (т. 1 а. с. 8 - 10 ).

Розділом 7 Тимчасового положення про
порядок проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, затвердженого Міністерством
юстиції України від 27 жовтня 1999 року №
68/5 передбачено можливість визнання
прилюдних торгів такими, що не
відбулися за умови порушення порядку
їх проведення.

Твердження відповідачів про
недотримання вимог діючого на той час
законодавства, регулюючого порядок
проведення прилюдних торгів, не
доведено ними в порядку, передбачено
ст. 60 ЦПК України.

Інформація про торги була опублікована
в газеті «Демократична Україна» від
08.08.2003 року (не пізніше, як за 15 днів до
проведення торгів).

Право встановлення стартової ціни
реалізованої квартири відповідно до
Тимчасового положення «Про порядок
проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна», затвердженого наказом
Міністерства Юстиції України № 68/5 від
27.10.99 р. було надано державному
виконавцю.

Посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на
неправильність оцінки квартири та
заниження її вартості колегія суддів
не приймає до уваги, оскільки у
встановленому законом порядку
проведення оцінки спірної квартири
позивачем не оспорювалось, а дії
державного виконавця, щодо оцінки
майна, вчинялися до призначення
прилюдних торгів, не стосуються правил
проведення прилюдних торгів та мають
самостійний спосіб оскарження.

Посилання відповідачів у позовних
заявах на допущені технічні описки в
заяві державного виконавця від 24.07.3003р.
та в акті від 05.09.2003 року, не є
підставами для визнання прилюдних
торгів та акту недійсними.

За встановлених обставин колегія
суддів дійшла висновку про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_1 в зв'язку з
його необґрунтованістю.

Колегія суддів встановивши наявність
порушеного права ОСОБА_3 зазначає, що
порушене право відповідача також не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 145 ЦК УРСР (що був чинним
на час проведення прилюдних торгів)
якщо майно за плату придбане у особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не повинен був
знати (добросовісний набувач), то
власник вправі витребувати це майно
від набувача лише в разі, коли майно
загублене власником або особою, якій
майно було передане власником у
володіння, або викрадено у того чи
іншого, або вибуло з їх володіння іншим
шляхом поза їх волею. Частиною 2 цього
Кодексу передбачено, що витребування
майна з підстав, зазначених у частині
першій цієї статті, не допускається,
якщо майно було продано в порядку,
встановленому для виконання судових
рішень.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження - це сукупність дій органів
і посадових осіб, зазначених у цьому
Законі, спрямованих на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ст. 17 цього Закону
виконавчі написи нотаріусів належать
до виконавчих документі, які
підлягають виконанню в порядку
визначеному даним Законом, тобто в тому
порядку, що передбачений для виконання
судових рішень.

Пунктом 4 Перехідних та Прикінцевих
положень Цивільного Кодексу України
передбачено, що Цивільний кодекс
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Статтею 387 ЦК України визначено, що
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Згідно з п. 2 ст. 388 ЦК України, якщо майно
за відплатним договором придбане в
особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно,
зокрема, вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦПК України
майно не може бути витребувано від
добросовісного набувача, якщо воно
було продане у порядку встановленого
для виконання судових рішень.

З аналізу вказаних норм колегія суддів
дійшла висновку, що спірне майно не
може бути витребувано від
добросовісного набувача.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_4 суд
першої інстанції повно з'ясував
обставини справи та дав належну оцінку
всім доказам, наданим сторонами згідно
зі ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а в рішенні
навів переконливі доводи на
обґрунтування своїх висновків.

Висновки суду з приводу вказаних
правовідносин повно та послідовно
викладені у мотивувальній частині
оскаржуваного рішення, відповідають
обставинам справи та нормам
матеріального закону.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційних скарг та
скасування рішення суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та ухвалення в цій
частині нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог з інших
правових підстав.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327
ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
який діє в інтересах ОСОБА_3, -
задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 26 серпня 2014 року в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та
позову ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в
цій частині нове рішення наступного
змісту.

В задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_3
про визнання недійсним договору,
визнання недійсними прилюдних торгів,
визнання недійсним акту про проведення
прилюдних торгів, про визнання
недійсним свідоцтва про придбання
квартири, визнання права спільної
сумісної власності, витребування
нерухомого майна - відмовити з інших
правових підстав.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/1876/13-ц

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/12906/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Антипова Л.О.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Мазурик О.Ф.