АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2257/2014
Головуючий у 1 інстанції: Шурига Т.Г.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 на заочне рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 25 жовтня 2010 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення
боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

29 червня 2010 року ПАТ «ОТП Банк»
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, у
якому просив стягнути з неї
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 308 285, 06 грн. Свої вимоги
обґрунтовував тим, що 09 листопада 2007
року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1
(позичальник) був укладений Кредитний
договір № МL- 012/074/2007, згідно з яким банк
надав їй кредит в сумі 255 504, 70 грн.
строком до 09 листопада 2028 року зі
сплатою відсотків за користування
кредитом 1, 99 % + FIDR. ОСОБА_1 свої
зобов'язання за кредитним договором
належним чином не виконувала,
внаслідок чого утворилась
заборгованість у розмірі 308 285, 06 грн.

Заочним рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 25 жовтня 2010
року позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено і
стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП
Банк» суму заборгованості за кредитним
договором у розмірі 308 285, 06 грн.,
державне мито у розмірі 1 700 грн. та
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи у розмірі
120 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 25 листопада 2013 року у
задоволенні заяви представника ОСОБА_1
за довіреністю - ОСОБА_2 про перегляд
вказаного заочного рішення було
відмовлено.

16 грудня 2013 року представник ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу на вказане рішення, у якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
неповне з'ясування обставин у справі,
просила його скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити ПАТ «ОТП
Банк» у задоволенні позову. В
обґрунтування заявлених вимог апелянт
вказала, що при відкритті провадження у
справі суд першої інстанції в
установленому законом порядку не
перевірив зареєстроване місце
проживання ОСОБА_1 та надсилав судові
повістки за адресою, за якою ОСОБА_1 не
проживає з 2007 року, чим позбавив її
права на судовий захист. Також апелянт
вказала, що наданий банком розрахунок
заборгованості за своїм змістом є
інформаційною довідкою, у якій
відсутня інформація про розмір тіла
кредиту, відсоткової ставки, кількість
днів прострочення та дані про внесення
коштів позичальником з метою погашення
кредитної заборгованості. На думку
апелянта, зазначена обставина
позбавляє можливості перевірити
правильність розрахунків банків та
встановити факт зарахування сплачених
ОСОБА_1 коштів відповідно до наданих
нею квитанцій. Апелянт вважає, що суд
першої інстанції повинен був відмовити
у задоволенні позовних вимог про
стягнення пені у зв'язку з пропуском
строку позовної давності.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримала і просила
суд її задовольнити.

Представник ПАТ «ОТП Банк» за
довіреністю - Бондар О.В. апеляційну
скаргу просила відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення осіб, які беруть участь у
справі та з'явилися у судове засідання,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 09 листопада 2007 року між
ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_1 (позичальник)
був укладений Кредитний договір № МL -
012/074/2007, відповідно до умов якого банк
надав позичальнику кредит у сумі 255 504, 7
грн., а позичальник зобов'язалася
прийняти, належним чином використати
та повернути банку вказані кредитні
кошти до 09 листопада 2028 року зі сплатою
1, 99 % + FIDR.

ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним
договором належним чином не
виконувала, внаслідок чого 29 лютого 2008
року банк направив їй досудову вимогу
про дострокове погашення кредитної
заборгованості протягом 30 календарних
днів з дня її одержання.

Вказану вимогу ОСОБА_1 отримала 07
березня 2008 року, однак позичені кошти
не повернула.

Згідно розрахунку заборгованість
ОСОБА_1 станом на 17.06.2010 року по кредиту
за Кредитним договором складає 242 737, 94
грн., заборгованість по відсоткам за
Кредитним договором за період з 11.02.2008
рік по 17.06.2010 рік - 58 901, 46 грн.

Таким чином, за несвоєчасне повернення
кредиту за період з 09.01.2008 року по 17.06.2010
року ОСОБА_1 нарахована пеня в розмірі 6
645, 66 грн.

Загальна сума заборгованості станом на
17.06.2010 рік складає 308 285, 06 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції керувався ч. 1 ст. 192,
ст. ст. 526, 1054 ЦК України та виходив з
того, що ОСОБА_1 не виконувала належним
чином взяті на себе зобов'язання за
кредитним договором, а тому повинна
повернути достроково повернути кредит,
сплатити відсотки та штрафні санкції.

Колегія суддів не в повній мірі
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції з огляду на наступне.

На підставі ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа зобов'язується
надати грошові кошти позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких вимог та умов -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з п. 1.9.1 кредитного договору №
ML-005/073/2005 від 23 грудня 2005 року банк має
право вимагати дострокового виконання
боргових зобов'язань в цілому або у
визначеній банком частині у випадку
невиконання або неналежного виконання
позичальником та/чи майновим
поручителем своїх боргових та інших
зобов'язань за цим договором (в тому
числі, але не виключно встановлених п.
2.3.7 та ст. 3 договору) чи іншими
укладеними з банком договорами та/або
умов договорів забезпечення. При цьому
зобов'язання позичальника щодо
дострокового виконання боргових
зобов'язань настає з дати відправлення
банком на адресу позичальника
відповідної вимоги та повинно бути
проведено позичальником протягом 30
календарних днів з дати одержання
банком відповідної вимоги.

Згідно з п. 4.1.1 ч. 2 Кредитного договору
за порушення прийнятих на себе
зобов'язань за Кредитним договором,
відповідач зобов'язаний сплатити
позивачу пеню в розмірі 1 % від суми
несвоєчасного виконаного зобов'язання,
за кожен день прострочки, пеня
сплачується додатково до прострочених
сум.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції дійшов до обґрунтованого
висновку про наявність підстав для
дострокового стягнення заборгованості
за кредитним договором та пені за
несвоєчасне виконання позичальником
покладених на неї зобов'язань.

Відхиляючи посилання апелянта на те, що
судом першої інстанції безпідставно не
було відмовлено у задоволенні позовних
вимог ПАТ «ОТП Банк» в частині
стягнення пені у зв'язку з пропуском
строку позовної давності, колегія
суддів виходить з того, що у суді першої
інстанції (як при розгляді справи по
суті, так і при розгляді заяви про
перегляд заочного рішення) ОСОБА_1 не
заявляла про застосування строку
позовної давності, а тому суд першої
інстанції за власною ініціативою не
міг застосувати наслідки його спливу
та відмовити у задоволенні позову
банку в частині стягнення пені.

Водночас колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції в частині визначення розміру
прострочених відсотків за
користування кредитом, що підлягають
стягненню, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1.5.1.3 кредитного
договору при надходженні до банку
коштів для виконання боргових
зобов'язань банк направляє такі кошти
на погашення боргових зобов'язань у
наступній черговості, крім випадків,
передбачених цим договором: 1)
прострочені проценти за користування
кредитом (якщо прострочка має місце); 2)
проценти, нараховані на прострочену до
повернення суму кредиту (якщо
прострочка матиме місце); 3) прострочена
до повернення сума кредиту (якщо
прострочка матиме місце); 4) пеня за
несплату в строк процентів (якщо
прострочка матиме місце); 5) пеня за
неповернення в строк суми кредиту (якщо
неповернення матиме місце); 6) строкові
проценти за користування кредитом; 7)
штраф за нецільове використання
кредиту; 8) сума основного боргу за
кредитом.

З матеріалів справи вбачається, що на
підтвердження розрахунку
заборгованості за кредитним договором
ПАТ «ОТП Банк» надав суду довідку, у
якій зазначив лише загальний розмір
боргу станом на 17 червня 2010 року.

Водночас у заяві про перегляд заочного
рішення ОСОБА_1 посилалася на те, що
наданий банком розрахунок
заборгованості за своїм змістом є
інформаційною довідкою, у якій
відсутня інформація про розмір тіла
кредиту, відсоткової ставки, кількість
днів прострочення та дані про внесення
коштів позичальником з метою погашення
кредитної заборгованості, що не дає
можливості перевірити правильність
розрахунків банків та встановити факт
зарахування сплачених ОСОБА_1 коштів
відповідно до наявних у неї квитанцій.

З наданого на вимогу суду апеляційної
інстанції розрахунку заборгованості
випливає, що банком не було зараховано
в рахунок погашення боргу кошти у
розмірі 2 300 грн., що були сплачені
ОСОБА_1 13 липня 2010 року і 11 серпня 2010
року згідно квитанцій (а.с. 78).

Суд першої інстанції зазначених
доводів відповідача не перевірив та не
дав їм належної оцінки.

З огляду на викладене, сума несплачених
відсотків за користування кредитом
підлягає зменшенню на 2 300 грн. до 56 601, 46
грн.

Доводи апеляційної скарги в тій
частині, що при відкритті провадження у
справі суд першої інстанції в
установленому законом порядку не
перевірив зареєстроване місце
проживання ОСОБА_1 та надсилав їй
судові повістки за адресою, за якою
вона не проживає з 2007 року, чим позбавив
її права на судовий захист, колегія
суддів до уваги не приймає, так як
вказані обставини не можуть бути
підставою для відмови у задоволенні
позову.

Таким чином, заочне рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 25 жовтня 2010 року належить змінити в
частині задоволення позовних вимог ПАТ
«ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення
боргу у розмірі 308 285, 06 грн. і в частині
розподілу судових витрат та стягнути з
ОСОБА_1 борг за кредитним договором у
розмірі 305 985, 06 грн., судовий збір у
розмірі 1 687, 32 грн., витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у розмірі 119, 10 грн.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 3 ч. 2 ст. 307,
ст.ст. 309, 313-314, 316-317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
за довіреністю - ОСОБА_2 - задовольнити
частково.

Заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 25 жовтня 2010
року в частині задоволення позовних
вимог Публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про
стягнення боргу у розмірі 308 285, 06 грн. та
в частині розподілу судових витрат -
змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_1) на користь Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк»
() суму заборгованості
за кредитним договором № МL - 012/074/2007 від
09 листопада 2007 року у розмірі 305 985, 06
грн., судовий збір у розмірі 1 687, 32 грн.,
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи у розмірі
119, 10 грн.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді

.