ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Київської
районної державної адміністрації
Одеської міської ради, Одеської
міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: управління
земельних ресурсів Одеської міської
ради, ОСОБА_9, про визнання свідоцтва,
договору купівлі продажу недійсними;
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
треті особи: Київська районна
адміністрація Одеської міської ради,
Одеська міська рада, управління
земельних ресурсів Одеської міської
ради про визнання права власності; за
позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3, Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради, треті особи: Одеська
міська рада, управління земельних
ресурсів Одеської міської ради, про
визнання права сумісної власності на
земельну ділянку за касаційними
скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 19 квітня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
25 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що він з квітня 1995 року є власником
домоволодіння та земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_2. Поряд з ним, по
АДРЕСА_1, розташовано домоволодіння та
земельна ділянка, які належать ОСОБА_4
Попередніми власниками належного
відповідачу нерухомого майна були:
ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 Діями
попередніх власників в 1999 році за
вказаною адресою проведено
будівництво будинку, з порушенням
будівельних норм та правил, зокрема із
захопленням тротуару АДРЕСА_1. 26 липня
2002 року Одеською міською радою було
прийнято рішення про видачу
ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5
державного акта на право приватної
власності на земельну ділянку, площею
0,0625 га, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1. Позивач вважає указане
рішення незаконним, посилаючись на те,
що при виготовленні проекту
землевідведення були невірно
визначені межі земельної ділянки, що
призвело до порушення прав суміжних
землекористувачів. У подальшому,
земельну ділянку та домоволодіння
придбав ОСОБА_4 Договір
купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 набув
права власності, ОСОБА_3 також вважав
недійсним у зв'язку із тим, що
документи, які стали підставою для
укладання спірного договору, є такими,
що порушують його права, та свідоцтво
про право власності, на підставі якого
укладено договір.

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3 про визнання права власності на
домоволодіння, посилаючись на те, що
відповідач не визнає його права
власності на вказаний будинок. На
підставі ст. 392 ЦК України просив позов
задовольнити.

ОСОБА_9 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_3, Київської районної
адміністрації Одеської міської ради
про визнання права сумісної власності
на земельну ділянку площею 0,0625 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 19 квітня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 25
вересня 2013 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано недійсним
свідоцтво про право власності від 04
червня 2000 року на домоволодіння
АДРЕСА_1 з моменту його видачі. Визнано
недійсним рішення Одеської міської
ради від 26 липня 2002 року з моменту його
прийняття. Визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 22 серпня 2002 року
домоволодіння АДРЕСА_1. Скасовано
реєстрацію договору купівлі-продажу
від 22 серпня 2002 року домоволодіння
АДРЕСА_1. Визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 22 серпня 2002 року
земельної ділянки площею 0,625 га,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1.
Визнано недійсним державний акт,
виданий 25 грудня 2003 року про право
власності на земельну ділянку площею
0,625 га, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1. У задоволенні позовів ОСОБА_4
та ОСОБА_9 відмовлено.

У касаційних скаргах, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права: ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення, та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити, його позов та
ОСОБА_9 - задовольнити; ОСОБА_8 просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову ОСОБА_3; ОСОБА_9 просить
скасувати судові рішення, та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити, її позов та ОСОБА_4
задовольнити; ОСОБА_11 просить
скасувати судові рішення, та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову ОСОБА_3; ОСОБА_7 просить
скасувати судові рішення, та ухвалити
нове рішення про відмову в позові
ОСОБА_3; ОСОБА_6 просить скасувати
судові рішення, та ухвалити нове
рішення про відмову в позові ОСОБА_3;
ОСОБА_5 просить скасувати судові
рішення, та ухвалити нове рішення про
відмову в позові ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скаргах доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, вирішуючи позов
ОСОБА_3, виходив із того, що документи,
які стали підставою для отримання
ОСОБА_4 державного акта про право
власності на земельну ділянку,
порушують його права, у зв'язку із чим
подальші правовстановлюючі документи
щодо будинку та земельної ділянки, що
отримані відповідачем, ґрунтуються на
неправильних обставинах та наступні
правочини, які укладені відповідачем,
підлягають визнанню недійсними.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками місцевого суду, зазначивши,
що рішення є законним та обґрунтованим.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу від 4
квітня 1995 року належить житловий
будинок з надвірними спорудами, що
знаходиться в АДРЕСА_2.

У матеріалах справи відсутні будь-які
дані щодо передачі у встановленому
законом порядку у користування або
надання у власність земельної ділянки,
на якій знаходиться зазначений
будинок, позивачу.

ОСОБА_4 є власником земельної ділянки,
розміром 625 кв.м, відповідно до
державного акта від 25 грудня 2003 року
про право власності на землю.

На вказаній земельній ділянці
розташований будинок, який відповідно
до договорів купівлі-продажу від 22
серпня 2002 року, за яким
ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діяла від
свого імені та від імені ОСОБА_5
продали, а ОСОБА_4 придбав
домоволодіння та земельну ділянку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
належить відповідачу.

Вперше частина спірної земельної
ділянки площею 328 кв.м., у встановленому
законом порядку була передана у
користування ОСОБА_13
(колишньому власнику частини будинку)
на підставі рішення виконавчого
комітету Одеської міської ради
народних депутатів від 23 квітня 1994
року.

26 липня 2002 року рішенням Одеської
міської ради ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 (колишнім співвласникам
домоволодіння) було передано спірну
земельну ділянку у власність, та
виданий державний акт про право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0,625 га, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

При виготовленні проекту
землевідведення були невірно
визначені межі земельної ділянки, що
призвело до порушення прав суміжних
землекористувачів, що встановлено,
рішенням Київського районного суду
м. Одеси від 7 червня 2011 року, яке
набрало законної сили.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд виходив з того, що оскільки
порушені межі землекористування, то є
недійсними всі рішення щодо передачі у
власність колишнім власникам будинку
земельної ділянки, введення в
експлуатацію та передачу у власність
домоволодіння та є недійсним договір
купівлі-продажу будинку. Такі висновки
суду не ґрунтуються на нормах
матеріального та процесуального права
та не випливають із доказів по справі.

Судом установлено, що у 1999 році ОСОБА_8,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на спірній
земельній ділянці збудували будинок,
та отримали свідоцтво про право
власності на вказаний будинок від 4
червня 2002 року.

22 серпня 2002 року ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7
та ОСОБА_5 на підставі договору
купівлі-продажу продали
ОСОБА_4 будинок, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

Частиною 1 статті 321 ЦК України
встановлено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Отже, вирішуючи позов ОСОБА_3,
апеляційний суд не врахував та
належним чином не перевірив доводи
відповідача з того приводу, що він не
захоплював частину земельної ділянки
позивача, оскільки колишнім власникам
належного йому будинку спірна земельна
ділянка надавалась у користування, а
потім у власність у встановленому
законом порядку, позивачу земельна
ділянка, на якій розташований належний
йому будинок, ані у користування ані у
власність не передавалась, будинок,
якій належить відповідачу, був
збудований на земельній ділянці, ще до
отримання позивачем будь-яких
документів щодо закріплення за ним
земельної ділянки, на якій
розташований належний йому будинок.

Разом із тим, ОСОБА_3, звертаючись до
суду із позовом, указував про те, що
спірний акт про право власності на
земельну ділянку, виданий на ім'я
ОСОБА_4 порушує його право як суміжного
землекористувача, однак судом не
встановлено чи передавалась позивачу
земельна у встановленому законом
порядку, чи були визначені межі
землекористування у відповідності до
вимог закону, а відтак висновки
апеляційного суду про те, що спірним
актом порушені майнові права ОСОБА_3
неможливо вважати обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 126 ЗК України
право власності на земельну ділянку і
право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державними актами.

Згідно ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Апеляційний суд не врахував зазначені
вимоги закону, його мотиви щодо
законності висновків суду першої
інстанції щодо захисту порушеного
права позивача як суміжного
землекористувача шляхом визнання
недійсними всіх рішень щодо передачі
як колишнім власникам будинку, так і
відповідачу у користування та у
власність земельної ділянки, всіх
правочинів щодо домоволодіння,
неможливо вважати обґрунтованими.

Переглядаючи рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку,
апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 212-214, 315 ЦПК України не обговорив
питання чи передбаченні законом
підстави, у разі встановлення
порушення меж землекористування, за
позовом суміжного землекористувача
для визнання недійсним свідоцтва про
право власності на будинок, договору
купівлі-продажу будинку, які отримані у
встановленому законом порядку, й
будинок не є самочинним.

Апеляційний суд мотивував своє рішення
саме самочинним будівництво будинку,
належного відповідачу, з огляду на
порушення межі землекористування, при
цьому не з'ясував, чи є таке порушення
за будь-яких умов підставою для
позбавлення власника права власності
на об»ект нерухомості, який введений в
експлуатацію та на який видане
свідоцтво про право власності, а в
подальшому укладений нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу.

Ураховуючи, що фактичні обставини
справи, які мають значення для
правильного вирішення справи в частині
позову ОСОБА_3, повністю не встановлені,
судове рішення апеляційного суду у цій
частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Разом із тим, вирішуючи спір в частині
позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_15 суди
обґрунтовано виходили із того, що їх
право ніким не оспорюється, а тому
підстави для задоволення позову
відсутні. Такі висновки відповідають
фактичним обставинам справи та вимогам
змкону.

Судові рішення в зазначеній частині
ґрунтується на нормах матеріального та
процесуального права, підстав для їх
скасування у цій частині немає.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5
задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 25 вересня 2013 року в частині
позову ОСОБА_3 до Київської районної
державної адміністрації Одеської
міської ради, Одеської міської ради,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
треті особи: управління земельних
ресурсів Одеської міської ради, ОСОБА_9
про визнання свідоцтва недійсним,
визнання договору купівлі продажу
недійсним скасувати, справу у цій
частині передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

У решті рішення суду першої інстанції
та ухвалу апеляційного суду залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. ЛуспеникСудді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько С.Ф. Хопта М.Є.
Червинська