Ухвала

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Коротуна В.М.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м.
Дніпропетровська від 27 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2009 року Акціонерний
комерційний інноваційний банк
«УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»),
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»
(далі - ПАТ «УкрСиббанк»), звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що 10 січня 2008 року між
ним та ОСОБА_3 був укладений договір про
надання споживчого кредиту та заставу
транспортного засобу
№ 0, відповідно до якого
останній отримав кредит у розмірі
123 тис. грн. Зобов'язання
позичальника за вказаним договором
забезпечено порукою на підставі
договору поруки № 0/П, укладеному
в той же день із ОСОБА_4, яка прийняла на
себе зобов'язання відповідати перед
банком за виконання позичальником умов
кредитного договору у повному обсязі.
Посилаючись на неналежне виконання
відповідачем ОСОБА_3 своїх зобов'язань
за кредитним договором, у зв'язку з чим
виникла заборгованість станом на 05
червня 2009 року, яка складається з
непогашеної сума кредиту у розмірі 77 338
грн 35 коп.; процентів за користування
кредитом - 5 031 грн 86 коп.; пені - 843 грн 37
коп., а всього - 83 213 грн 58 коп., позивач
просив стягнути її з відповідачів у
солідарному порядку на свою користь.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м.
Дніпропетровська від 27 листопада 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 21 травня 2014 року,
позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на користь ПАТ «УкрСиббанк»
заборгованість за кредитом у сумі 77 338
грн 35 коп., заборгованість за
процентами за користування кредитом у
сумі 5 031 грн 86 коп.,
пеню у сумі 843 грн 37 коп. та 832 грн 14 коп.
судових витрат, а всього - 84 045 грн 72 коп.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_4
просить скасувати судові рішення судів
першої й апеляційної інстанцій, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної
інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК
України, в якій, зокрема, зазначаються
узагальнені доводи та заперечення
осіб, які беруть участь у справі;
встановлені судом першої інстанції
обставини; мотиви, з яких апеляційний
суд виходив при постановленні ухвали, і
положення закону, яким він керувався; у
разі відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

Проте оскаржувані судові рішення
зазначеним нормам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 10 січня 2008 року між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено
договір про надання споживчого кредиту
та заставу транспортного засобу №
0, за умовами якого відповідач
отримав кредит у розмірі 123 тис. грн з
кінцевим терміном повернення не
пізніше 09 січня 2015 року.

Зобов'язання позичальника за вказаним
договором забезпечено порукою на
підставі договору поруки № 0/П,
укладеного 10 січня 2008 року із ОСОБА_4,
яка прийняла на себе зобов'язання
відповідати перед банком за виконання
позичальником умов кредитного
договору у повному обсязі.

У зв'язку з невиконанням належним чином
позичальником взятих за кредитним
договором зобов'язань утворилася
заборгованість, яка станом на 05 червня
2009 року складає 83 213 грн 58 коп., з яких: 77
338 грн 35 коп. - непогашена сума кредиту; 5
031 грн 86 коп. - проценти за користування
кредитом; 843 грн 37 коп. - пеня.

Заперечуючи проти позову, відповідач
ОСОБА_4 - поручитель за договором,
посилалася на те, що договір поруки
вона не підписувала, у зв'язку з чим під
час розгляду справи вона заявляла
клопотання про призначення судової
почеркознавчої експертизи.

Однак указана експертиза проведена не
була через ненадання ОСОБА_4 на
неодноразові звернення експерта
додаткових зразків її почерку та
підпису.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд виходив з
доведеності позову та наявності
правових підстав, передбачених ст. ст.
553, 554, 1048, 1049, 1050 ЦК України, для
стягнення солідарно з відповідачів
заборгованості за кредитним договором,
а також недоведення відповідачем
ОСОБА_4 своїх доводів щодо непідписання
нею договору поруки.

З такими висновками погодився й
апеляційний суд, залишивши рішення
суду першої інстанції без змін.

На обґрунтування свого висновку суд
виходив з того, що оскільки вказаний
договір поруки є чинним, відповідачем в
судовому порядку не оспорений,
недійсним судом не визнаний, тому він
підлягає виконанню.

При цьому суд відхилив доводи
апеляційних скарг відповідачів про те,
що ОСОБА_4 зверталася до суду із
зустрічним позовом про визнання
договору поруки недійсним, адже
ухвалою судді
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2010
року зазначений позов визнано
неподаним та повернуто ОСОБА_4 на
підставі ст. 121 ЦПК України.

Крім того, суд відхилив доводи
апеляційної скарги ОСОБА_3 про
порушення банком п. 6.2 договору про
надання споживчого кредиту в частині
ненаправлення йому повідомлення про
порушення зобов'язань про дострокове
повернення кредиту, оскільки такі
спростовуються матеріалами справи,
зокрема, копією вимоги (повідомленням)
від 03 грудня 2008 року з власноручною
відміткою відповідача про отримання 11
грудня 2008 року.

Проте з такими висновками погодитися
не можна, виходячи з наступного.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України
(ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Проте на порушення вищезазначених норм
закону, зокрема ч. 4
ст. 10 ЦПК України, суд не сприяв
всебічному та повному з'ясуванню
обставин справи, не попередив про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і не сприяв
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом, зокрема, що
стосується необхідності призначення у
справі експертизи для з'ясування
обставин щодо непідписання ОСОБА_4
договору поруки № 0/П; не сприяв у
повідомленні відповідача ОСОБА_4 про
необхідність надання на запити
експерта додаткових зразків її почерку
та підпису, таким чином, неправильно
встановив причини, за яких експертиза
не була проведена, що призвело до
позбавлення ОСОБА_4 права на подання
доказів на обґрунтування заперечень
проти позову, як складової частини
права на справедливий суд,
передбаченого ст. 6 Європейської
Конвенції прав людини (далі -
Конвенція).

Крім того, ст. 6 Конвенції передбачає
розгляд справи упродовж розумного
строку, проте таке положення
залишилося поза увагою суду першої
інстанції, а тривалий час розгляду
судом указаної справи
(червень 2009 року - листопад 2013 року) не
призвів до повного з'ясування всіх
обставин справи. Залишаючи рішення
суду першої інстанції без змін,
апеляційний суд на порушення вимог ст.
ст. 303, 304, 315 ЦПК України в достатньому
обсязі не перевірив доводів
апеляційної скарги, а також законності
та обґрунтованості рішення суду
першої інстанції по суті вирішеного
спору.

Оскільки суди першої й апеляційної
інстанцій на порушення вимог
ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України не
дотрималися норм процесуального права,
що призвело до неможливості встановити
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи, тому
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню,
а ухвалені у справі рішення судів
першої й апеляційної інстанцій -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м.
Дніпропетровська від 27 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 травня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик