Єдиний унікальний номер 245/810/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/785/2014
Головуючий в 1 інстанції Дмитрієв О.Ф.
Доповідач Азевич В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого-судді Зінов'євої А.Г.,

суддів: Азевича В.Б., Ларіної Н.О.,

при секретарі Забавіній М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про відшкодування збитків у вигляді
упущеної вигоди, встановлення
сервітуту,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Старобешівського районного
суду Донецької області від 12 грудня 2013
року,-

В С Т
А Н О В И В:

Рішенням Старобешівського районного
суду Донецької області від 12 грудня 2013
року у задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

На вказане рішення суду позивачка
подала апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що висновки суду
першої інстанції не відповідають
дійсності, оскільки незаконно зайнята
відповідачами земельна ділянка площею
40 кв. м є частиною земельної ділянки,
яка належить їй на підставі державного
акту та відповідає усім ознакам,
встановленим статтями 79, 79-1 ЗК України,
що підтверджується державним актом на
право власності на земельну ділянку.

Вказує, що вона мала намір побудувати
складське приміщення на усієї
земельній ділянці, а не на спірній її
частині - 40 кв. м, тому вважає, що її
вимоги про стягнення з відповідачів
упущеної вигоди ґрунтуються на нормах
законодавства.

Зазначає, що суд не надав оцінки
розбіжностям у даних щодо розміру
площі земельної ділянки, які викладені
у державному акті на право власності на
земельну ділянку серії ЯИ № 320545 від 25
грудня 2009 року та у матеріалах
кадастрової зйомки.

Оскільки факт порушення відповідачами
межі земельної ділянки та її права
власності підтверджений доказами,
зокрема актом від 19.05.2009 року, тому в
даному випадку єдиним способом захисту
її порушених прав як власника
земельної ділянки є зобов'язання
відповідачів укласти з нею договір
сервітуту.

Позивачка та її представник ОСОБА_4
підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 просив її відхилити.

Відповідачка ОСОБА_3, сповіщена про час
та місце розгляду справи належним
чином, не з'явилася.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, дослідивши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає за необхідне її
відхилити.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
спірні правовідносини між тими самими
сторонами з приводу усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою,
були вже вирішенні рішенням
Старобешівського районного суду
Донецької області від 28.05.2012 року та
рішенням апеляційного суду Донецької
області від 02.08.2012 року, які залишені
без змін ухвалою Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 03.09.2012 року, згідно до яких у
відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_1, ОСОБА_5, прокурора
Старобешівського району Донецької
області до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та частково
задоволений зустрічний позов ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 про визнання недійсним
державного акту на землю та наступних
документів, виданих на підставі цього
акту. Суд визнав незаконним державний
акт сері ІІ-ДН № 023569 від 25.02.1998 року на
ім'я ОСОБА_6, яким були визначені межі
земельної ділянки, що в теперішній час
належить позивачці. В цій частині
рішення суду першої інстанції залишено
без змін. У задоволенні позовних вимог
про визнання наступних документів,
виданих на підставі цього акту,
відмовлено вказаним рішенням
апеляційного суду Донецької області
від 02.08.2012 року.

У рішенні від 02.08.2012 року апеляційний
суд Донецької області зазначив, що
станом на 16.02.1998 року господарські
споруди відповідачів вже були
збудовані і позивачами не будо
доведено, що розмір земельної ділянки,
зазначений у державному акті від 25.02.1998
року відповідав фактичному - 0,0956 га і
був зменшений через самочинні забудови
відповідачів. Первинний державний акт
серії ІІ-ДН № 023569 від 25.02.1998 року на ім'я
ОСОБА_6 був виданий незаконно і
порушував законні права власників
домоволодіння АДРЕСА_1, якими є
відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що вимоги про
стягнення упущеної вигоди ґрунтуються
на підставах, що регламентують
правовідносини найму земельної
ділянки, а не найму будівлі. Також суд
вважав, що заявляючи такі вимоги
позивачка не довела суду порушення її
права і спричинення їй збитків саме у
вигляді упущеної вигоди.

Відмовляючи у позові щодо встановлення
земельного сервітуту, суд посилався на
те, що право вимагати встановлення
сервітуту належить особі, на користь
якої встановлюється сервітут
(майбутньому сервітуарію) для
обслуговування його земельної ділянки
або майна, за умови, що це неможливо
здійснити будь-яким іншим способом.
Оскільки це є правом, а не обов'язком
сервітуарія, тому суд вважав, що
зобов'язання відповідачів укласти
договір сервітуту з позивачкою не
відповідає вимогам закону.

Також суд першої інстанції, посилався
на ч. 3 ст. 61 ЦПК України, якою
передбачено презумпцію обставин,
встановлених судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, для розгляду інших справ, у яких
беруть участь ті самі особи або особа
щодо якої встановлено ці обставини.

З вказаними висновками суду можливо
погодитися, виходячи з наступного.

Як встановлено ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно частинам 1 - 2 статті 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала
у зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); 2) доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Відповідно до абзацу 2 пункту 12
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» у випадках самовільного
зайняття земельних ділянок, псування,
забруднення земель чи вчинення інших
порушень земельного законодавства
шкода відшкодовується відповідно до
статей 211, 212 ЗК, статей 22, 623, 1166, 1172, 1192 ЦК
особами, що її заподіяли.

З матеріалів справи вбачається,
сторони користуються суміжними
присадибними земельними ділянками.

Позивачка володіє будинком та
земельною ділянкою на підставі
договорів від 25 лютого 2009 року згідно
яким, ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 в рівних частках житловий
будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку
площею 0,0956 га, що розташована за
вказаною адресою. Свою частку будинку
та земельної ділянки ОСОБА_5 продала
позивачці ОСОБА_1 на підставі договорів
купівлі-продажу від 27 серпня 2012 року (а.
с. 21 - 32)

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є
власниками будинку АДРЕСА_1 згідно
свідоцтву про право на спадщину за
заповітом від 15 травня 1998 року. (а. с. 78 -
80)

Як вбачається зі змісту вказаних
правовстановлюючих документів та
технічних документів, виготовлених
БТІ, жилий будинок та споруди сторін
були збудовані на законних підставах
попередніми власниками та їх стан, з
точки зору розташування будівель та
споруд, не змінювався. (а. с. 33 - 38)

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що позивачка
не довела факту самовільного зайняття
відповідачами частини її земельної
ділянки.

Окрім того, рішенням Старобешівського
районного суду Донецької області від
28.05.2012 року визнано незаконним
державний акт сері ІІ-ДН № 023569 від
25.02.1998 року на ім'я ОСОБА_6, яким були
визначені межі земельної ділянки та на
який посилається позивачка,
обґрунтовуючи свої позовні вимоги. В
цій частині рішення було залишене без
змін рішенням апеляційного суду
Донецької області від 02 серпня 2012 року.

Вказаним рішенням суду встановлено, що
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в період часу, коли
відповідачі приймали спадщину після
смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1
року, з порушеннями приватизували
земельну ділянку та не узгодили її межі
з ОСОБА_2 та ОСОБА_3

З огляду на викладене, не можна
прийняти до уваги акт визначення площі
земельних ділянок від 19.05.2009 року. (а. с.
43 - 44)

Також позивачкою не надано ніяких
доказів на підтвердження своїх вимог
щодо наявності підстав вважати, що
відповідачі будь-яким чином
перешкоджають їй отримувати доходи
шляхом передання в оренду, належної їй
земельної ділянки.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Частиною 1 статті 16 ЦК України
встановлено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Пунктом 5 частини
другої статті 16 ЦК України
передбачений такий спосіб захисту
цивільних прав та інтересів, як
примусове виконання обов'язку в натурі.

Позивачка обрала спосіб захисту у
вигляді зобов'язання відповідачів
укласти з нею договір про встановлення
постійного земельного сервітуту на
частину земельної ділянки розміром 40
кв. м, яку, на її думку, останні
використовують незаконно.

Як передбачено ст. 401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом. Сервітут
може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій, конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно частинам 1 - 2 статті 402 ЦК України
сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду. Земельний сервітут може
бути встановлений договором між
особою, яка вимагає його встановлення,
та власником (володільцем) земельної
ділянки.

Так ст. 100 ЗК України передбачено, що
власник або землекористувач вправі
вимагати встановлення сервітуту для
обслуговування своєї земельної
ділянки, якщо задовольнити інтереси
сервітуарія у інший спосіб неможливо.

Тобто неможливість задоволення
інтересів у будь-який інший спосіб
передбачена вказаними нормами
законодавства. Це є одною з основних
характерних ознак сервітуту, яка
дозволяє відмежувати його від
зобов'язально-правових відносин,
зокрема договору оренди. Такий спосіб
встановлення характерний для ситуації,
коли власник і потенційний сервітуарій
не можуть досягнути згоди, щодо
встановлення сервітуту, або способу
його здійснення, плати тощо. Єдиною
умовою встановлення сервітуту у такий
спосіб є те, що позивач має довести у
суді, що нормальне функціонування його
господарства чи задоволення його
інтересів від використання свого майна
неможливе без встановлення сервітуту.

Враховуючи викладене, вимоги позивачки
про відшкодування збитків та
встановлення сервітуту не ґрунтуються
на нормах закону та обставинах справи,
а суд першої інстанції ухвалив
обґрунтоване рішення про відмову у
задоволенні позову.

При встановленні зазначених фактів і
ухваленні рішення судом першої
інстанції не порушено норм
процесуального права та правильно
застосовано норми матеріального права,
тому підстави для скасування рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги відсутні.

Таким чином, апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п.
1, 315, 317 ЦПК України апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Старобешівського районного
суду Донецької області від 12 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: