Ухвала

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,
Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом виконуючого
обов'язки прокурора м. Суми в інтересах
держави в особі Сумського державного
педагогічного університету ім. А.С.
Макаренка до ОСОБА_1 про відшкодування
шкоди, пов'язаної з незаконним
звільненням працівника, за касаційною
скаргою виконуючого обов'язки
прокурора м. Суми в інтересах
держави в особі Сумського державного
педагогічного університету ім. А.С.
Макаренка на рішення апеляційного суду
Сумської області від 10 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року виконуючий обов'язки
прокурора м. Суми звернувся до суду в
інтересах держави в особі Сумського
державного педагогічного університету
ім. А.С. Макаренка до ОСОБА_1 про
відшкодування шкоди, пов'язаної з
незаконним звільненням працівника.

Позовні вимоги мотивував тим, що
ОСОБА_1, який обіймає посаду ректора
Сумського державного педагогічного
університету ім. А.С.
Макаренка, наказом від 28 серпня 2013 року
у зв'язку із скороченням чисельності і
штату працівників університету,
звільнив ОСОБА_2, прибиральницю
центрального корпусу.

Згідно рішення Ковпаківського
районного суду м. Суми від 17 березня 2014
року, вказаний наказ визнано
незаконним, поновлено ОСОБА_2 на роботі
та стягнуто на її користь 8 146 грн 60 коп.
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, 300 грн на відшкодування
моральної шкоди та 2 000 грн на
відшкодування витрат на правову
допомогу, яке на сьогоднішній день
виконано у повному обсязі.

Посилаючись на те, що незаконним
звільненням ОСОБА_2, університету, який
є державним учбовим закладом і
фінансується з державного бюджету,
заподіяно шкоди у вигляді виплати
середнього заробітку незаконно
звільненому працівнику за час
вимушеного прогулу, виконуючий
обов'язок прокурора м. Суми просив
позов задовольнити та стягнути з
відповідача 8 146 грн 60 коп. на користь
навчального закладу.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 06 серпня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 10 вересня 2014 року,
зазначене рішення районного суду
скасовано й позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Сумського
державного педагогічного університету
ім. А.С. Макаренка 2 500 грн на
відшкодування шкоди, завданої
незаконним звільненням працівника.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі виконуючий
обов'язок прокурора м. Суми в інтересах
держави в особі Сумського державного
педагогічного університету ім. А.С.
Макаренка просить рішення
апеляційного суду скасувати й ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та частково задовольняючи
позов, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що розмір шкоди,
заподіяної учбовому закладу
незаконним звільненням працівника
може бути зменшений на підставі ст. 137
КЗпП України.

Проте з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не
відповідає вказаним вимогам.

Судом установлено, що ректор Сумського
державного педагогічного університету
ім. А.С. Макаренка - ОСОБА_1 наказом № 83-к
від 28 серпня 2013 року звільнив з 30
серпня 2013 року, у зв'язку із змінами в
організації праці, а саме скорочення
чисельності і штату працівників
університету з виплатами,
передбаченими чинним законодавством,
ОСОБА_2, прибиральницю центрального
корпусу.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 17 березня 2014 року
визнано незаконним наказ про
звільнення ОСОБА_2, поновлено її на
посаді прибиральниці з 30 серпня 2013
року, стягнуто на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
сумі 8 146 грн 60 коп., 300 грн на
відшкодування моральної шкоди та 2 000
грн на відшкодування витрат на правову
допомогу.

Наказом № 35-к від 04 квітня 2014 року
ОСОБА_2 поновлено на роботі й згідно
відомості за квітень 2014 року здійснено
виплату заробітної плати.

Погашення середнього заробітку
здійснено університетом за рахунок
коштів спеціального фонду, який
відповідно до вимог ст. ст. 1, 13, 51 БК
України є складовою частиною бюджету
такої установи.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли службова особа, винна в
незаконному звільненні або
переведенні працівника на іншу роботу.

Статтею 237 КЗпП України передбачено, що
суд покладає на службову особу, винну в
незаконному звільненні або
переведенні працівника на іншу роботу,
обов'язок покрити шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації у
зв'язку з оплатою працівникові часу
вимушеного прогулу або часу виконання
нижче оплачуваної роботи. Такий
обов'язок покладається, якщо
звільнення чи переведення здійснено з
порушенням закону або якщо власник чи
уповноважений ним орган затримав
виконання рішення суду про поновлення
на роботі.

Згідно з п. 33 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» № 9
від 11 листопада 1992 року (з подальшими
змінами) при незаконному звільненні
або переведенні на іншу роботу,
виконанні рішення про поновлення
працівника на роботі, що мало місце
після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової
редакції ст. 237 КЗпП України (з 11 квітня
1992 року) настає повна матеріальна
відповідальність винних в цьому
службових осіб і обов'язок покрити
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації у зв'язку з
оплатою працівникові часу вимушеного
прогулу або часу виконання нижче
оплачуваної роботи може бути покладено
при допущенні ними в цих випадках
будь-якого порушення закону, а не лише
явного, як передбачалось раніше.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям їх
працівниками» № 14 від 29 грудня 1992 року
(з подальшими змінами), застосовуючи
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди на підставі п. 8
ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на
увазі, що за цим законом покладається
обов'язок по відшкодуванню шкоди,
заподіяної підприємству, установі,
організації у зв'язку з оплатою
незаконно звільненому чи незаконно
переведеному працівникові часу
вимушеного прогулу або часу виконання
нижче оплачуваної роботи, на винних
службових осіб, за наказом або
розпорядженням яких звільнення чи
переведення здійснено з порушенням
закону або яким затримано виконання
рішення суду про поновлення на роботі.
Відповідальність в цих випадках настає
незалежно від форми вини.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов вірного висновку щодо наявності
правових підстав для відшкодування
відповідачем завданої університету
шкоди незаконним звільненням
працівника.

При цьому, апеляційний суд при
визначені розміру шкоди, яка підлягає
стягненню з ОСОБА_1, помилково
застосував норми ст. 137 КЗпП України та
зменшив розмір такого відшкодування.

Так, згідно ч. 1 ст. 137 КЗпП України суд
при визначенні розміру шкоди, що
підлягає покриттю, крім прямої дійсної
шкоди, враховує ступінь вини
працівника й ту конкретну обстановку,
за якої шкоду було заподіяно. Коли
шкода стала наслідком не лише винної
поведінки працівника, але й
відсутності умов, що забезпечують
збереження матеріальних цінностей,
розмір покриття повинен бути
відповідно зменшений.

З роз'яснень, викладених у п. 3 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 29
грудня 1992 року № 14 «Про судову практику
в справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками»
вбачається, що суд у кожному випадку
зобов'язаний вживати передбачених
законом заходів до всебічного, повного
й об'єктивного з'ясування обставин, від
яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП
залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
що підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясовувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника.

Пунктом 19 вказаної постанови
визначено, що судам слід мати на увазі,
що зменшення розміру шкоди, що підлягає
покриттю працівником, допустиме лише у
виключних випадках при наявності
зазначених у ст. 137 КЗпП умов, які
мають бути підтверджені ретельно
перевіреними в судовому засіданні
доказами, з обов'язковим викладенням у
рішенні мотивів зниження суми, яка
стягується.

До конкретної обстановки, за якої було
заподіяно шкоду, слід відносити
обставини, що перешкоджали
працівникові виконувати належним
чином покладені на нього обов'язки,
зокрема, відсутність нормальних умов
зберігання матеріальних цінностей,
неналежна організація праці. Разом з
тим необхідно враховувати, чи приймав
працівник залежні від нього заходи до
запобігання шкоди.

Однак, суд апеляційної інстанції на
порушення вимог 212 - 214, 316 ЦПК
України на зазначені положення закону
уваги не звернув, роз'яснень наданих у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 29 грудня 1992 року № 14
«Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» не врахував й взагалі
не вмотивував й не обґрунтував свого
висновку щодо зменшення розміру
відшкодування шкоди, завданої
незаконним звільненням працівника, не
зазначивши при цьому виключних
обставин, за яких можливе таке
зменшення.

Таким чином, апеляційний суд не виконав
своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303,
304, 316 ЦПК України й дійшов передчасного
висновку щодо часткового задоволення
позовних вимог.

За таких обставин ухвалене судом
апеляційної інстанції судове рішення
не можна вважати законним та
обґрунтований й воно підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу виконуючого обов'язки
прокурора м. Суми в інтересах держави в
особі Сумського державного
педагогічного університету ім. А.С.
Макаренка задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської
області від 10 вересня 2014 року
скасувати.

Справу передати на новий апеляційний
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.П.
Касьян

Судді:

Т.П.
Дербенцева

С.О.
Карпенко

Д.О.
Остапчук

В.О.
Савченко