Справа № 206/5620/14-ц
Провадження № 4-с/206/30/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014
року
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська

в складі:

головуючого
судді:
Маштак
а К.С.

при
секретарі:
Ві
ткалові А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську скаргу ОСОБА_1 на дії
державного виконавця Самарського
відділу державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції ОСОБА_2 в порядку ст.
383 ЦПК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Самарського районного суду м.
Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 зі
скаргою на дії державного виконавця
Самарського ВДВС ДМУЮ ОСОБА_2 в порядку
ст. 383 ЦПК України. В обґрунтування
скарги ОСОБА_1 зазначив, що 10 липня 2014
року державним виконавцем Самарського
ВДВС ДМУЮ ОСОБА_2 було відкрито
провадження за виконавчим листом №
2-470/11, виданим Самарським районним
судом м. Дніпропетровська 12 травня 2011
року, строк пред’явлення до виконання
якого встановлений до 24 березня 2012
року. Відкриття виконавчого
провадження № 43959319 порушує права
заявника. Даний виконавчий лист вже був
повернутий стягувачу у липні 2013 року.
Стягувач АТ «Ощадбанк» під час першого
пред’явлення виконавчого листа у 2013
році, не звертався до суду за
поновленням строку для пред’явлення
виконавчого листа. Однак замість
відмови у відкритті виконавчого
провадження виконавчий лист було
повернуто стягувачеві. Підставою для
повернення був п. 2 ст. 47 ЗУ «Про
виконавче провадження», що не
відповідає дійсності, оскільки
скаржник володіє ? частиною будинку № 46
по вул. Єловій у м. Дніпропетровську з
2004 року. Тобто, державним виконавцем
Ліговченко К.Ю. було неправомірно
відкрито виконавче провадження після
спливу строків для пред’явлення
виконавчого листа та неправомірно
визначені підстави для повернення
виконавчого листа. На пред’явлення
виконавчого листа до
Красногвардійського ВДВС ДМУЮ
правомірно відмовлено у відкритті
виконавчого провадження 25 червня 2014
року з підстав пред’явлення
виконавчого документу до органу ДВС не
за місцем або не за підвідомчістю
виконання рішення. Державним
виконавцем Більчуком О.А. не було
перевірено строків для пред’явлення
виконавчого документу, а також заява
про відкриття виконавчого провадження,
яка надійшла від стягувача – АТ
«Ощадбанк» 08.07.2014 року, не містить
доказів того, що строк для
пред’явлення виконавчого листа
поновлювався Самарським районним
судом м. Дніпропетровська після його
спливу 24.03.2012 року. Однак держаний
виконавець ОСОБА_2 виніс постанову про
відкриття виконавчого провадження від
10.07.2014 року. Також було винесено
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони його відчуження
від 10.07.2014 року, чим порушено права та
охоронювані законом інтереси заявника.
ОСОБА_2 накладено арешт на ? частину
будинку, розташованого по вулиці
Єловій, 46 у м.Дніпропетровську,
вартість якого перевищує суму
стягнення у розмірі 87274,82 грн. Заявник
дізнався про наявність відкритого
виконавчого провадження щодо нього 17
липня 2014 року під час ознайомлення з
матеріалами виконавчого провадження
ВП №43959319, про яке його повідомили
шляхом вручення 16.07.2014 року виклику
державного виконавця. 24 липня 2014 року в
межах строків для оскарження дій
державного виконавця був поданий
адміністративний позов до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду, але 16 серпня 2014
року було отримано ухвалу про відмову в
відкритті провадження від 28 липня 2014
року, у якій ОСОБА_1 рекомендовано
звернутись до суду в порядку
цивільного судочинства. Заявник
просить поновити строк для подання
скарги, визнати дії державного
виконавця щодо відкриття виконавчого
провадження такими, що суперечать ст. 24,
26 Закону України «Про виконавче
провадження», зобов’язати державного
виконавця скасувати постанови про
відкриття виконавчого провадження та
про арешт майна божника та оголошення
заборони на його відчуження.

Заявник та представник заявника в
судовому засіданні скаргу підтримали,
просили задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на обставини викладені в
скарзі.

Представник Самарського ВДВС ДМУЮ
державний виконавець Більчук О.А.
заперечував проти задоволення скарги,
з підстав викладених у письмових
запереченнях (а.с. 13-15).

Вислухавши пояснення та доводи
учасників процесу, вивчивши та
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.07.2014 року
стягувач звернувся до Самарського ВДВС
ДМУЮ із заявою про відкриття
виконавчого провадження та накладення
арешту на майно боржника (а.с. 9, 18).

10 липня 2014 року державним виконавцем
Самарського ВДВС ДМУЮ ОСОБА_2 було
відкрито провадження за виконавчим
листом № 2-470/11, виданим Самарським
районним судом м. Дніпропетровська 12
травня 2011 року строк пред’явлення до
виконання якого встановлений до 24
березня 2012 року (а.с. 7, 24).

З виконавчого листа, а саме, з відміток
державного виконавця про виконання
рішення вбачається, що 08.07.2013 року даний
виконавчий лист було повернено
державним виконавцем відповідно до п. 2
ст. 47 Закону України «Про виконавче
провадження» (а.с. 5, 19-20).

Також, 25.06.2014 року стягувачу було
відмовлено у прийняті виконавчого
листа до виконання відповідно до п. 4 ст.
26 Закону України «Про виконавче
провадження» (а.с. 5, 19-20).

Постановою від 10.07.2014 року державним
виконавцем Більчуком О.А. було
накладено арешт на все рухоме і не
рухоме майно, що належить боржнику (а.с.
8, 30).

17.07.2014 року винесено постанову про
стягнення з боржника виконавчого збору
у розмірі 8727,48 (а.с. 26).

28 липня 2014 року ухвалою
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду ОСОБА_1 було
відмовлено у відкритті провадження за
його адміністративним позовом (а.с. 10).

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України
«Про виконавче провадження» строки
пред’явлення виконавчого документа до
виконання перериваються у зв’язку з
пред’явленням виконавчого документа
до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України
«Про виконавче провадження» після
переривання строку пред’явлення
виконавчого документа до виконання,
перебіг строку поновлюється. Час, що
минув до переривання строку, до нового
строку не зараховується.

Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про
виконавче провадження» у разі
повернення виконавчого документа
стягувачу у зв’язку з неможливістю в
повному обсязі або частково виконати
рішення в строк пред’явлення
виконавчого документа до виконання,
після переривання встановлюється з дня
його повернення, а в разі повернення
виконавчого документу у зв’язку із
встановленою законом забороною щодо
звернення стягнення на майно чи кошти
боржника, а також проведення інших
виконавчих дій стосовно боржника – з
моменту закінчення дії відповідної
заборони.

Згідно ст. 124 Конституції України
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов’язковими до
виконання на всій території України.

Статтею 14 ЦПК України передбачено, що
судові рішення, що набрали законної
сили, обов’язкові для всіх органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України.
Невиконання судового рішення є
підставою для відповідальності,
встановленої законом.

Відповідно до статті 5 Закону України
«Про виконавче провадження» вимоги
державного виконавця щодо виконання
рішень обов'язкові для всіх органів,
організацій посадових осіб, фізичних і
юридичних осіб. Невиконання законних
вимог державного виконавця тягне за
собою відповідальність згідно з
законом.

Згідно зі ст. 57 Закону України «Про
виконавче провадження», арешт майна
боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення. Арешт накладений шляхом
винесення постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження.

При розгляді даної скарги, суд також
звертає увагу на те, що у рішенні від 27
листопада 2008 року у справі «Крутько
проти України» (№2), Європейський суд з
прав людини зазначив, що провадження в
суді та виконавче провадження є
відповідно першою і другою стадіями
одного провадження (див. «Скордіно
проти Італії» (Scordino v. Italy) (no.1) (GC), no. 36813/97,
п.197 ЄСПЛ 2006). Таким чином, виконавче
провадження не має бути відокремлене
від судового, і ці обидва провадження
мають розглядатися як цілісний процес
(див. «ОСОБА_3 проти Португалії» (Estima Jorge
v. Portugal), рішення від 21 квітня 1998 року,
Reports of Judgments and Decisions 1998*II, п. 35, та «Сіка
проти Словакії» (Sica v. Slovakia), №2132/02, пп.
24-27, 13 червня 2006 року).

Застосовуючи процедуру «пілотного
рішення» у справі «ОСОБА_4 проти
України» (рішення від 15 жовтня 2009 року,
остаточне від 15.01.2010 року) Європейський
суд з прав людини знову констатував, що
право на суд, захищене статтею 6, було б
ілюзорним, якби національна правова
система Високої Договірної Сторони
дозволяла, щоб остаточне, обов’язкове
для виконання судове рішення
залишалося невиконаним на шкоду
будь-якій зі сторін (див. рішення у
справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v.
Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of
Judgments and Decisions 1997-II).

Ефективний доступ до суду включає
право на виконання судового рішення
без невиправданих затримок (див.
рішення у справі «ОСОБА_5 проти Італії»
( Immobiliare Saffi v. Italy), (GC), №22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).
У такому самому контексті відсутність
у заявника можливості домогтися
виконання судового рішення, винесеного
на його користь, становить втручання у
право на мирне володіння майном, як це
передбачене першим реченням першого
пункту статті 1 Протоколу №1 (див.
рішення у справі Войтенка, п. 53).

Відповідно, необґрунтовано тривала
затримка у виконанні обов’язкового
для виконання судового рішення може
становити порушення Конвенції (див.
рішення у справі «Бурдов проти Росії»,
№ 59498/00, ECHR 2002-III). Обґрунтованість такої
затримки має оцінюватися з
урахуванням, зокрема, складності
виконавчого провадження, поведінки
самого заявника та компетентних
органів, а також суми і характеру
присудженого судом відшкодування (див.
рішення у справі «Райлян проти Росії»
(Raylyan v. Russia), № 22000/03, п. 31, від 15 лютого 2007
року)

Виконання судового рішення це
остаточна стадія цивільного
судочинства у процесі реалізації
захисту цивільних прав, тому
невиконання судових рішень на користь
банківських установ, що є остаточними,
обов’язковими для виконання, є
порушенням права на справедливий суд,
яке захищено ст. 6 ч. 1 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод.

Судом роз’яснювались учасникам
процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 137
ЦПК України та наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій, а також
те, що суд розглядає цивільні справи в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь справі, при цьому суд
приймає до розгляду тільки ті докази,
які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об’єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Перевіривши та з’ясувавши всі
обставини справи та оцінюючи усі
наявні докази по справі, досліджені в
судовому засіданні в їх сукупності,
аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини справи,
суд приходить до висновку про
безпідставність вимог ОСОБА_1 оскільки
його доводи та доводи його
представника не ґрунтуються на вимогах
закону та не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні та
не підтверджені належними та
допустимими доказами.

Разом з тим доводи представника
Самарського ВДВС ДМУЮ, знайшли своє
підтвердження в судовому засіданні,
узгоджуються з письмовими доказами,
які містяться в матеріалах виконавчого
провадження (а.с. 16-44) та повністю
спростовують надумані та
необґрунтовані доводи скаржника.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України,
учасники виконавчого провадження та
особи, які залучаються до проведення
виконавчих дій, мають право звернутися
до суду зі скаргою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судового
рішення, ухваленого відповідно до
цього Кодексу, порушено їх права чи
свободи.

Вказана норма права чітко передбачає
право особи на оскарження дій чи
бездіяльності державного виконавця
під час виконання судового рішення.

За таких обставин, розглядаючи справу
в межах наданих суду доказів, суд
приходить до висновку, що посадовими
особами Самарського ВДВС ДМУЮ при
виконанні ними судового рішення про
стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 в
порядку виконавчого провадження, не
були порушенні вимоги Закону України
«Про виконавче провадження» та самого
факту порушення норм чинного
законодавства посадовими особами
державної виконавчої служби
скаржником не доведено.

Крім того, як вбачається зі змісту ст. 385
ЦПК України скаргу може бути подано до
суду у десятиденний строк з дня, коли
особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення її прав чи
свобод. Пропущений з поважних причин
строк для подання скарги може бути
поновлено судом.

Як вбачається зі скарги, ОСОБА_1
оскаржує дії посадових осіб
Самарського ВДВС ДМУЮ про які він
дізнався 17 липня 2014 року, при цьому
скаргу подано до суду 22 серпня 2014 року,
тобто із значним порушенням
встановленого законом строку.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року при вирішенні
питання про поновлення строку на
подання скарги на рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби суд має виходити з
того, що у відповідному законодавстві
не міститься перелік таких поважних
причин, їх з'ясовують у кожному
конкретному випадку залежно від
обставин справи.

Однак, заявником та представником
заявника не було наведено дійсно
поважних причин пропуску строку для
подання скарги, а юридична
неграмотність та необізнаність
заявника не може вважатися поважною
причиною пропуску строку, тому суд
також не вбачає поважних причин для
поновлення пропущеного строку.

Виходячи з вищенаведених обставин
справи, а також діючого матеріального
закону, з урахуванням загальних засад
цивільного судочинства відповідно до
п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України,
а саме: справедливості,
добросовісності та розумності, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
скарги дії державного виконавця
Самарського відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції ОСОБА_2 в
порядку ст. 383 ЦПК України під час
виконання судового рішення необхідно
відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 383, 384, 385, 387, 388 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії
державного виконавця Самарського
відділу державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції ОСОБА_2 в порядку ст.
383 ЦПК України під час виконання
судового рішення, ухваленого по
цивільній справі – відмовити в повному
обсязі.

Ухвалу може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Самарський районний суд
міста Дніпропетровська протягом п'яти
днів з дня її проголошення. У разі якщо
ухвалу було постановлено без участі
особи, яка її оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом п'яти днів з
дня отримання копії ухвали.

Головуючий
суддя:

К.С. Маштак