Ухвала

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика
П.О.,

суддів:
Євграфової Є.П.,
Журавель В.І.,

Завгородньої
І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_6, про визнання недійсним
договору дарування та визнання дійсним
договору купівлі-продажу, за
касаційними скаргами ОСОБА_4 та
приватного нотаріуса Гуляйпільського
районного нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_6 на рішення
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області від 12 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 10 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_6, про визнання недійсним
договору дарування та визнання дійсним
договору купівлі-продажу на підставі
ст. 235 ЦК України, посилаючись на те, що з
26 жовтня 1996 року перебуває у шлюбі з
ОСОБА_4, у липні 2010 року між ОСОБА_5 та
його дружиною укладений договір
дарування 6,66 % статутного капіталу
(фонду) Товариства з обмеженою
відповідальністю «Приютне» (далі - ТОВ
«Приютне»), вчинений з метою приховати
договір купівлі-продажу.

Посилаючись на ст. 65 СК України, вважав,
що правочин укладено без його згоди як
одного з подружжя, просив визнати
недійсним договір дарування частки у
статутному капіталі товариства,
укладений 14 липня 2010 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, належної останньому 6,66 %
статутного капіталу (фонду) ТОВ
«Приютне», посвідчений приватним
нотаріусом Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_6, та визнати дійсним
прихований договір купівлі-продажу
частки у статутному капіталі
товариства, укладений 14 липня 2010 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, належної йому 6,66 %
статутного капіталу (фонду) ТОВ
«Приютне», посвідчений приватним
нотаріусом Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_6

Рішенням Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 12
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 10 червня 2014 року, позов
задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування
частки у статутному капіталі
товариства, укладений 14 липня 2010 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, належної йому 6,66 %
статутного капіталу (фонду) ТОВ
«Приютне».

У решті позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4
просить зазначені судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права, справу передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Приватний нотаріус Гуляйпільського
районного нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_6 у
касаційній скарзі просить зазначені
судові рішення скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає
задоволенню, а касаційна скарга
приватного нотаріуса Гуляйпільського
районного нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_6 -
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі
судові рішення не відповідають.

Суд, задовольняючи позов частково та
визнаючи недійсним договір дарування з
огляду на положення ст. 235 ЦК України,
виходив з доведеності його укладання
на приховання договору купівлі-продажу
6,66 % статутного капіталу (фонду) ТОВ
«Приютне».

З такими висновками погодитись не
можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або у порядку спадкування.

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту. Об'єктом права спільної
сумісної власності є заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані одним із подружжя. Якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Виходячи зі змісту ч. ч. 2, 3 ст. 61 СК
України, якщо вклад до статутного
капіталу господарського товариства
зроблено за рахунок спільного майна
подружжя, в інтересах сім'ї, той із
подружжя, хто не є учасником
товариства, має право на поділ
одержаних доходів. Таким чином, інший
із подружжя, який не є учасником
товариства, має право на компенсацію
вартості частини спільних коштів, які
були використані одним із подружжя для
внесення вкладу до статутного
капіталу. Отже, правові підстави
набуття права власності на частку у
товаристві одним із подружжя впливають
на майнові права іншого подружжя.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» за
удаваним правочином (стаття 235 ЦК)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені статтею 216 ЦК,
можуть застосовуватися тільки у
випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

У резолютивній частині рішення суд має
вказати, який правочин сторони
насправді вчинили та його істотні
умови, як це передбачено ст. 235 ЦК
України.

Отже, за змістом ст. 235 ЦК України,
навіть встановивши, що правочин є
удаваним й фактично відбулася
купівля-продаж, а не дарування, суд може
визнати недійсним саме прихований
правочин за наявності відповідних
підстав.

Визнавши договір дарування з підстав
порушення права на переважне придбання
частки у спільній частковій власності
(ст. 362 ЦК України), суд наведеного до
уваги не взяв та фактично визнав
недійсним удаваний правочин з підстав,
що стосуються правочину, який сторони
насправді вчинили.

Питання про недійсність прихованого
правочину, а саме: договору
купівлі-продажу, позивач не порушував,
тим більше з підстав, передбачених ст.
362 ЦК України.

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК
України на зазначене уваги не звернув,
пояснень відповідачів та третьої особи
в достатньому обсязі не перевірив, не
визначився із характером спірних
правовідносин, не надав їм оцінки та не
вирішив, яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду
першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Касаційну скаргу приватного нотаріуса
Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 12
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області
від 10 червня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: Є.П.
Євграфова

В.І.
Журавель

І.М.
Завгородня

Ю.Г.
Іваненко