Ухвала

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,
Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора
Шевченківського району м. Львова в
інтересах держави в особі Львівської
міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті
особи: відділ Держземагенства м.
Львова, Рясне-Руська сільська рада
Яворівського району Львівської
області, приватний нотаріус
Яворівського районного нотаріального
округу Львівської міської ради ОСОБА_3,
про визнання недійсним договору
дарування земельної ділянки, визнання
нечинним державного акта на право
власності на земельну ділянку,
витребування земельної ділянки та
зобов'язання до вчинення дій, за
касаційною скаргою прокурора
Львівської області на рішення
апеляційного суду Львівської області
від 18 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року прокурор
Шевченківського району м. Львова
звернувся до суду в інтересах держави в
особі Львівської міської ради до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору дарування земельної ділянки,
визнання нечинним державного акта на
право власності на земельну ділянку,
витребування земельної ділянки та
зобов'язання до вчинення дій.

Позовні вимоги мотивував тим, що
заступник начальника відділу
земельних ресурсів у Яворівському
районі Львівської області, неналежно
виконуючи свої обов'язки, за
відсутності технічної документації до
державного акта серії ЛВ № 7189 від 18
грудня 1997 року на право власності
ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1999
га, що розташована на території
Рясне-Руської сільської ради
Львівської області, склав та підписав 06
листопада 2007 року довідки № 964 «Про
визначення нормативної грошової
оцінки земельної ділянки» та довідку №
963 «Про обмеження та обтяження на
використання земельної ділянки», що в
подальшому призвело до незаконного
переоформлення права власності на
вказану земельну ділянку й спричинило
Львівській міській раді шкоду в
розмірі 1 093 210 грн.

Також прокурор зазначав про
відсутність будь-якої технічної
документації, необхідної для видачі
державного акта на право власності на
земельну ділянку на ім'я ОСОБА_2, яка в
подальшому подарувала її ОСОБА_1

Крім того, спірна земельна ділянка
відноситься до земель міста Львова, що
позбавляє Рясне-Руську сільську раду
Яворівського району вирішувати
питання про її передачу у приватну
власність.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 07 травня 2014 року
позов задоволено частково.

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯД № 520633 від 29 вересня 2008 року,
виданий на ім'я ОСОБА_1

Витребувано земельну ділянку площею
0,1999 га кадастровий №
:11:005:0020 у ОСОБА_1

Зобов'язано ОСОБА_1 повернути вказану
земельну ділянку у розпорядження
Львівської міської ради.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 18 серпня 2014 року,
зазначене рішення районного суду
скасовано й в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі прокурор Львіської
області просить рішення апеляційного
суду скасувати й залишити в силі
рішення суду першої інстанції, що було
помилково скасовано, мотивуючи свою
вимогу неправильним застосуванням
судом норм матеріального права і
порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, з таких підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи рішення районного суду й
відмовляючи в задоволенні позовних
вимог прокурора, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що на час
укладення договору дарування спірної
земельної ділянки, ОСОБА_2 була
законним її власником й мала право
розпоряджатися нею на власний розсуд,
унаслідок чого інтереси Львівської
міської ради не були порушені, до
земель якої вказана земельна ділянка
не належить.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна виходячи з
наступного.

Судами встановлено, що рішенням
Рясне-Руської сільської ради
Яворівського району Львівської
області від 19 грудня 1994 року № 112 ОСОБА_2
передано у приватну власність земельну
ділянку площею 0,1999 га, розташовану на
території Рясне-Руської сільської ради
Яворівського району Львівської
області.

На підставі вказаного рішення
відповідачу видано державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЛВ № 7189.

06 листопада 2007 року між відповідачами
було укладено договір дарування
вказаної земельної ділянки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор
Шевченківського району м. Львова
зазначав, що ОСОБА_2 не мала права
відчужувати спірну земельну ділянку, а
тому ОСОБА_1 набув її незаконно й
безпідставно.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Суд апеляційної інстанції на порушення
вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України на
зазначені положення закону уваги не
звернув й не надав належної правової
оцінки правовідносинам, що виникли між
сторонами, й не визначився з правовою
нормою, що підлягає застосуванню до
них.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України,
власник земельної ділянки може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, положеннями ст. 16 ЦК
України передбачено, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу, зокрема,
способами визнання правочину
недійсним, відновлення становища, яке
існувало до порушення, а за положеннями
ст. 387 цього ж Кодексу власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним.

При цьому випадки витребування майна
власником від добросовісного набувача
обмежені й можуть мати місце за умови,
що майно вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно, поза
їх волею.

Отже, за наявності чинного договору
дарування, витребування майна не є
правильним способом захисту
порушеного права позивача.

Згідно з положеннями ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь - яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Статтею 16 ЦК України визначено, що
способами захисту цивільного права
може бути визнання правочину
недійсним, припинення правовідношення,
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

За правилами ст. 155 ЗК України у разі
видання органом виконавчої влади або
органом місцевого самоврядування акта,
яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним, а збитки, завдані власникам
земельних ділянок внаслідок видання
зазначених актів, підлягають
відшкодуванню в повному обсязі
органом, який видав акт.

Звертаючись до суду з даним позовом,
прокурор Шевченківського району м.
Львова, крім іншого, посилався на те, що
досудовим слідством у кримінальній
справі встановлено, що на підставі
рішення Рясне-Руської сільської ради
Яворівського району Львівської
області від 19 грудня 1994 року № 112
земельні ділянки надавалися у
власність іншим особам, ОСОБА_2 земля у
власність не надавалась, державний акт
на право приватної власності на землю
їй не видавався.

Вважаючи, що вказаний факт підтверджує
безпідставність набуття спірної
земельної ділянки ОСОБА_1, прокурор
просив визнати нечинним державний акт
на право власності на земельну ділянку,
виданий 29 вересня 2008 року на ім'я
відповідача.

Однак, апеляційний суд такі доводи
позивача належним чином не перевірив,
не з'ясував чи вирішувалося питання про
надання у власність ОСОБА_2 земельної
ділянки Рясне-Руською сільською радою
Яворівського району Львівської
області при прийнятті рішення від 19
грудня 1994 року № 112.

Крім того, поза увагою суду апеляційної
інстанції залишився той факт, що
прокурором не заявлялися вимоги про
визнання недійсним державного акта на
право власності на землю, виданого на
ім'я ОСОБА_2

Отже, обраний прокурором спосіб
захисту державних інтересів шляхом
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку та
вилучення останньої з незаконного
володіння відповідача ОСОБА_1 не
відповідає вимогам ч. 3 ст. 152 ЗК України,
яка передбачає способи захисту права
власності на земельну ділянку, перелік
яких є вичерпним.

Таким чином, судом не встановлено
характер спірних правовідносин, не
з'ясовано всіх обставин справи, не
досліджено всіх доказів та не надано їм
належної правової оцінки, проте
з'ясування таких обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Ураховуючи вищенаведене, апеляційний
суд не виконав своїх обов'язків,
визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України й
дійшов передчасного висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
позовних вимог.

За таких обставин ухвалене судом
апеляційної інстанції судове рішення
не можна вважати законним та
обґрунтований й воно підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу прокурора Львівської
області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 18 серпня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий апеляційний
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.П. Касьян

Судді:
Т.П. Дербенцева

С.О.
Карпенко

Д.О.
Остапчук

В.О.
Савченко