АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:
головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Махлай Л.Д., Шиманського В.Й.

при секретарі - Перевузнику П.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
заочне рішення Дніпровського
районного суду міста Києва від 09 квітня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року позивач звернувся
до суду із позовом на обґрунтування
якого зазначив, що надав відповідачу у
позику 25 червня 2011 року 80 000 доларів США
строком до 01 вересня 2011 року про що
відповідач склав письмову розписку.

13 листопада 2012 року ОСОБА_1 написав
розписку про наявність боргу в сумі 105
000 доларів США, з яких 80 000 доларів США
раніше запозичені гроші і 25 000 доларів
США як сума втрат кредитора від
неповернення позики. Додатково
позичальник в розписці зазначив, що у
випадку неповернення вчасно грошей має
зобов'язання сплачувати за кожний день
прострочення 10%.

Відповідач не повернув борг, тому
позивач просив стягнути із відповідача
на свою користь: 28 954 642.50 грн. боргу за
розпискою, судові витрати покласти на
відповідача. (т. 1 а.с. 1-32)

Заочним рішенням Дніпровського
районного суду міста Києва від 09 квітня
2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення боргу за договором позики
задоволено. (т.1 а.с. 80, 82-84).

В апеляційній скарзі відповідач
посилався на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просив рішення суду скасувати, визнав
заборгованість в сумі 637 840 грн. На
обґрунтування скарги зазначив, що суд
не з'ясував обставин та доказів, якими
відповідач обґрунтовував заперечення
проти заявленого позову і дійшов
помилкового висновку про задоволення
позову.(т. 1 а.с. 229-264)

В судовому засіданні
представник апелянта ОСОБА_3
підтримала скаргу і просила її
задовольнити, ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_4 заперечували проти
скарги і просили її відхилити.

Відповідач ОСОБА_1 до суду не
прибув про час та місце розгляду справи
був сповіщений врученням повістки його
представнику ОСОБА_3.(т. 2 а.с.45-46)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2
ст. 305 ЦПК України колегія суддів
визнала повідомлення належним, а
неявку такою, що не перешкоджає
апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, обговоривши
доводи сторін, скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, судова колегія дійшла висновку,
що апеляційну скаргу слід задовольнити
частково враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку саму суму коштів
(суму позики).

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти в
такій самій сумі, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку,
встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК
України).

Судом встановлено, що 13 листопада 2012
року ОСОБА_1 написав розписку за
змістом якої зазначив, що раніше
отримані від ОСОБА_2 у позику гроші в
сумі 105 000 доларів зобов'язується
повернути до 1.12.2012 року, а у випадку
неповернення зобов'язаний сплачувати
за кожен день прострочення в розмірі 10%.
(т.1 а.с.14 т.2 а.с.48-49)

07 грудня 2012 року ОСОБА_1 надав розписку
про зобов'язання повернути борг до 22
грудня 2012 року.(т. 1 а.с. 15 т. 2 а.с. 49)

Факт написання розписки і отримання за
нею від ОСОБА_2 80 000 доларів США
відповідач ОСОБА_1 не заперечував і в
поданих до суду письмових заявах.(т. 1
а.с. 193 )

При цьому сторонами не заперечувався
той факт, що за вищевказаною розпискою
ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 у позику 80 000
доларів США, а 25 000 доларів США
позикодавцем позичальнику фактично не
передавались та були визначені як сума
втрат, понесених позикодавцем з
причини несвоєчасного повернення
позичальником суми позики.

Позивач ОСОБА_2 в позовній заяві не
заперечував безгрошовості позики за
розпискою від 13 листопада 2012 року в
розмірі 25 000 доларів США та висновок
районного суду про відсутність підстав
стягнення цієї суми із відповідача на
користь позивача сторони не
оскаржували.

Посилання апелянта на те, що отримані
гроші були визначені як інвестиції у
спільний бізнес спростовуються
письмовою розпискою за змістом якої
позичальник ОСОБА_1 визначив їх як
отримані у позику.(т. 1 а.с. 14 т. 2 а.с. 48)

До суду не надано доказів на
підтвердження виконання відповідачем
ОСОБА_1 боргових зобов'язань і
повернення грошей ОСОБА_2 як це
передбачено ст. 545 ЦК України.

За таких обставин та з огляду на
положення ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України і
фактичні обставини справи, які
сторонами визнані і не заперечувались,
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
підстав для стягнення із відповідача
на користь позивача 938 253.36 грн. суми
боргу в гривнях, яка дорівнює 80 000
доларів США(80 000 доларів США х 11.728167 грн.
встановлений НБ України курс долара
США відносно гривні на день ухвалення
рішення районного суду) отриманих
відповідачем у позику.

Згідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України,
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідач ОСОБА_5 не заперечував факт
написання ним в розписці від 13
листопада 2012 року умов сплати
неустойки у вигляді штрафу за
порушення грошового зобов'язання,
зазначив, що мав на увазі штраф у
розмірі 10% (десяти відсотків) річних,
посилаючись на те, що вказане положення
написано ним під впливом погроз та
примусу з боку позикодавця.(т. 1 а.с. 191-204,
233-234)

Посилання відповідача на недійсність
позики в частині визначення розміру
штрафних санкцій, як написаних
позичальником під впливом погроз та
примусу з боку позикодавця колегія
суддів відхилила, оскільки об'єктивних
доказів наявності таких на день
складання розписки позичальник не
надав та самостійних позовних вимог з
цього приводу в суді першої інстанції
не заявляв.

Оскільки письмовою розпискою за
порушення грошового зобов'язання
повернення переданих у позику грошей
передбачена неустойка у вигляді штрафу
у розмірі 10% за кожний день
прострочення, суд першої інстанції з
огляду на положення п. 1 ч. 2 ст. 258, ч.ч. 1, 2
ст. 549 ЦК України дійшов обґрунтованого
висновку про наявність підстав для
стягнення із відповідача на користь
позивача штрафу за несвоєчасне
виконання грошового зобов'язання в
межах річного строку позовної
давності.

Посилання апелянта на пропуск
позивачем строків позовної давності
спростовуються наявними у справі
доказами, тому колегія суддів визнала
такі посилання апелянта не спроможними
та відхилила.

Проте стягнувши із відповідача на
користь позивача 28 016 389.10 грн. (28 954 642.50
грн. загальна сума боргу - 938 253.36 грн.
борг за позикою) штрафу за несвоєчасне
виконання грошового зобов'язання за
договором позики, суд першої інстанції
не звернув увагу на те, що штраф значно
перевищує суму боргу. Відповідач в
заяві про перегляд заочного рішення та
апеляційній скарзі заявив про
надмірний розмір неустойки (штрафу),
визначений районним судом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК
України, розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення. За змістом вказаної
норми, зменшення розміру неустойки - це
право суду. Суд може прийняти рішення
про зменшення розміру неустойки як за
власною ініціативою, так і за
клопотанням відповідача.

Іншого законодавчого врегулювання
питання щодо встановлення
справедливого розміру неустойки за
прострочення виконання позичальниками
- фізичними особами грошових
зобов'язань у відносинах споживчого
кредитування, у т.ч. на виконання
рішення Конституційного суду України
від 11 липня 2013 року по справі N 7-рп/2013, на
час розгляду справи судом, не
встановлено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
зменшення розміру визначеної
позивачем неустойки, що підлягає
стягненню, враховуючи при цьому,
зокрема, занадто високий її розмір,
порівняно зі збитками позивача, яких
останній зазнав від прострочення
виконання зобов'язання, ступінь
виконання зобов'язання боржником, не
лише майнові, але і інші інтереси
сторін, які заслуговують на увагу та
визначила її в розмірі 350 000грн.

Визначивши саме такий розмір неустойки
у вигляді штрафу, колегія суддів
виходила з того, що письмова розписка
від 13 листопада 2012 року не містить
визначення - від якої саме суми (в
доларах США або гривнях та який розмір
цієї суми) має розраховуватись 10 % за
кожен день прострочення.(т. 2 а.с. 48)

Твердження позивача ОСОБА_2, що 10%
штрафу за кожен день прострочення має
розраховуватись від суми позики
містить припущення, оскільки за
змістом зазначеної розписки ОСОБА_1 не
брав такого грошового зобов'язання і
наявність останнього в визначеному
позивачем розмірі не визнав та
заперечував в суді.

При цьому колегія суддів зважила на
захист майнового права та інтересу
кредитора суми боргу в доларах США із
визначенням еквіваленту у гривні на
день ухвалення оскаржуваного рішення,
чим враховано інфляційні ризики,
можливість заявлення позивачем в
іншому провадженні вимог про стягнення
із відповідача процентів та 3% річних за
користування позикою та відсутність
інших об'єктивних даних негативних
наслідків для позивача через
прострочення виконання зобов'язання.

На підставі ст. 88 ЦПК України, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про стягнення
із відповідача на користь позивача 3441
грн. судового збору сплата якого
підтверджується квитанцією.(т. 1 а.с.1)

Інші доводи скарги цих висновків не
спростовують, тому колегія суддів їх
відхилила.

На підставі ч. 2 ст. 314 ЦПК України
рішення суду першої інстанції підлягає
зміні, апеляційна скарга задоволенню
частково.

Керуючись ст. 303, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 4
ч. 1 ст. 309, ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
міста Києва від 09 квітня 2014 року
змінити, зменшити стягнення з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 боргу за договором
позики із 28 954 642 (двадцять вісім
мільйонів дев'ятсот п'ятдесят чотири
тисячі шістсот сорок дві) грн. 50 коп. до 1
288 253(один мільйон двісті вісімдесят
вісім тисяч двісті п'ятдесят три) грн. 30
коп., зменшити загальну суму стягнення
з 28 958 083 (двадцять вісім мільйонів
дев'ятсот п'ятдесят вісім тисяч
вісімдесят три ) грн. 50 коп. до 1 291 694
(один мільйон двісті дев'яносто одна
тисяча шістсот дев'яносто чотири) грн. 30
коп.

В іншій частині рішення
Дніпровського районного суду міста
Києва від 09 квітня 2014 року залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили
негайно з моменту проголошення, але
може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста
Києва:
Б.Б.Левенець

Л.Д.Махлай

В.Й.Шиманський

Справа № 22-ц/796/11712/2014

Унікальний номер 755/29768/13-ц

Головуючий у першій інстанції
-ВиниченкоЛ.М.

Доповідач Левенець Б.Б.