Провадження № 2/522/3474/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 р.
м. Одеса

Приморський районний суд м.Одеси у
складі

головуючого судді - Домусчі Л.В.

при секретарі - Герасименко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської
області, Головного Управління
державної казначейської служби
України в Одеській області про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди та судового збору, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 в січні 2013 року
звернулась до Приморського районного
суду м.Одесси з позовом до Прокуратури
Одеської області, Головного Управління
державної казначейської служби
України в Одеській області про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди та судового збору, якій в процесі
розгляду справи уточнила у зв'язку з
збільшенням розрахунку(а.с.24 ).

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує
тим, що 25.01.2013 року за вх. № 314, із
посиланням на ст.214 КПК України, вона
звернулась із заявою до прокуратури
Одеської області, в якій просила
притягнути до кримінальної
відповідальності посадових осіб
прокуратури Одеської області за ст.364,
367, 382, 396 КК України за невиконання
постанов Березівського районного суду
Одеської області від 20.09.2011 року та
23.09.2011 року за укриття фактів скоєних
злочинів, зловживання владою та
посадовим становищем. Однак у
порушення норм КПК України, відомості
про вказаний в заяві злочин до Єдиного
реєстру досудових розслідувань не були
внесені, досудове розслідування не
розпочато. Позивачка звернулась до
суду із скаргою в порядку ст.303 КПК
України та ухвалою слідчого судді
Приморського районного суду м.Одеси
від 18.05.2013 року скаргу ОСОБА_1 на
бездіяльність прокуратури Одеської
області задоволено.

Крім того, позивач зазначає, що у
зв'язку з тим, що ухвалою слідчого судді
захищені її порушені прокуратурою
права, в неї виникло право на
відшкодування заподіяної їй шкоди. Для
звернення до прокурора нею були
понесені матеріальні витрати в сумі 48,
20 грн.

При цьому, позивачка вказала, що кошти,
які вона витрачала на поїздки до суду
та прокуратури, вона могла витратити на
утримання сім'ї та її доньки, яка
знаходиться на її утриманні. У зв'язку з
тим, що прокуратурою Одеської області
порушено її громадянські права та
права її доньки, позивачем заявлено
вимогу про стягнення з прокуратури
Одеської області моральної шкоди в
сумі в сумі 50 тис. грн. та судових
витрат пов'язаних із прибуттям до суду
та назад шляхом списання цих сум
Державною казначейською службою з
рахунків прокуратури Одеської області.

В судове засідання 05.02.2014р. ОСОБА_1 не
з'явилась, надала до суду заяву, в якій
просила розглянути справу та проводити
судове засіданні 05.02.2014 року за її
відсутністю.

В минулих судових засіданнях позивач
підтримала позов, надала копії
проїзних білетів від 25.01.2013р., 20.03.2013р.,
13.11.2013р., 27.11.2013р., 18.12.2013р. в
підтвердження свої витрат.

В судовому засіданні представник
відповідача прокуратури Одеської
області - Афанасьєва І.Г., яка діє за
довіреністю від 18.06.2012 року, позовні
вимоги не визнала, посилаючись на те що
вони є безпідставними та не
ґрунтуються на законі, у зв'язку з чим,
не підлягають задоволенню. При цьому
зазначила, що посадовими особами
прокуратури області неправомірних дій
відносно позивача не вчинялось, та з
урахуванням вимог статей 22 та 23 ЦК
України, збитків позивачу не завдано,
тому відсутні підстави для
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди. Щодо стягнення з
прокуратури судового збору, то сплата
судового збору за подання цієї
позовної заяви, є обов'язком саме
ОСОБА_1, яка є ініціатором подачі цієї
позовної заяви до Приморського
районного суду м. Одеси. З приводу
списання коштів з рахунків прокуратури
Одеської області, зазначила, що витрати
позивача належать до власних витрат
позивача, право на здійснення яких
належить лише позивачу, оскільки
прокуратура області у договірних
стосунках з позивачем не перебуває.

Водночас, у позовній заяві ОСОБА_1
зазначено, що прокуратурою області, як
на її думку, порушено також права її
доньки - ОСОБА_3, яка знаходиться на
утриманні у позивача, тоді як до суду з
цим позовом звернулась лише ОСОБА_1 і у
зв'язку з цим, позивачем у цій справі не
вважається та довіреність на
представництво її інтересів саме
ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутня.
Крім того, донька ОСОБА_3 є повнолітньою
особою та має здатність особисто
здійснювати свої цивільні
процесуальні права та обов'язки.

Представник Головного Управління
Державної казначейської служби в
Одеській області Костюк М.А., який діє
на підставі довіреності від 08.01.2014р., в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, у задоволені позову просив
відмовити в повному обсязі. При цьому
вказав, що позивачкою не наведено
жодного доказу про наявність
матеріальної шкоди, стосовно понесених
витрат позивачки пов'язаних з явкою до
суду в період розгляду інших справ, і
таки витрати не відносяться до
матеріальної шкоди, а є процесуальними
витратами. Також позивачкою взагалі не
надано будь-які документи, які б
підтверджують її право на
відшкодування моральної шкоди та
судових витрат, та які необхідні для
дослідження у судовому засіданні за
процесуальними нормами.

Суд ухвалив проводити розгляд справи
без участі позивача ОСОБА_1 в порядку
ст. 169 ЦПК України, оскільки її неявка не
перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши пояснення сторін, дослідив
матеріали справи та оглянувши
матеріали кримінальної справи за
скаргою №522/6825/13-к, суд приходить до
висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.01.2013 року за вх.
№ 314, із посиланням на ст.214 КПК України,
ОСОБА_1 звернулась із заявою до
прокуратури Одеської області, в якій
просила притягнути до кримінальної
відповідальності посадових осіб
прокуратури Одеської області за ст.364,
367, 382, 396 КК України за укриття фактів
скоєних злочинів, зловживання владою
та посадовим становищем, за
невиконання постанов Березівського
районного суду Одеської області від
20.09.2011 року по справ і № 4-77 (а.с. 7 справи
№ 522/6825/13-к) та від 23.09.2011 року № 4-81 (а.с. 5
справи № 522/6825/13-к), які були направлені
судом до прокуратури Одеської області.
(а.с. 9 справи № 522/6825/13-к).

З матеріалів кримінальної справи
№522/6825/13-к вбачається, що ОСОБА_1 20.03.2013р.
звернулась до Приморського районного
суду м.Одеси зі скаргою (в порядку ст.303
КПК України).

Позивачем надано суду в якості доказів
про матеріальну шкоду 2 чеки на
придбання білетів за 25.01.2013р. вартістю
по 12.10 грн. кожний на автобус, та 2 чеки
на придбання білетів за 20.03.2013р.
вартістю по 12.10 грн. кожний на автобус
(а.с.5).

Постановою слідчого судді
Приморського районного суду м.Одеси
від 18.05.2013 року скарга ОСОБА_1
задоволена та зобов'язано прокуратуру
Одеської області виконати вимоги ст.214
КПК України та внести до Єдиного
реєстру досудових розслідувань
відомості , які 25.01.2013 року за вх.№ 314
надійшли із заявою ОСОБА_1 відносно
посадових осіб прокуратури Одеської
області, які не виконали вимоги
Березівського районного суду Одеської
області від 20.09.2011р. та 23.09.2011р.

Зазначене також підтверджується і
матеріалами кримінальної справи за
скаргою ОСОБА_1 №522/6825/13-к.

Згідно позовних вимог позивачка
просить стягнути з прокуратури
Одеської області у зв'язку з
незаконними їх діями матеріальну шкоду
у розмірі 48 грн. 40 коп., судові витрати
пов'язані з прибуттям до суду у розмірі
108 грн. 36 коп., моральну шкоду у розмірі 50
000 грн. згідно ст.ст.22,23,1166,1167 ЦК
України.

Крім того, у матеріалах справи наявні
оригінали фіскальних чеків, з яких
вбачається, що позивачкою придбавались
квитки на автобуси міжміського
сполучення в межах Одеської області за
слідуючі дати 28.10.2013р. на 24,20 грн. (дата
подачі позову), 13.11.2013р.-24,20 грн.,
27.11.2013р.-24,20 грн., 18.12.2013р.- 35,76 грн., тобто
це дні, коли проводились судові
засідання.

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову шкоду визначені ст. 1166
ЦК України, відповідно до якої майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала; особа,
яка завдала шкоду, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоду завдано не з її вини. Вказана
стаття унормовує загальні підстави для
відшкодування шкоди в рамках
позадоговірних (деліктних) зобов'язань.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
особи відшкодовується особою, яка її
завдала.

Відповідно до ч. 1 ст.1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній чи
юридичній особі неправомірним
рішеннями, діями чи бездіяльністю
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Наявність такої шкоди, вини та
причинного зв`язку відповідно до
загальних засад змагальності
цивільного процесу, закріплених у ст.
ст. 10, 60 ЦПК України, підлягає доведенню
особою, що порушує питання про
відшкодування шкоди, на загальних
підставах.

Предмет та підстави позову визначає
саме позивач(ст..10,11 ЦПК України).

Саме на зазначені норми матеріального
права посилалась позивачка,
обґрунтовуючи свої позовні вимоги.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі внаслідок іншої, ніж
передбаченої в ч. ч. 1-5 цієї норми,
незаконної дії або бездіяльності чи
незаконного рішення органу дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури або суду, відшкодовується
на загальних підставах.

Таким чином, відповідальність органів
прокуратури в даному випадку
регулюється п. 6 ст. 1176 ЦК України та у
даному випадку вона може наступити
лише за наявності її винних дій по
відношенню до позивачки.

Наявність такої шкоди, вини та
причинного зв`язку відповідно до
загальних засад змагальності
цивільного процесу, закріплених у ст.
ст. 10, 60 ЦПК України, підлягає доведенню
особою, що порушує питання про
відшкодування шкоди, на загальних
підставах. За таких умов позивачу слід
було довести неправомірність та
протиправність дій щодо неї з боку
працівників прокуратури, наявності в
їх діях (бездіяльності) вини у
спричиненні моральної шкоди, чого в
даному випадку ОСОБА_1 зроблено не було.

Посилання позивачки на те, що
прокуратурою Одеської області, не
виконано рішення суду, до уваги не
приймаються, оскільки порядок
оскарження дій прокурора визначений в
кримінальному процесуальному
законодавстві в ст. 236 КПК України.

Таким чином позивачка фактично
скористалась своїми процесуальними
правами щодо звернення до органів
прокуратури та оскарження їх дій.

У зв'язку з зазначеним суд не вбачає
підстав для стягнення з прокуратури
матеріальної шкоди у розмірі 48,20 грн.

Згідно ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу
України, моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Так, п.п. З, 4, 5, 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4
"Про судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" роз'яснено, що під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Також у вищевказаній постанові
визначено, що відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
відповідно до ст. 1167 ЦК України
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Фактичною підставою для застосування
такого виду відповідальності є
наявність у діях особи складу
цивільного правопорушення, елементами
якого, з урахуванням особливостей,
передбачених ст. 1174 ЦК України є шкода,
протиправна поведінка та причинний
зв'язок між шкодою та протиправною
поведінкою. Відсутність хоча б одного з
цих же елементів виключає
відповідальність за заподіяну шкоду.

Зокрема, при вирішенні питання про
відшкодування шкоди з'ясуванню
підлягає підтвердження факту
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі
чи в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з
чого він при цьому виходить, а також
інші обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Деліктна відповідальність за
загальним правилом настає лише за
наявності вини заподіювача шкоди.
Шкода - це зменшення або знищення
майнових чи немайнових благ, що
охороняються законом. Протиправною є
поведінка, що не відповідає вимогам
закону або договору, тягне за собою
порушення майнових прав та інтересів
іншої особи і спричинила заподіяння
збитків. Причинний зв'язок як елемент
цивільного правопорушення виражає
зв'язок протиправної поведінки та
шкоди, що настала, при якому
протиправність є причиною, а шкода -
наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах
саме на позивача покладається
обов'язок довести наявність шкоди та її
розмір, протиправність поведінки
заподіювача шкоди та причинний зв'язок
такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, з огляду на положення ст. 1174 ЦК
України, що передбачають
відповідальність за завдану шкоду
незалежно від вини заподіювача,
позивач мав довести не тільки
протиправність поведінки відповідача,
а й наявність самої моральної шкоди та
причинний зв'язок між поведінкою
відповідача та заподіяною шкодою.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України,
розглядаючи спір, суд встановлює
фактичні обставини на підставі наданих
сторонами письмових або речових
доказів, пояснень свідків чи інших
передбачених законом фактичних даних.
При цьому, за правилами ч.3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається в
обґрунтування своїх вимог, або
заперечень.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди", у позовній заяві
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди має бути зазначено, в
чому полягає ця шкода, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
її заподіяно позивачеві, з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується.

Водночас, у позовній заяві ОСОБА_1 про
стягнення моральної шкоди, зазначено,
що прокуратурою області, порушено
також права її доньки - ОСОБА_3, яка
знаходиться на утриманні у позивача. Як
вбачається з матеріалів справи донька
ОСОБА_1 -ОСОБА_3 є повнолітньою особою та
не є позивачем. Тому суд вважає що
посилання на порушення прав її дочки є
безпідставними. Згідно з ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваний
прав, свобод чи інтересів. При цьому, це
право особа може здійснити як особисто,
так і через представника (ч. 1 ст. 38 ЦПК
України).

З огляду на те, що позивачкою не вказано
з яких міркувань вона виходила,
визначаючи розмір моральної шкоди у
розмірі 50 000 грн., не надано суду
належних доказів, які б свідчили про
тяжкість вимушених змін у її життєвих
стосунках, часу та зусиль, необхідних
для відновлення попереднього стану
тощо, суд доходить до висновку про
невиконання позивачкою обов'язку
доказування, встановленого ч. 1 ст. 60 ЦПК
України щодо цієї вимоги та
відсутність підстав для її
задоволення.

Крім того, у порушення вимог ч. 1 ст. 60
ЦПК України, позивачкою не доведено, що
витрати на транспортні квитки та
фіскальні чеки, які наявні у матеріалах
справи, будь-яким чином пов'язані із
діями відповідачів.

Таким чином, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позивачем не доведено винність та
протиправність дій відповідачів як
загальних підстав для відшкодування
шкоди, а також причинного зв'язку між
діями відповідачів та негативними
наслідками, що настали для позивача та
розмір шкоди, що підлягає
відшкодуванню.

Також позивач просила стягнути з
рахунка прокуратури Одеської області і
понесені нею судові витрати як
транспортні витрати при подачі позову
та явкою до суду.

При цьому позивачем не сплачувався
судовий збір.

Позивачкою надавався суду розрахунок
судових витрат, пов'язаних з прибуттям
до суду і назад, у розмірі 72,60 грн.
(28.10.2013р. на 24,20 грн. (дата подачі позову),
13.11.2013р.-24,20 грн., 27.11.2013р.-24,20 грн.(а.с. 24),
та який був уточнений позивачкою
29.01.2014р., на суму 108,36 грн.( за 18.12.2013 року
-35,76 грн.)

Відповідно до ст.79 ч.3 ПК України, до
витрат, пов'язаних з розглядом судової
справи, належать: 2) витрати на правову
допомогу; 3) витрати сторін та їх
представників, що пов'язані з явкою до
суду; 4) витрати, пов'язані із залученням
свідків, спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз; 5)
витрати, пов'язані з проведенням огляду
доказів за місцем їх знаходження та
вчиненням інших дій, необхідних для
розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з
публікацією в пресі оголошення про
виклик відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 ЦПК України
витрати, пов'язані з переїздом до
іншого населеного пункту сторін та їх
представників, а також найманням житла,
несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, та її представникові
сплачуються іншою стороною добові (у
разі переїзду до іншого населеного
пункту), а також компенсація за
втрачений заробіток чи відрив від
звичайних занять. Компенсація за
втрачений заробіток обчислюється
пропорційно від розміру
середньомісячного заробітку, а
компенсація за відрив від звичайних
занять - пропорційно від розміру
мінімальної заробітної плати (ч. 2 ст. 85
ЦПК України).

Зі змісту зазначених норм вбачається,
що витрати пов'язані з переїздом до
іншого населеного пункту стороні не
відшкодовуються.

Отже правові підстави для
відшкодування позивачу витрат
пов'язаних з явкою до суду відсутні.

З даного приводу суд зауважує, що сама
по собі необхідність прибуття
позивачки до судових засідань
обумовлена не протиправністю дій
прокуратури, а реалізацією її права на
оскарження постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи.

За викладених обставин суд вважає за
необхідне у задоволенні позову
-відмовити у повному обсязі у зв'язку з
недоведеністю заявлених вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
56, 121, 129 Конституції України, ст. 23, 1166,
1167, 1172, 1176 ЦК України, ст.ст 1, 3, 4, 5, 7, 13
Закону України "Про прокуратуру", ст.ст.
5, 8, 10, 15, 16, 60, 61, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до
Прокуратури Одеської області,
Головного Управління державної
казначейської служби України в
Одеській області про стягнення
матеріальної та моральної шкоди та
судового збору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України .

Суддя
Домусчі Л.В.05.02.2014