Номер провадження: 22-ц/785/9356/14
Головуючий у першій інстанції Гудіна
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Громіка Р.Д.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Желєзнові В.В.,

за участю: представника позивачки
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відповідача ОСОБА_5 та
його представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 13 травня 2014 року за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору,
Відділ громадянства і реєстрації
фізичних осіб ГУМВС України в Одеській
області, про надання згоди
неповнолітнім дитям на виїзд на
постійне проживання за кордон і видачу
дитячого проїзного документу,

в с т а
н о в и л а:

29 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 10 серпня 2001 року вона
зареєструвала з відповідачем ОСОБА_5
шлюб, рішенням Суворовського районного
суду м. Одеси від 13 жовтня 2011 року шлюб
розірваний. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них
народилась дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 -
син ОСОБА_8. Незважаючи на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 29 січня 2013 року про стягнення з
відповідача аліментів утримання
дітей, вона отримує їх нерегулярно, на
01 квітня 2014 року заборгованість по
аліментам складає 11278,76 грн. 06 квітня
2014 року вона зареєструвала шлюб з
ОСОБА_11 й переїхала проживати в м. Горно
Оряховиця Республіка Болгарія. Діти
залишились проживати з матір'ю
відповідача - ОСОБА_9, а потім з її
сестрою ОСОБА_10. Вона бажає забрати
дітей на постійне місце проживання до
Республіки Болгарія, але відповідач не
надає згоди на їх виїзд та не надає до
імміграційних служб відповідну
письмову заяву про дозвіл на виїзд за
межі України, що є перешкодою для їх
виїзду.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 150, 154, 155 СК України, позивачка ОСОБА_3
просила суд визнати безпідставною
відмову відповідача ОСОБА_5 надати
згоду неповнолітнім ОСОБА_7 та ОСОБА_5
на виїзд на постійне місце проживання
за кордон і видачу дитячого проїзного
документа та надати неповнолітнім
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 дозвіл на виїзд на
постійне місце проживання за кордон і
видачу дитячого проїзного документу
без такої згоди.

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_3 задоволено. Суд надав дозвіл на
виїзд за межі України неповнолітнім
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на постійне місце
проживання за кордон і видачу дитячого
проїзного документу без згоди та
супроводу батька ОСОБА_5 та стягнув з
відповідача ОСОБА_5 на користь держави
судовий збір в сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5
просить рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову,
мотивуючи тим, що рішення суду першої
інстанції є незаконним,
необґрунтованим, а саме, суд фактично
вирішив спір про визначення місця
проживання дітей й не врахував, що
позивачка не зверталась до нього з
проханням надати до імміграційних
служб відповідну письмову заяву про
дозвіл на виїзд дітей за межі України.

В запереченні на апеляційну скаргу
представник позивача - ОСОБА_4, просить
скаргу відхилити у зв'язку з
безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги відповідач ОСОБА_5,
пояснення на апеляцію представника
позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відповідача
ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
відповідача підлягає задоволенню за
таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
10 серпня 2001 року позивачка ОСОБА_3
(прізвище до шлюбу - ОСОБА_3)
зареєструвала з відповідачем ОСОБА_5
шлюб (а.с. 15), рішенням Суворовського
районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2011
року шлюб розірваний (а.с. 18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_8 (а.с.
16,17).

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 29 січня 2013 року з
відповідача на користь позивачки
стягнути аліменти на утримання дітей
(а.с. 20), на 01 квітня 2014 року
заборгованість по аліментам складає
11278,76 грн. (а.с. 22).

06 квітня 2014 року позивачка ОСОБА_3
зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 (а.с. 10-11),
переїхала проживати в м. Горно
Оряховиця Республіка Болгарія й бажає
забрати дітей на постійне місце
проживання до Республіки Болгарія.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
ОСОБА_5 з 2011 року не приймав участь у
вихованні й утриманні дітей.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції погодитися неможливо,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивачка ОСОБА_3 повинна була довести
в судовому засіданні належними та
допустимими доказами ті обставини, на
які вона посилалася як на підставу
своїх вимог, а саме те, що відповідач не
надає згоди на виїзд дітей за кордон та
не надає до імміграційних служб
відповідну письмову заяву про дозвіл
на виїзд дітей за межі України, що є
перешкодою для їх виїзду.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212,
213, 214 ЦПК України суд першої інстанції
не перевірив належним чином обставини,
що мають значення для правильного
вирішення спору, та не надав правильної
оцінки наявним справі доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному
випадку докази були досліджені судом
першої інстанції з порушенням норм
процесуального права, тому апеляційний
суд має законні підстави для
встановлення обставин, що мають
значення для справи, та дослідження й
оцінки наявних у справі доказів, а
також доказів, які додані до
апеляційної скарги.

Так, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази того, що відповідач не
надає згоди на виїзд дітей за кордон та
не надає до імміграційних служб
відповідну письмову заяву про дозвіл
на їх виїзд за межі України, що є
перешкодою для їх виїзду.

При розгляді справ про надання дозволу
на виїзд дитини за кордон без згоди та
супроводу одного із батьків необхідно
виходити з положень Закону України від
21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України» (далі - Закон про
порядок виїзду з України), Правил
оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 31 березня 1995 року
№ 231 (далі - Правила оформлення і видачі
паспорта), Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року, в редакції, затвердженій
постановою Кабінету Міністрів України
від 25 серпня 2010 року № 724 (далі - Правила
перетинання державного кордону), якими
передбачено можливість вирішення у
судовому порядку питання про виїзд
дитини за кордон без згоди та супроводу
одного із батьків.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону про
порядок виїзду з України, оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон.

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Проїзний документ дитини видається
органами внутрішніх справ за місцем
проживання дитини. Проїзний документ
на дитину оформляється терміном на три
роки або до досягнення нею 18-річного
віку.

Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил,
перетинання державного кордону для
виїзду за межі України громадян
України, які не досягай 16-річного віку,
виїзд за межі України громадян, які не
досягли 16-річного віку, у супроводі
одного з батьків або у супроводі осіб,
які уповноважені одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється у разі пред'явлення
оригіналу або нотаріально посвідченої
копії рішення суду про надання дозволу
на виїзд за межі України громадянина,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Виїзд за межі України громадян, які не
досягли 16-річного віку, у супроводі
одного з батьків або у супроводі осіб,
які уповноважені одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, якщо другий
з батьків не перебуває у пункті
пропуску через державний кордон; без
нотаріально посвідченої згоди другого
з батьків у разі пред'явлення
оригіналів або нотаріально
посвідченої копії рішення суду про
надання дозволу на виїзд за межі
України громадянина, який не досяг
16-річного віку, без згоди та супроводу
другого з батьків.

У судовому рішенні має бути посилання
на п. 2 Закону про порядок виїзду з
України, п.п. 2,4-2 Правил перетинання
державного кордону та пп. 16, 23 Правил
оформлення і видачі паспорта.

У разі встановлення судом необхідності
перебування дитини не в одній країні, а
в кількох протягом одного виїзду з
України, в резолютивній частині
рішення має бути вказівка на ці країни,
але суд першої інстанції не зазначив в
яку країну виїжджають діти.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, виконуючи
повноваження суду апеляційної
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про те, що позивачкою ОСОБА_3
не доведено в судовому засіданні те, що
відповідач порушує її права та права
дітей, надання за рішенням суду дозволу
на постійний виїзд дітей за кордон без
згоди батька суперечить нормам права,
які визначають рівність прав та
обов'язків батьків відносно виховання
дітей, чим фактично позбавив батька
можливості брати участь у вихованні
дітей та можливості спілкування з ними,
тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК
України її вимоги не підлягають
судовому захисту.

Суд першої інстанції не звернув уваги
на те, що при розірванні шлюбу 13 жовтня
2011 року не вирішувалось питання про
місце проживання дітей, що
підтверджується рішенням
Суворовського районного суду м. Одеси
від 13 жовтня 2011 (а.с. 18).

З матеріалів справи вбачається, що
після припинення шлюбних відносин діти
залишились проживати з матір'ю,
позивачкою ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1
(а.с. 30).

З травня 2013 року по травень 2014 року діти
проживали з батьком ОСОБА_5 за адресою:
Одеська область, Березівський район, с.
Маринове та навчались в Маринівської
ЗОШ І-ІІІ ступенів з вересня 2013 року по
травень 2013 року, що підтверджується
актом виконкому Маринівської
сільської ради від 01 липня 2014 року (а.с.
47).

За змістом ст. ст. 3, 9 Конвенції про
права дитинним від 20 листопада 1989 року,
яка набрала чинності для України 27
вересня 1991 року, в всіх діях щодо дітей,
у тому числі коли дитина розлучається з
одним з батьків, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченні інтересів дитини.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 155 СК
України здійснення батьками своїх прав
та виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності.

Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Згідно із ст. 160 СК України місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла
десяти років, визначається за спільною
згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце
проживання дитини, яка досягла
чотирнадцяти років, визначається нею
самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що,
якщо мати та батько, які проживають
окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким
із них буде проживати малолітня дитина,
спір між ними може вирішуватися судом.

При вирішенні спору щодо місця
проживання дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особисту
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частинами 4, 5, 6 ст. 19 СК
України при розгляді судом спорів щодо
участі одного з батьків у вихованні
дитини, місця проживання дитини,
позбавлення та поновлення
батьківських прав, побачення з дитиною
матері, батька, які позбавлені
батьківських прав, відібрання дитини
від особи, яка тримає її у себе не на
підставі закону або рішення суду,
управління батьками майном дитини,
скасування усиновлення та визнання
його недійсним обов'язковою є участь
органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, інших осіб,
які бажають проживати з дитиною, брати
участь у її вихованні, а також на
підставі інших документів, які
стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком
органу опіки та піклування, якщо він є
недостатньо обґрунтованим, суперечить
інтересам дитини.

Отже, суд першої інстанції фактично
вирішив у незаконний спосіб спір про
визначення місця проживання дітей.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси, у
спосіб, визначений законами України.

Таким чином, захист цивільних справ - це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення,
невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав. Загальний
перелік таких способів захисту
цивільних прав та інтересів
передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, суб'єкт порушеного права
може скористатися не будь-яким, а
конкретним способом захисту свого
права. Спосіб захисту порушеного права
частіше за все визначається
спеціальним законом, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про те, що права
позивачки у даному випадку не
підлягають захисту шляхом задоволення
позову про надання згоди неповнолітнім
дитям на виїзд на постійне проживання
за кордон і видачу дитячого проїзного
документу.

Порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, а саме, ст. ст. 10,
60, 212, 213, 214 ЦПК України, матеріального
прав, ст. ст. 19, 155, 160 СК України, Закону
України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України», Правил
оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 31 березня 1995 року
№ 231, Правил перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 27 січня 1995 року, в
редакції, затвердженій постановою
Кабінету Міністрів України від 25
серпня 2010 року № 724, є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції й ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити,
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 13 травня 2014 року скасувати
й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору, Відділ
громадянства і реєстрації фізичних
осіб ГУМВС України в Одеській області,
про надання згоди неповнолітнім дитям
на виїзд на постійне проживання за
кордон і видачу дитячого проїзного
документу, відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

Р.Д Громік

М.М. Драгомерецький