Справа № 495/2795/14-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

18 листопада 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

18 листопада 2014 року
м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області

у складі: головуючої одноособово судді
Чебан Н.В.,

при секретарі - Ткаченко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Білгород-Дністровському
Одеської області цивільну справу за
позовною заявою представника за
ордером ОСОБА_1, яка діє в інтересах
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна
подружжя , -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача 15.04.2014 року
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3
про розподіл майна подружжя,
посилаючись на те, що у період шлюбу, а
саме в грудні 1996 року сторони придбали
квартиру АДРЕСА_1. Позивач зазначає, що
у зв'язку із тим, що спільне життя з
відповідачем не склалося, рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 28.08.2007 року шлюб між сторонами
розірвано. Так як ОСОБА_3 влаштовував
постійні сварки, що негативно
відображалось на психологічному стані
їх дитини, позивачка була вимушена
виїхати разом з сином із квартири та
орендувати іншу. У зв'язку із тим, що
позивачці стало важко сплачувати
орендну плату, відповідач
відмовляється від будь-якої допомоги
та як стало відомо збирається продати
квартиру, що є предметом спільного
майна подружжя, позивач просить
суд:визнати за ОСОБА_2 право власності
на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Сторони у судове засідання не
з'явилися, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлялися
належним чином , причина неявки суду
невідома.

У відповідності до ст.169 ЦПК України
підстав для відкладення розгляду
справи не виявлено. Суд вважає за
можливе здійснити розгляд справи у
відсутність не з'явившехся осіб за
наявними в матеріалах справи доказами.

Вивчивши матеріали справи, ретельно
дослідивши надані докази, суд прийшов
до наступного.

Судом встановлено,що сторони з 26.10.1996
року перебували у шлюбі , який рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 28.08.2007 року було розірвано (а.с.6).

Згідно договору купівлі-продажу
квартири від 28.12.1992 року, Риболовецький
колгосп "Заря" Білгород-Дністровського
району Одеської області в особі Ляшук
Євгенія Ілларіоновича діючого за
довіреністю № 7 від 20.07.1992 року продав
ОСОБА_5 двокімнатну квартиру за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.35).

Згідно інформаційної довідки з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого
майна від 24.04.2014 року, у державному
реєстрі відсутні відомості про те, хто
є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.46).

Відповідно до вимог ст. 60 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

У відповідності до ч.1 ст.68 СК України,
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

В позовній заяві позивач вказує, що
квартира АДРЕСА_1 є спільною власністю
подружжя та придбана за період
проживання сторін у шлюбі.

Ураховуючи зміст заявлених позовних
вимог відповідно до правових норм та
положень ст. 60 ЦПК України позивачем не
надано доказів які підтверджують що
квартира АДРЕСА_1 є спільною власністю
подружжя.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статей 58, 59 ЦПК
України докази мають бути належними та
допустимими.

Позивачем суду не доведено, що квартира
АДРЕСА_1 набута подружжям за час шлюбу,
а отже вказане майно не може
враховуватись судом до складу спільної
сумісної власності подружжя.

Таким чином суд приходить до висновку,
що позивачем не надано належних та
допустимих доказів на обґрунтування
позовних вимог.

Відповідно до частини третьої ст. 212
Цивільного процесуального кодексу
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

На основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які посилався позивач як
на підставу позовних вимог,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні, оцінивши їх
належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин та
правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин, суд
дійшов висновку про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
представника за ордером ОСОБА_1, яка діє
в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
розподіл майна подружжя - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
через десять днів з моменту його
проголошення.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через Білгород-Дністровський
міськрайонний суд Одеської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя:
Н.В.Чебан