Справа № 344/8230/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2496/2014
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів:
Шалаути Г.І., Шишка А.І.

секретаря
Капущак С.В.

з участю представників: апелянта -
Рокетської С.В., відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою представника
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» - Шуліки
Аліни Володимирівни на рішення
Івано-Франківського міського суду від
29 вересня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

В червні 2014 року банк звернувся в суд із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що відповідно до укладеного договору
б/н від 29.07.2005 року, ОСОБА_4 отримав у ПАТ
«Приватбанк» грошові кошти в сумі
6000грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою 36% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. Згідно
умов укладеного договору, останній
складається із заяви позичальника та
умов надання споживчого кредиту
фізичним особам. Відповідач був
ознайомлений і згідний з умовами
надання кредиту, що підтверджується
його підписом в заяві. Внаслідок
неналежного виконання зобов'язання по
кредитному договору, станом на 30.04.2014
року заборгованість становить 39021грн.
89коп.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 29 вересня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення представник ПАТ
«ПриватБанк» - Шуліка А.В. подала
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
і процесуального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що судом першої
інстанції не було взято до уваги
посилання позивача на те, що згідно
умов договору, який діє протягом 12
місяців з моменту підписання, якщо
протягом цього терміну жодна зі сторін
не проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично лонгується на такий же
термін. Так, кредитний договір
складається із заяви позичальника,
умов надання споживчого кредиту
фізичним особам. Відповідач висловив
згоду про укладення кредитного
договору саме в такій формі, про що
свідчить його особистий підпис у заяві
позичальника. Таким чином, заява разом
з умовами та тарифами складає договір
про надання банківських послуг, а тому
між сторонами виникли договірні
відносини, що походять з кредитного
договору. Сторонами при укладенні
кредитного договору були досягнуті усі
істотні умови договору.

Судом не в повній мірі були досліджені
обставини справи. Зокрема те, що
належним виконанням зобов'язання є
виконання, прийняте кредитором, у
результаті якого припиняються права та
обов'язки сторін зобов'язання.
Належного виконання договору
відповідач не здійснив, а відтак
зобов'язання не припинилося. У зв'язку з
тим, що зобов'язання не припинилося,
банк має право на захист свого права
щодо стягнення заборгованості.

На думку апелянта, суд даним обставинам
не дав належної оцінки та ухвалив
рішення з порушенням вимог закону.

З вище наведених підстав просила
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник
апелянта доводи апеляційної скарги
підтримала з мотивів поданих у
апеляційній скарзі, просила про їх
задоволення.

Представник відповідача апеляційну
скаргу заперечив, вважає її
безпідставною, а рішення суду законним
та обґрунтованим, яке просив залишити в
силі.

Вислухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із того, що у
відповідності до вимог ст. 257 ЦК
України, банком пропущений строк
звернення до суду, поважних причин,
якого банк не зазначив, не звертався
про поновлення пропущеного строку
позовної давності, в той час, як
відповідач просив суд про його
застосування.

З даним висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
відповідно до укладеного договору б/н
від 29.07.2005 року, ОСОБА_4 отримав у ПАТ
«ПриватБанк» грошові кошти в сумі
6000грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою 3% на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом (а.с. 8).
Згідно відомостей, поданих позивачем,
відповідач зобов'язання по кредитному
договору не виконував. Відповідно до
представленого позивачем розрахунку
суми заборгованості, станом на 30.04.2014
року заборгованість становить 39021грн.
89коп. (а.с.5-7).

Вищевказані обставини підтверджуються
документальними доказами, що є в
матеріалах справи та не спростовані
відповідачем.

Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином, відповідно до умов договору та
вимог чинного законодавства. Згідно зі
ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний
виконати свій обов'язок, а кредитор
прийняти виконання особисто, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України,
якщо у зобов'язанні встановлено строк
його виконання, воно підлягає
виконанню у цей строк.

З матеріалів справи також вбачається,
що позичальник ОСОБА_4 29.07.2005 року подав
заяву на отримання строкового
споживчого кредиту у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку в сумі 6000грн. Заява
містить підпис позичальника ОСОБА_4 та
підпис представника банку. У той же час
умови надання споживчого кредиту
фізичним особам підписані головою
правління банку, але вони не мають
необхідних для таких документів
реквізитів, зокрема відсутня дата їх
складання і введення їх в дію, не мають
підпису позичальника, а також жодної
ідентифікуючої ознаки на предмет їх
невід'ємності від заяви позичальника.
Таким чином вважати, що банком отримана
згода ОСОБА_4 на укладення кредитного
договору з урахуванням вказаних умов,
на які посилається позивач, немає
підстав.

Після закінчення строку дії картки,
ОСОБА_4, згідно положень пунктів 3.1.3, 3.1.5
правил користування платіжною карткою,
нову картку не отримував.

Водночас, із Правил користування
платіжною картою випливає, що договір є
чинним у межах строку дії карти.

Сторони встановили як строк дії
договору - не пізніше останнього дня
місяця, зазначеного на платіжній
картці, так і строки виконання
зобов'язань зі щомісячним погашенням
платежів. Отже, поряд зі встановленням
строку дії договору сторони встановили
і строки виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ч.1 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у
ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Аналогічної позиції дотримується
Верховний Суд України у своїй
постанові №6-14цс14від 19.03.2014 року, яка
згідно ст.360-7 ЦПК України, є
обов'язковою для всіх судів України.

У матеріалах справи міститься заява
відповідача про застосування строку
позовної давності (а.с. 34), що
відповідно до частин 3 і 4 ст.267 ЦК
України є підставою для відмови у
позові.

Позивачем отримано споживчий кредит,
строк виконання договору закінчився
29.07.2007 року. Оскільки позичальником
частково погашалася заборгованість,
останній платіж яким було здійснено
26.10.2008 року, а банк звернувся до суду з
позовом 05.06.2014 року, то судом першої
інстанції правильно відмовлено в
позові за спливом строку позовної
давності.

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

У відповідності із ст.253, ч.5 ст.261 ЦК
України перебіг трьохрічного строку
позовної давності у даному випадку
починається з 26.10.2009 року. А у
відповідності до ст.254 ЦК України, строк
позовної давності до суду з позовом про
стягнення заборгованості з
відповідача спливає 26.10.2012 року. Банк
звернувся до суду у червні 2014 року.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 259 ЦК України,
договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі. Такого договору між сторонами не
було укладено, а вказівка в
односторонньому договорі, підписаному
банком щодо пролонгації договору, не
може вважатись договором про
збільшення позовної давності,
встановленої законом. А тому
правовідносини між сторонами з приводу
кредитування регулюються тільки
заявою позичальника.

Крім того, посилання апелянта про те, що
згідно умов договору відбулася
пролонгація договору, не заслуговує на
увагу, оскільки така пролонгація в
даному випадку можлива за умови
отримання відповідачем нової
платіжної картки, однак таких доказів
представником апелянта суду не
представлено. Останній платіж в
погашення заборгованості ним був
здійснений ще 26.10.2008 року. За таких
обставин банк мав всі підстави для
закриття картрахунку відповідача і
зупинення дії його картки. Тому немає
ніяких підстав вважати, що дія
названого кредитного договору була
пролонгована на наступні роки. З часу
припинення виконання відповідачем
боргових зобов'язань у банку виникло
право на позов.

Враховуючи те, що відповідачем подано
заяву про застосування строку позовної
давності, суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку про відмову в
позові з огляду на те, що позивачем
пропущений строк позовної давності
звернення до суду, оскільки
матеріалами справи встановлено, що
відповідач перестав виконувати умови
кредитного договору з жовтня 2008 року, а
з позовом позивач звернувся лише в
червні 2014 року, в своїй позовній заяві
не ставив питання про поновлення
пропущеного строку позовної давності,
поважних причин пропуску строку не
зазначив.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п.31 постанови №5
"Про практику застосування судами
законодавства при вирішення спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
від 30.03.2012 року зазначив, що оскільки зі
спливом строків позовної давності до
основної вимоги вважається, що позовна
давність спливла і до додаткової
вимоги (стягнення неустойки,
накладення стягнення на заставлене
майно тощо), положення пункту 7 частини
одинадцятої статті 11 Закону України
"Про захист прав споживачів" та вимоги
ЦК України щодо позовної давності
застосовуються й до додаткових вимог
банку (іншої фінансової установи).

При вирішенні даного
цивільно-правового спору колегія
суддів приймає до уваги позицію Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, висловлену в ухвалі від
03.07.2013року по аналогічній справі.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильного висновку
суду першої інстанції при вирішенні
спору.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку.
Апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, які б давали підставу
для зміни чи скасування судового
рішення.

Розглянувши справу в межах позовної
заяви та в межах поданої апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» - Шуліки
Аліни Володимирівни відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 29 вересня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Я.Ю. Ковалюк

Судді:
Г.І. Шалаута

А.І. Шишко