Номер провадження: 22-ц/785/5128/14
Головуючий у першій інстанції Горбань
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області

в складі:

головуючого - Суворова В.О.

суддів -Артеменко І.А.

-Сватаненко В.І.

при секретарі -Фабіжевскій Т.С.

за участю: ОСОБА_3 та його представника
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Одеської області цивільну справу
за апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства «ПриватБанк»
на рішення Тарутинського районного
суду Одеської області від 05 березня 2014
року по справі за позовом публічного
акціонерного товариства «ПриватБанк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог - орган опіки та
піклування Тарутинської районної
державної адміністрації Одеської
області про звернення стягнення на
предмет іпотеки, виселення і зняття з
реєстраційного обліку та за зустрічною
позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» , треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору - ОСОБА_5, орган опіки та
піклування Тарутинської районної
державної адміністрації Одеської
області про визнання частково
недійсним договору іпотеки, визнання
недійсною додаткової угоди до договору
іпотеки ,

ВСТАНОВИЛА:

29 серпня 2012 року позивач звернувся з
зазначеним позовом, який остаточно
уточнив 20 січня 2014 р. (т.2 а.с.16).В його
обґрунтування посилається на те, що 24
квітня 2008 року між позивачем та ОСОБА_5
було укладено кредитний договір
№ODTRGA00000016, відповідно умов якого
позичальнику був наданий кредит в
розмірі 208 430 гривень зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 17,04 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 24 квітня 2018 року. 24
квітня 2008 року в забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором банк та ОСОБА_3 уклали
договір іпотеки, відповідно до умов
якого ОСОБА_3 надав в іпотеку житловий
будинок, який розташований за адресою:
АДРЕСА_1. 19 травня 2011 року між банком та
ОСОБА_3, ОСОБА_5 була укладена додаткова
угода до договору іпотеки №ODTRGA00000016 від
24 квітня 2008 року.

Проте відповідач своїх
зобов'язань щодо погашення
заборгованості за наданим кредитом не
виконав, внаслідок чого виникла
заборгованість за наданим кредитом в
розмірі 251433 гривні 31 копійки. У зв'язку
з цим позивач просить звернути
стягнення на предмет іпотеки - житловий
будинок, виселити відповідачів зі
зняттям їх з реєстраційного обліку.

Відповідачі позов не визнали, ОСОБА_3 05
листопада 2012 року звернувся з
зустрічним позовом, згідно якого
просить визнати недійсним п. 20.12
договору іпотеки від 24 квітня 2008 року ,
визнання недійсною додаткової угоди
від 19 травня 2011 року до договору
іпотеки. Позивні вимоги обґрунтовує
тим, що реєстрація доньок - ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 в житловому будинку, що є
предметом іпотеки , після укладення
кредитного договору та договору
іпотеки не суперечить вимогам закону,
пункт 20.12 договору іпотеки, яким
передбачено, що іпотекодавець
зобов'язується не надавати документи у
відповідні державні органи з метою
реєстрації будь-яких осіб в предметі
іпотеки без письмової згоди на це
іпотекодержателя, суперечить
законодавству, тому він є нікчемним, у
зв'язку з чим просить визнати його
недійсним. Додаткова угода від 19
травня 2011 року не посвідчена
нотаріально, що є підставою для
визнання її недійсною. Також не
відповідають дійсності наданий
позивачем розрахунок заборгованості,
оскільки він був виконаний з
урахуванням умов, викладених у
додатковій угоді, в той час як вона була
укладена з порушенням норм
законодавства.

Рішенням суду першої інстанції від 05
березня 2014 року в задоволенні
позовної заяви ПАТ КБ "ПриватБанк" до
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє
також в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог є орган опіки та
піклування Тарутинської районної
державної адміністрації Одеської
області про звернення стягнення на
предмет іпотеки, виселення і зняття з
реєстраційного обліку - відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до
ПАТ КБ "ПриватБанк" , треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору - ОСОБА_5, орган опіки та
піклування Тарутинської районної
державної адміністрації Одеської
області про визнання частково
недійсним договору іпотеки, визнання
недійсною додаткової угоди до договору
іпотеки - задоволений частково.

Визнано додаткову угоду від 19 травня
2011 року до договору іпотеки, укладену
між Публічним акціонерним товариством
комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_3
- недійсною.

В іншій частині зустрічної позовної
заяви - відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ "ПриватБанк" на
користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі
223 гривні 60 копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
"ПриватБанк" на користь держави судовий
збір у розмірі 20 гривень 00 копійок.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» ставиться питання про
скасування рішення суду першої
інстанції в зв'язку з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалення нового рішення, яким
просить задовольнити позов у повному
обсязі, та відмовити у задоволенні
зустрічного позову.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність рішення суду в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи в
позові банку виходив з того , що в
порушення ст. 35 Закону України «Про
іпотеку» відсутні дані про отримання
відповідачами вимоги про необхідність
погашення заборгованості по
кредитному договору у 30 -денний термін
та попередження про звернення
стягнення на предмет іпотеки. Банк
самовільно збільшив проценту ставку з
17,04% на 29,04%, яка була зменшена до 27,04%. Про
вказане підвищення банк не повідомив
відповідачів.

Позивач, не зважаючи на те, що
відповідачі частково погасили
заборгованість по кредитному договору,
не зменшив ціну позову. Ставлячи
питання про звернення стягнення на
предмет іпотеки позивач не врахував
співмірність заборгованості з
вартістю іпотечного майна.

Частково задовольняючи зустрічні
вимоги суд першої інстанції виходив з
того, що в порушення ст. 19 Закону
України «Про іпотеку» доповнення до
договору іпотеки від 19 травня 2011 року
(яким було збільшено процентну ставку
за користування кредитом ) не було
посвідчено у нотаріальному порядку.
Тому розрахунок заборгованості, який
було подано до позивної заяви , не може
вважатися обґрунтованим.

Але судова колегія не може погодитися з
вказаним висновком з наступних
підстав.

Судовою колегією встановлено, що
ОСОБА_5 24 квітня 2008 року уклала з ЗАТ КБ
«ПриватБанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк», кредитний договір,
відповідно до умов якого отримала
кошти в сумі 232 730 гривень на наступні
цілі (п.8.1 Договору) : 200 000 грн. на
споживчі цілі, 6000 грн. на сплату
винагороди за надання фінансового
інструменту у момент надання кредиту, 1
430 грн.- страхування майна, 1000
грн.-особисте страхування, 24 3000 грн. на
сплату страхових платежів, зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 17,04 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном погашення по 24
квітня 2018 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язання по кредитному договору
між банком та ОСОБА_3 24 квітня 2008 року
укладено іпотечний договір, предметом
якого є житловий будинок, розташований
за адресою: АДРЕСА_1. Договір іпотеки
був посвідчений приватним нотаріусом
та накладена заборона відчуження
зазначеного в договорі будинку (т. 1
а.с.16-19).

24 квітня 2008 року банк на виконання
умов кредитного договору надав ОСОБА_5
кошти у розмірі 200000 гривень 00 копійок.
(т. 1 а.с. 41).

З 01 лютого 2009 року банк підвищив
розмір процентної ставки з 17,04 %, до 29,04
%, а з 27 вересня 2010 року розмір
процентної ставки встановлено на рівні
27,04 %.

Суд відмовляючи в задоволенні позову
банку виходив з того, що банк підвищив
проценту ставку в односторонньому
порядку в порушення ст. 55 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність». Апелянт з посиланням на
п.2.3.1 Кредитного договору вказує, що
таке право обумовлено договором.
Підвищуючи проценту ставку з 01 лютого
2009 року банк надіслав 08 січня 2009 року
позичальнику та іпотекодавцю
повідомлення. Також банк зазначає, що
рішення про підвищення процентної
ставки було прийнято до 10 січня 2009 року
.

Судова колегія вважає доводи апелянта
обґрунтованими з наступних підстав.

Частинами 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України, якою
Цивільний кодекс було доповнено
Законом від 12 грудня 2008 року N 661-VI (Закон
набрав чинності 9 січня 2009 року),
встановлено, що розмір процентів та
порядок їх сплати за договором
визначаються в договорі залежно від
кредитного ризику, наданого
забезпечення, попиту і пропозицій, які
склалися на кредитному ринку, строку
користування кредитом, розміру
облікової ставки та інших факторів.
Установлений договором розмір
процентів не може бути збільшений
банком в односторонньому порядку.

До 09 січня 2009 року таких обмежень щодо
підвищення банком в односторонньому
порядку процентної ставки не існувало.

Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна
договору вчиняється в такій самій
формі, що й договір, що змінюється, якщо
інше не встановлено договором або
законом чи не випливає із звичаїв
ділового обороту.

Порядок укладення договору визначено
ст. ст. 638 - 650 ЦК України.

Статтею ст. 643 ЦК України визначено
момент укладення договору за
пропозицією, в якій вказаний строк для
відповіді. При цьому Закон встановлює
правило, відповідно до якого, якщо у
пропозиції укласти договір вказаний
строк для відповіді, договір є
укладеним, коли особа, яка зробила
пропозицію, одержала відповідь про
прийняття пропозиції протягом цього
строку.

Судом встановлено, що 24 квітня 2008 р.
року між ОСОБА_5 та позивачем було
укладено кредитний договір, згідно з
яким фізичній особі надано у тимчасове
відплатне користування грошові кошти
зі сплатою за користування кредитом 17,04
% річних.

Відповідно до п. 2.3.1 договору банк має
право в односторонньому порядку
збільшувати розмір процентної ставки
за користування кредитом при зміні
кон'юнктури ринку грошових ресурсів в
Україні, а саме: зміні курсу долара США
до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні
з курсом долара США до гривні,
встановленого НБУ на момент укладання
даного договору; зміні облікової
ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у
страховий (резервний) фонд або зміні
середньозваженої ставки по кредитах
банків України у відповідній валюті (за
ставкою НБУ).

При цьому банк повинен направити
позичальнику письмове повідомлення
про зміну процентної ставки протягом
семи календарних днів з дати вступу в
чинність зміненої процентної ставки.

08 січня 2009 року банк надіслав
позичальнику та іпотекодавцю лист про
збільшення відсоткової ставки за
договором до 29,04 % річних і
запропоновано в разі незгоди в строк до
20 січня 2009 року письмово повідомити про
своє рішення відповідача (т.2 а.с. 81-83).

Відповідачі заперечують проти того, що
вони отримували вказані листи. Але
судова колегія звертає увагу, що
відповідно реєстру відправлень
поштової кореспонденції вказаний лист
був направлений відповідачам. Тому
судова колегія приходить до висновку,
що відповідачам до 9 січня 2009 року було
направлено повідомлення про зміну
процентної ставки за кредитними
договором. Тому судова колегія вважає,
що банк підвищив процентну ставку в
односторонньому порядку в
відповідності до закону, який діяв на
той час.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції помилково відмовив в
задоволенні позову, оскільки на
відповідачах лежить обов'язок що до
виконання умов кредитного договору з
розрахунку заборгованості з
урахуванням відсоткової ставки, яка
була встановлена банком.

19 травня 2011 року представник банку та
ОСОБА_5 за взаємною згодою уклали
додаткову угоду до кредитного
договору, відповідно до якої були
встановлені відсотки за користування
кредитом у розмірі 27,04 % річних (т.1 а.с.
147). Тому з вказаної дати розрахунок
заборгованості по кредитному договору
повинен бути проведений з урахуванням
вказаної процентної ставки.

19 травня 2011 року між банком та ОСОБА_3 ,
ОСОБА_5 була укладена додаткова угода
до договору іпотеки, яка є його
невід'ємною частиною. Відповідно до
вказаної угоди була встановлена сплата
відсотків за користування кредитом у
розмірі 27,04 відсотків річних (т. 1 а.с.76).

07 червня 2012 року банк на адресу ОСОБА_5
та ОСОБА_3 направив повідомлення про
необхідність погашення заборгованості
по кредитному договору в
тридцятиденний строк з дня отримання
цієї вимоги. Якщо вказані дії в
зазначений термін не будуть проведені
банк має намір звернути стягнення на
предмет іпотеки (а.с.7 т.1). Відповідно до
реєстру вказане повідомлення було
направлено відповідачам 13 червня 2012
року. Суд першої інстанції відмовляючи
в задоволенні первісного позову
виходив з того, що дане повідомлення
було направлено з порушенням ст. 35
Закону України про іпотеку, оскільки
відсутні відомості про отримання
відповідачами вказаного повідомлення.
Судова колегія не може погодитися з
вказаним висновком з наступних
підстав. Як убачається з реєстру
вказане повідомлення було направлено
на адресу відповідачів 15 серпня 2012 р.
(т.1 а.с.8-10). По друге суд першої
інстанції не взяв до уваги роз'яснень,
викладених у п. 37 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин", відповідно
до яких невиконання вимог частини
першої статті 35 Закону України "Про
іпотеку" про надіслання іпотекодавцю
та боржнику, якщо він є відмінним від
іпотекодавця, письмової вимоги про
усунення порушення зобов'язання не є
перешкодою для реалізації права
іпотекодержателя звернутись у
будь-який час за захистом своїх
порушених прав до суду (на відміну від
інших способів звернення стягнення
(частина третя статті 33 цього Закону),
оскільки іпотекодавець у судовому
засіданні має можливість заперечувати
проти вимог іпотекодержателя, що
відповідає положенням статті 124
Конституції України.

Також суд відмовляючи в позові виходив
з того, що позивач звертаючись до суду
не врахував положення ст. 39 Закону
України «Про іпотеку», відповідно до
якої повинна бути врахована
співмірність заборгованості з
вартістю іпотечного майна. Судова
колегія не погоджується з рішенням в
зазначеній частині з наступних
підстав. У відповідності до ч. 3 ст. 39
Закону України "Про іпотеку" суд вправі
відмовити у задоволенні позову
іпотекодержателя про дострокове
звернення стягнення на предмет
іпотеки, якщо допущене боржником або
іпотекодавцем, якщо він є відмінним від
боржника, порушення основного
зобов'язання чи іпотечного договору не
завдає збитків іпотекодержателю і не
змінює обсяг його прав.

Відповідачами не доведено, що
прострочена заборгованість за
кредитним договором є неспіврозмірною
із вартістю предмету іпотеки та не
завдає значних збитків
іпотекодержателю.

Так, судовою колегією встановлено, що
вартість предмета іпотеки складає 286 000
гривні 00 копійок, основний борг
відповідача на час звернення позивача
з позовом складав 251433 гривні 31 копійки,
тобто судова колегія приходить до
висновку, що різниця між вартістю
предмета іпотеки та заборгованістю не
є значною, а тому відсутні підстави для
застосування ч.3 ст. 39 Закону України
«Про іпотеку» (Т.1 а.с.16-19; Т. 2 а.с.93). Крім
того, на час розгляду справи судом
апеляційної інстанції заборгованість
перевищує вартість предмета іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні
позову суд першої інстанції взяв до
уваги, що відповідно до рішення органу
опіки та піклування Тарутинської
районної державної адміністрації від 19
листопада 2013 року №01/01-12/2139 виселення
ОСОБА_8 з житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є не
доцільним (т. 2 а.с.3). Але судова колегія,
не погоджуючись з вказаним доводом,
бере до уваги, що неповнолітні в
порушення умов договору іпотеки були
зареєстровані в спірному будинку без
згоди банку, та суд першої інстанції не
взяв до уваги, що вказані особи не є
власниками предмета іпотеки.

Суд першої інстанції
визнаючи недійсність додаткової угоди
до іпотечного договору від 19 травня 2011
року, яка була укладена між банком та
ОСОБА_5, виходив з того, що в порушення
ст. 19 Закону України «Про іпотеку»
додаткова угода не була посвідчена у
нотаріальному порядку.

Суд першої інстанції достовірно
встановив вказаний факт.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
іпотеку» зміни і доповнення до
іпотечного договору підлягають
нотаріальному посвідченню.

Таким чином , додаткова угода була
укладена з порушенням закону, оскільки
в супереч ст. 19 Закону України «Про
іпотеку» не була посвідчена
нотаріусом.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" судам
відповідно до статті 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини - якщо
їх недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 тощо),
та оспорювані - якщо їх недійсність
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує їх дійсність на
підставах, встановлених законом
(частина друга статті 222, частина друга
статті 223, частина перша статті 225 ЦК
тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

На підставі викладеного судова колегія
враховуючи приписи ст. 220 ч.1 ЦК України
погоджується з висновком суду першої
інстанції, який визнав додаткову угоду
до іпотечного договору від 19 травня 2011
року -недійсним.

Але визнання недійсним додаткової
угоди від 19 травня 2011 року до
іпотечного договору не впливає на
розрахунок заборгованості, яку надав
банк , оскільки процентна ставка за
користування кредитними коштами була
встановлена додатковою угодою до
кредитного договору від 19 травня 2011 р.

На підставі викладеного судова колегія
вважає, що станом на 17 липня 2012 року
заборгованість за кредитом становить
251 433 грн. 31 коп., яка складається з: 197 559
грн. 24 коп.- заборгованість за кредитом,
35 323 грн.93 коп. - заборгованість по
процентам за користування кредитом-35
323 грн.93 коп., заборгованість по комісії
за користування кредитом - 1149,34 грн.,
пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язання за договором - 5189 грн. 69
коп., 250 грн.- штраф (фіксована частина)
та 11 961 грн. 11 коп. штраф (процентна
складова).

Відповідно до ст. ст. 589, 590 ЦК України,
ст. 33 Закону України "Про іпотеку"
заставодержатель набуває права
звернення стягнення на предмет застави
(іпотеки) в разі, якщо в момент настання
терміну виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, воно не буде
виконано.

Статтею 554 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя. Поручитель відповідає
перед кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Оскільки у порушення умов договору
відповідачами кредит в установленому
порядку не погашено, відсотки за
користування кредитними коштами не
виплачені, судова колегія приходить до
висновку про наявність підстав для
задоволення позову.

Таким чином, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції, виносячи рішення,
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права , що є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. п.
1,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

вирішила :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» - задовольнити.

Рішення Тарутинського районного суду
Одеської області від 05 березня 2014 року
- скасувати.

Ухвалити по справі рішення, яким в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 24 квітня 2008
року , яка станом на 17 липня 2012 року
становить 251 433 грн. 31 коп. та
складається з: 197 559 грн. 24 коп.-
заборгованість за кредитом, 35 323 грн.93
коп. - заборгованість по процентам за
користування кредитом-35 323 грн.93 коп.,
заборгованість по комісії за
користування кредитом - 1149,34 грн., пеня
за несвоєчасне виконання зобов'язання
за договором - 5189 грн. 69 коп., 250 грн.-
штраф (фіксована частина), та 11 961 грн. 11
коп. штраф (процентна складова)
звернути стягнення на будинок,
загальною площею 100,1 кв.м., який
розташований за адресою: АДРЕСА_1
шляхом продажу вказаного предмета
іпотеки (на підставі договору іпотеки
№ ODT RGA 00000016 від 24 квітня 2008 року)
публічним акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк»,
укладений від імені ОСОБА_3 договору
купівлі-продажу будь яким способом з
іншою особою-покупцем, з отриманням
витягу з Державного реєстру прав
власності, з отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах ,
підприємствах або організаціях
незалежно від форми власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій для продажу
предмету іпотеки, за ціною не нижче
ринкової , визначеною експертною
установою.

Позивні вимоги ОСОБА_3 задовольнити
частково. Додаткову угоду від 19 травня
2011 року до договору іпотеки, укладену
між Публічним акціонерним товариством
комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_3
визнати недійсною. В решті позивні
вимоги ОСОБА_3 залишити без
задоволення.

Стягнути на користь публічного
акціонерного товариства КБ
«ПриватБанк» з ОСОБА_3 та ОСОБА_5
судовий збір за звернення до суду
першої інстанції з кожного по 1257,16 -
грн. та за звернення до суду
апеляційної інстанції з кожного по 689,48
грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області
В.О. Суворов

В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко