Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/5225/14
Головуючий у 1-й інстанції: Кулик В.Б.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Буримі В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа:
Комунарський відділ державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції про
визнання довіреності удаваним
правочином купівлі-продажу, визнання
права власності та усунення перешкод в
користуванні автомобілем,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 15 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із вищевказаним позовом.

Зазначав, що 25 квітня 2008 року купив у
ОСОБА_4 за 5 200 доларів США автомобіль
марки MAZDA 626, 1993 року випуску, кузов №
НОМЕР_1, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2, на підтвердження чого останній
оформив на його ім'я довіреність на
право користування і розпорядження
автомобілем, а також видав розписку про
отримання коштів за проданий
автомобіль. 14 лютого 2014 року працівники
ДАІ вилучили зазначений автомобіль
через наявність у відповідача боргових
зобов'язань.

Посилаючись на зазначені обставини,
просив про задоволення позову з
підстав, передбачених ст.ст. 235, 328, 391 ЦК
України.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 15 жовтня 2014 року позов
залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі про скасування
судового рішення і ухвалення нового
про задоволення ОСОБА_3 посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу власником
спірного автомобіля марки MAZDA 626, 1993
року випуску, кузов № НОМЕР_1, державний
реєстраційний номер НОМЕР_2 являється
ОСОБА_4

25 квітня 2008 року і 2 квітня 2011 року
ОСОБА_4 за попереднім усним договором
доручення уповноважив ОСОБА_3 продати
спірний автомобіль за ціну та на умовах
на його розсуд, про що були видані
відповідні нотаріально посвідчені
довіреності (а.с.6, 7).

Відповідно до розписки, складеної
ОСОБА_4 25.04.2008р., за продаж автомобіля
«по генеральній довіреності» він
отримав від ОСОБА_3 5 200 доларів США
(а.с.8).

Постановою державного виконавця
Комунарського ВДВС Запорізького МУЮ
від 14 лютого 2012 року на спірний
автомобіль накладено арешт та
заборонено його відчуження з метою
забезпечення викоання рішення суду про
стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ
«Дельта Банк» заборгованості за
кредитним договором у розмірі 180 878 грн.
(а.с.27).

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд 1-ї інстанції виходив з того,
що позивач в установленому законом
порядку не набув право власності на
спірний автомобіль, а посилання на
довіреність і розписку відповідача,
якими позивач обґрунтовує набуття
права власності на спірний автомобіль,
є безпідставними.

Такі висновки суду відповідають
встановленим обставинам справи та
зібраним доказам.

Частиною 1 ст.328 ЦК передбачено, що право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

За п.2 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій
формі належить вчиняти правочини між
фізичною та юридичною особою, крім
правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього
Кодексу.

Згідно п.8 Правил державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затверджених
постановою КМУ від 07.09.1998 року за №1388,
державна реєстрація транспортних
засобів здійснюється за умови
попереднього зняття їх з обліку в
підрозділі ДАІ.

Пунктом 42 згаданих Правил передбачено,
що у разі коли транспортний засіб
знімається з обліку у зв'язку з його
відчуженням, у свідоцтві про
реєстрацію (технічному паспорті) або на
копії реєстраційної картки, що
додається до свідоцтва про реєстрацію
на пластиковій основі, робиться запис:
"Транспортний засіб знято з обліку для
реєстрації".

Правомірність придбання транспортного
засобу підтверджується, зокрема,
довідкою-рахунком, виданою за формою
згідно з додатком №1, виданою суб'єктом
господарювання, діяльність якого
пов'язана з реалізацією транспортних
засобів та їх складових частин, що
мають ідентифікаційні номери, та
іншими посвідченими в установленому
порядку документами, що встановлюють
право власності на автомобіль /п.8
Правил/.

Проте, спірний автомобіль не був знятий
з обліку в органах ДАІ у зв'язку із його
відчуженням за процедурою,
встановленою п.п.8, 40 Правил, залишався
зареєстрованим за ОСОБА_4

З огляду на наведене, суд 1-ї інстанції
правильно вважав, що довіреність на
право продажу автомобіля і розписка
про отримання грошей не є
підтвердженням переходу права
власності на даний транспортний засіб
до позивача.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції вірно встановив характер
спірних відносин та обґрунтовано
виходив з того, що позивач в
установленому законом порядку не набув
право власності на спірний автомобіль,
тому підстави для задоволення позову
відсутні.

При цьому судом дотримано норми
процесуального права та правильно
застосовані ч. 1 ст. 328, п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК
України, п.п. 8, 42 Правил державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затверджених
постановою КМУ від 7 вересня 1998 року за
№ 1388.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що позивач набув право власності за
генеральною довіреністю не
заслуговують на увагу.

Довіреності на право керування і
розпорядження автомобілем не
являється достатньою підставою для
набуття повіреним права власності на
транспортний засіб. Передача повіреним
грошей довірителю не свідчить про
укладання сторонами договору
купівлі-продажу автомобіля, оскільки
відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК України
договір, який підлягає державній
реєстрації, є укладеним з моменту
державної реєстрації, а не з моменту
передачі грошей.

Доводи апеляційної скарги про те, що
власник автомобіля підтвердив факт
отримання грошей від позивача, а тому
на підставі 391 ЦК України його порушене
право власності підлягає захисту, а
спірний автомобіль - звільненню із-під
арешту, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом.

Цивільні права можуть виникати з
рішення суду, як зазначено у ч.5 ст.11 ЦК
України, лише у випадках, встановлених
актами цивільного законодавства.

ЦК України передбачає можливість
виникнення права власності на підставі
рішення суду у випадках, передбачених
ст.ст.335, 376 та 392 ЦК України.

Згідно зі ст. ст. 237, 244, 245 ЦК України
довіреність - це письмовий документ,
що видається однією особою іншій
особі для представництва перед
третіми особами, ґрунтується на
договорі та визначає правовідношення,
в якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Відповідно до ст. 240 ЦК України
представник зобов'язаний вчиняти
правочин за наданими йому
повноваженнями особисто; він може
передати своє повноваження частково
або в повному обсязі іншій особі,
якщо це встановлено договором або
законом між особою, яку представляють,
і представником, або якщо представник
був вимушений до цього з метою охорони
інтересів особи, яку він представляє.

Торгівля транспортними засобами, що
були в експлуатації, на момент
виникнення спірних правовідносин
здійснювалася відповідно до Правил
роздрібної торгівлі транспортними
засобами і номерними агрегатами,
затверджених наказом Міністерства
економіки та з питань європейської
інтеграції України від 31 липня 2002 року
№ 228.

Видачу генеральної довіреності чи
передоручення повноважень на
транспортний засіб, що був в
експлуатації та має особливості
цивільного обороту, без укладення
договору купівлі-продажу не можна
вважати договором, що укладений
відповідно до закону та допускає
перехід права власності до третіх осіб.

Посилання апелянта на неправильне
застосування судом першої інстанції
ст.235 ЦК України безпідставні.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції на підставі поданих
сторонами доказів, які належним чином
оцінені, дійшов обґрунтованого
висновку про те, що позивач не надав
належних та допустимих доказів на
підтвердження позовних вимог.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження судом першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
судового рішення.

Керуючись ст. ст.307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 15 жовтня 2014 року по цій
справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: