П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року м. КиївСудова
палата у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого суддів: Яреми А.Г.,
Григор'євої Л.І., Гуменюка В.І.,
ЛященкоН.П., Охрімчук Л.І.,
Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л., Сімоненко
В.М.,-

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_9 до
ОСОБА_10 про знесення самочинного
будівництва за заявою ОСОБА_10 про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 9 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_9 звернувся до
суду із зазначеним позовом, в якому
просив з підстав, передбачених статтею
16, частинами другою, четвертою статті
376, статтями 386, 391 ЦК України знести за
рахунок відповідачки самочинно
збудований нею жилий будинок літ. А-2,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначав, що на підставі договору
купівлі-продажу від 7 листопада 2005
року йому належить жилий будинок
АДРЕСА_2. 28 березня 2006 року він отримав
державний акт на право власності на
земельну ділянку, що розташована за
тією ж адресою, для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд. Після
отримання відповідних дозволів він
побудував будинок, який рішенням
виконавчого комітету Черкаської
міської ради від 27 серпня 2007 року
введено в експлуатацію. 3 вересня 2007
року йому видано свідоцтво про право
власності на зазначений будинок.
Вказував, що ОСОБА_10 без погодження із
контролюючими органами, на земельній
ділянці, яка їй не належить, а також без
відповідних дозволів, на відстані
близько 2 м від його будинку
самочинного збудувала жилий будинок,
чим порушила вимоги ДБН
"Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень", які
передбачають обов'язкове дотримання
8-метрової протипожежної відстані до
будинку ІІІ ступеня вогнестійкості та
є обов'язковим для громадян, які
здійснюють проектування, будівництво і
благоустрій на території міських
поселень. Посилаючись на те, що діями
відповідачки порушено його право на
вільне та безпечне володіння,
користування і розпорядження власним
будинком, просив про задоволення
позову.

Заочним рішенням Придніпровського
районного суду м. Черкас від 18
жовтня 2013 року позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 31 березня 2014 року рішення
районного суду скасовано, у
задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 9 липня 2014 року
рішення апеляційного суду скасовано,
залишено в силі рішення суду першої
інстанції.

У заяві про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ 9 липня 2014 року
ОСОБА_10 порушує питання про скасування
зазначеної ухвали та ухвалення нового
рішення про залишення без змін рішення
суду першої інстанції з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції норм
матеріального права, а саме: статті 376
ЦК України.

В обґрунтування заяви ОСОБА_10 додала
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 грудня
2013 року від 21 серпня 2013 року, від 21
березня 2012 року,
від 18 липня 2012 року, від
16 серпня 2013 року, від 21 вересня 2012 року,
від 12 березня 2014 року, від 22 січня 2014
року, від 4 липня 2012 року, від 29 травня 2014
року, від 22 жовтня 2012 року, від 7
листопада 2012 року, в яких, на її думку,
по-іншому застосована зазначена
правова норма.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 жовтня 2014 року
справу допущено до провадження
Верховного Суду України в порядку
глави 3 розділу V Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК України).

Перевіривши матеріали справи та
наведені в заяві доводи, Судова палата
у цивільних справах Верховного Суду
України вважає, що заява підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України
Верховний Суд України переглядає
судові рішення у справі виключно з
підстав і в порядку, встановлених цим
Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої
статті 355 ЦПК України підставою для
подання заяви про перегляд судових
рішень у цивільних справах є
неоднакове застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

За змістом статті 3604 ЦПК України суд
задовольняє заяву про перегляд справи
Верховним Судом України і скасовує
судове рішення у справі, яка
переглядається з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України, якщо встановить,
що судове рішення є незаконним.

У справі, яка переглядається, судами
встановлено, що 7 листопада 2005 року
ОСОБА_9 на підставі договору
купівлі-продажу придбав будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно з державним актом на право
власності на землю ЯЕ №526480 позивачу
належить земельна ділянка площею 957
кв.м., що розташована за цією ж адресою.

Рішенням виконавчого комітету
Черкаської міської ради від 10 травня
2006 року № 658 ОСОБА_9 надано дозвіл на
будівництво жилого будинку.

15 травня 2006 року позивачем отримано
дозвіл інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Черкаській області на виконання
зазначених будівельних робіт.

На підставі рішення виконавчого
комітету Черкаської міської ради від
22 серпня 2007 року № 1092 3 вересня 2007 року
ОСОБА_9 видано свідоцтво про право
власності на жилий будинок літ. А-2,
сарай літ. Б, що розташований за
адресою: АДРЕСА_2.

4 серпня 2005 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11
уклали договір купівлі-продажу, за яким
ОСОБА_10 придбала у ОСОБА_11 Ѕ частину
будинку, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1, яка є суміжною із земельною
ділянкою ОСОБА_9

Рішенням виконавчого комітету
Черкаської міської ради від 4 липня
2006 року № 929 ОСОБА_10 надано дозвіл на
будівництво жилого будинку АДРЕСА_1.

Постановою Соснівського районного
суду м. Черкас від 23 лютого 2007 року
скасовано рішення виконавчого
комітету Черкаської міської ради від 4
липня 2006 року № 929 про надання дозволу
на будівництво будинку.

Задовольняючи позов ОСОБА_9 на підставі
статей 386, 391, частин першої, четвертої
статті 376 ЦК України, районний суд
виходив з того, що ОСОБА_10 здійснила
будівництво жилого будинку на
земельній ділянці, власником якої вона
не є, без дозволів відповідних органів,
без виготовлення проекту та з
порушенням будівельних норм і правил
на відстані двох метрів від будинку
ОСОБА_9, чим порушила права останнього
на безпечне володіння майном.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд дійшов висновку про те,
що суд першої інстанції неправильно
застосував до правовідносин сторін
норму частини четвертої статті 376 ЦК
України, яка регулює питання знесення
самочинно збудованого нерухомого
майна на земельній ділянці, яка особі
не належить, за позовом власника цієї
земельної ділянки, в той час як ОСОБА_9
не є належним позивачем в розумінні
цієї норми, оскільки не є власником
земельної ділянки, на якій здійснено
будівництво.

Одночасно апеляційний суд встановив,
що спірна земельна ділянка на підставі
рішення Черкаської міської ради від 20
грудня 2012 року №3-1477 передана ОСОБА_10
безоплатно у приватну власність.
ОСОБА_9 оскаржив до суду зазначене
рішення ради, однак рішенням
апеляційного суду Черкаської області
від 3 березня 2014 року йому відмовлено в
задоволенні позову.

Апеляційний суд також зазначив, що за
заявою ОСОБА_10 від 18 жовтня 2005 року
рішенням виконавчого комітету
Черкаської міської ради № 929 від 4
липня 2006 року їй було надано дозвіл на
будівництво будинку.

Оскільки дозвіл було скасовано
постановою Соснівського районного
суду м. Черкас від 23 лютого 2007 року вже
після завершення ОСОБА_10 зведення
будинку, суд дійшов висновку про те, що
з підстав відсутності дозволу на
будівництво цей будинок не можна
визнати самочинним.

Крім того апеляційний суд вважав
необхідним врахувати дію Положення
пункту 9 Розділу V Прикінцевих положень
Закону України "Про регулювання
містобудівної діяльності" (ч. 1 ст. 301 ,
яким передбачена можливість прийняття
в експлуатацію за певною процедурою
об'єктів, збудованих до 12 березня 2011
року без відповідних дозволів.

Судом також встановлено, що зведення
ОСОБА_10 будинку здійснювалось на
підставі затвердженого проекту на
будівництво (лист Інспекції ДАБК у
Черкаській області від 11 жовтня 2011 року
№ 01-10/С-214) та без порушення
протипожежних правил, оскільки
Правилами пожежної безпеки в Україні,
затверджених наказом Міністерства
України з питань надзвичайних ситуацій
від 19 жовтня 2004 року № 126 передбачено,
що з 2012 року ці правила не
застосовуються до об'єктів площею до 300
кв.м.

З урахуванням зазначених обставин
апеляційний суд дійшов висновку про
недоведеність факту порушення ОСОБА_10
у зв'язку зі зведенням нею будинку прав
ОСОБА_9 як суміжного власника, який
пов'язував порушення своїх прав саме із
недотриманням протипожежних
нормативних відстаней між їхніми
будинками.

Апеляційний суд також зазначив, що
знесення самочинного об'єкту
нерухомості відповідно до статті 376 ЦК
України є крайнім заходом впливу на
забудовника і можливе лише тоді, коли
використано усі передбачені
законодавством України заходи з метою
усунення порушень.

Не погоджуючись з рішенням
апеляційного суду та залишаючи в силі
рішення суду першої інстанції,
касаційний суд дійшов висновку про те,
що порушене право позивача підлягає
судовому захисту в порядку статей 386, 391
ЦК України, а тому самочинно збудований
ОСОБА_10 жилий будинок підлягає
знесенню за її рахунок на підставі
частини сьомої статті 376 ЦК України.

Суд касаційної інстанції у своїй
ухвалі зазначив, що хоча ОСОБА_9 і не є
власником земельної ділянки, на якій
знаходиться об'єкт самочинного
будівництва, однак є належним
позивачем на підставі частини
четвертої статті 376 та статей 386, 391
ЦК України; підставою для знесення
самочинно зведеного будинку є
скасування 23 лютого 2007 року
Соснівським районним судом м. Черкас
наданого ОСОБА_10 дозволу на
будівництво; будинок ОСОБА_10
побудовано з порушенням протипожежних
правил, без затвердженого проекту
будівництва, що позбавляє ОСОБА_9
належним чином здійснювати свої права
власника майна; відсутність у ОСОБА_10
проекту забудови виключає потребу
перевірки судом можливості усунення
порушень іншим ніж знесення будинку
шляхом (перебудова тощо).

Разом із тим у наданих для порівняння
ухвалах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ суди дійшли
висновку про те, що:

- знесення самочинного будівництва, у
тому числі зведеного без проекту, є
крайнім заходом і можливе лише тоді,
коли використані усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності та коли неможлива
перебудова об'єкта нерухомості чи
особа відмовляється від здійснення
такої перебудови;

- власник на підставі статей 391, 376 ЦК
України має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні права власності
в тому числі і знесення самочинного
об'єкту нерухомості при доведеності
факту порушення його прав таким
будівництвом.

Отже, існує неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, а саме:
статті 376 ЦК України у поєднанні з
нормами статей 386, 391 ЦК України.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції вказаних норм
матеріального права Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України виходить із такого.

Питання самочинного будівництва та
його наслідків регулює стаття 376 ЦК
України.

Відповідно до частини першої статті 376
ЦК України об'єкт нерухомості
відноситься до самочинного
будівництва за наявності однієї із
наведених умов: земельна ділянка не
відведена для цієї мети; відсутній
належний дозвіл на будівництво;
відсутній належним чином затверджений
проект; під час будівництва допущені
істотні порушення будівельних норм і
правил.

Згідно з частиною другою статті 376 ЦК
України особа яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

За змістом частин четвертої та сьомої
статті 376 ЦК України залежно від ознак
самочинного будівництва особи,
зазначені у цих пунктах, можуть
вимагати від особи, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво:
знесення самочинно збудованого об'єкта
або проведення перебудови власними
силами або за її рахунок; приведення
земельної ділянки в попередній стан
або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми
у поєднанні з положеннями статей 16, 386,
391 ЦК України позивачами за такими
вимогами можуть бути відповідний орган
державної влади або орган місцевого
самоврядування та інші особи, право
власності яких порушено самочинним
будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України
вимоги про знесення самочинного
будівництва інші особи можуть заявляти
за умови доведеності факту порушення
прав цих осіб самочинною забудовою.
Такий висновок узгоджується з нормами
статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК
України, згідно з якими кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

У той самий час, частиною другою статті
386 ЦК України закріплений окремий
превентивний (попереджувальний) спосіб
захисту права власності, який на
відміну від інших способів передбачає
захист права власності у випадку, коли
порушення права ще не відбулося, але є
підстави вважати, що воно має статися.
Зміст такого захисту полягає в тому, що
у передбачених законом випадках з
метою попередження порушення права
власності застосовуються примусові
заходи без покладення на нього
юридичної відповідальності.

Таким чином, виходячи зі змісту частини
другої статті 386 ЦК України, позов про
превентивний захист права власності
може бути пред'явлений власником, який
має підстави передбачити можливість
порушення свого права власності іншою
особою.

Відповідно до частини першої статті 3
ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України
визначено право кожної особи на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення (можливого
порушення), невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
і осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси.
Відтак суд повинен установити, чи були
порушені (чи існує можливість
порушення), не визнані або оспоренні
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про
задоволення позову ОСОБА_9 з підстав
зведення ОСОБА_10 будинку на земельній
ділянці, яка їй не належить, без
відповідних дозволів і без
виготовлення проекту, суд першої
інстанції, з яким погодився касаційний
суд, не встановив, яким чином ці дії
порушують його права як власника
сусіднього будинку, хоча для
правильного застосування статей 376, 386,
391 ЦК України встановлення цього факту
є обов'язковим.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи і це встановлено судом
апеляційної інстанції, порушення свого
права на безпечне володіння майном
ОСОБА_9 пов'язувалось саме з порушенням
ОСОБА_10 при зведенні будинку
протипожежних норм - недотримання нею
нормативної відстані між будинками.

Оскільки до висновку про порушення
ОСОБА_10 протипожежних норм касаційний
суд дійшов без врахування положень
Правил пожежної безпеки в Україні,
затверджених наказом Міністерства
України з питань надзвичайних ситуацій
від 19 жовтня 2004 року № 126, то його не
можна визнати обґрунтованим та таким,
що є підставою для застосування за
позовом ОСОБА_9 до забудови ОСОБА_10
наслідків, передбачених частиною
сьомою статті 376 ЦК України.

Враховуючи, що неправильне
застосування норм матеріального права
касаційним судом призвело до
постановлення незаконного рішення, то
ухвала Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 9 липня 2014 року
підлягає скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду
касаційної інстанції.

Керуючись пунктом 1 частини першої
статті 355, частиною першою статті 3602 ,
пунктом 1 частини першої статті 3603 ,
частиною першою статті 3604 ЦПК України,
Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_10 задовольнити частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 9 липня 2014 року
скасувати, передати справу на новий
касаційний розгляд.

Постанова є остаточною і може бути
оскаржена тільки на підставі,
встановленій пунктом 2 частини першої
статті 355 ЦПК України.

Головуючий А.Г. Ярема
Судді: Л.І. Григор'єва
В.І. Гуменюк Я.М. Романюк
Н.П. Лященко Ю.Л.
Сенін Л.І.
Охрімчук В.М. Сімоненко