інстанції Шовкопляс О.П.Провадження №
22-ц/780/806/14 Доповідач у 2
інстанції СавченкоКатегорія 26
У Х В А Л А

іменем України

13 березня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Олійника В.І., Поліщука М.А.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 1 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та кредит»
про визнання недійсним іпотечного
договору та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до суду із вказаним вище позовом, який
мотивував тим, що 18 вересня 2007 року між
ним і ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»
було укладено кредитний договір за
яким він отримав кошти в розмірі 200 000
доларів США із розрахунку 9,6 % річних з
кінцевим терміном погашення 16 вересня
2022 року. Вказував, що в забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором 18 вересня 2007 року між ним і
банком укладено договір іпотеки,
відповідно до якого він передав банку в
іпотеку нерухоме майно у вигляді
житлового будинку по вул.Кільцевій 18 в
м.Біла Церква Київської області та
земельної ділянки площею 0,1000 га за цією
ж адресою.

Вказував, що рішенням
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 19 липня 2012 року
відмовлено у задоволенні його позову
до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про
визнання недійсним кредитного
договору. Ухвалюючи це рішення, суд
прийшов до висновків, що даний правочин
не є укладеним. Вказував, що поскільки
неукладений правочин не створює
юридичних прав і обов'язків, то він не
може бути підставою для виникнення
відносин щодо його забезпечення
іпотекою. У зв'язку з наведеним просив
визнати недійсним договір іпотеки,
зобов'язати ПАТ «Банк «Фінанси та
кредит» надати приватному нотаріусу
Білоцерківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 заяву про
вилучення запису з Єдиного реєстру
заборон відчуження нерухомого мана
відомостей про зняття заборони на
відчуження нерухомого майна.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 01 жовтня 2013 року у задоволенні
позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове, яким його позовні вимоги
задоволити в повному обсязі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення і неправильне застосування
судом норм матеріального і
процесуального права.

Учасники справи належним чином
повідомлені про час розгляду справи, в
тому числі апелянт ОСОБА_1 та його
представник ОСОБА_4, що стверджується
повідомленнями про вручення судових
повісток, не з'явилися, їх неявка
відповідно до ст.305 ЦПК України не
перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції обгрунтовував свої
висновки відсутністю передбачених
законом підстав для визнання
оспорюваного договору іпотеки
недійсним.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.1 Закону України «Про
іпотеку» (в редакції, чинній на час
укладення договору), іпотекою є вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном.

Згідно ст.3 Закону України «Про
іпотеку» взаємні права і обов'язки
іпотекодавця та іпотекодержателя за
іпотечним договором виникають з
моменту його нотаріального
посвідчення. Іпотекою може бути
забезпечене виконання дійсного
зобов'язання або задоволення вимоги,
яка може виникнути в майбутньому на
підставі договору, що набрав чинності.
Іпотека має похідний характер від
основного зобов'язання і є дійсною до
припинення основного зобов'язання або
до закінчення строку дії іпотечного
договору.

Згідно ст.18 Закону України «Про
іпотеку» іпотечний договір
укладається між одним або декількома
іпотекодавцями та іпотекодержателем у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 18 вересня 2007
року між позивачем ОСОБА_1 і ВАТ «Банк
«Фінанси та кредит» (в даний час ПАТ)
було укладено кредитний договір,
згідно якого ОСОБА_1 отримав в банку на
споживчі цілі кредит готівкою в
розмірі 200000 доларів США строком на 15
років із сплатою 9,6 % річних за
користування грошовими коштами.

Позичальник ОСОБА_1 не виконував
обов'язків по щомісячному поверненню
кредиту, покладених на нього умовами
договору, мав прострочену
заборгованість, у зв'язку з чим банк
звернувся до суду з позовом про
дострокове стягнення кредитних коштів.
Рішенням апеляційного суду Київської
області від 6 грудня 2011 року позов ПАТ
«Банк «Фінанси та кредит» задоволено,
достроково стягнуто із ОСОБА_1 на
користь банку борг за кредитним
договором в розмірі 2228840 грн та судові
витрати (а.с.31-33).

Також судом встановлено, що на
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором між банком і
ОСОБА_1 18 вересня 2007 року укладено
договір іпотеки, згідно якого останній
передав в іпотеку належне йому
нерухоме майно: жилий будинок і
земельну ділянку площею 0,1000 га по
вул.Кільцевій 18 в м.Біла Церква
Київської області (а.с.5-6).

При укладенні вказаного договору
іпотеки сторонами дотримані
передбачені законом вимоги щодо форми
та змісту договору іпотеки, який
нотаріально посвідчений, а його зміст
відповідає вимогам діючого
законодавства, в тому числі вимогам
Закону України «Про іпотеку», отже
підстави для визнання його недійсним
відсутні. Крім того, даний договір
іпотеки забезпечує виконання
зобов'язань за кредитним договором,
який не визнаний недійсним.

19 липня 2012 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області
відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1
до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про
визнання недійсним кредитного
договору. Рішення суду ухвалою
Апеляційного суду Київської області
від 01 жовтня 2012 року залишено без змін
(а.с.11-12).

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

За таких обставин, з урахуванням того,
що оспорюваний позивачем договір
іпотеки є способом забезпечення
виконання кредитного договору, який є
дійсним, суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку, що договір
іпотеки не може бути визнано недійсним
з вказаних підстав позивачем і
обгрунтовано відмовив у задоволенні
позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом не досліджене рішення
Білоцерківського міськрайоного суду
від 19 липня 2012 року, де зазначено про
неукладення кредитного договору
необгрунтовані, поскільки дане рішення
міститься в матеріалах справи і
досліджувалося судом першої інстанції.

При цьому суд правильно не взяв його до
уваги, поскільки кредитний договір був
укладений між банком і ОСОБА_1 у
письмовій формі, підписаний сторонами
та виконувався ними, зокрема банк видав
кошти, а позичальник ОСОБА_1 провів
часткове їх повернення, дія договору не
припинена та договір не визнаний судом
недійсним, тому згідно з законом такий
правочин є правомірним і підлягає
виконанню. Із наданої банком
Інформації про умови кредитування від
18 вересня 2007 року, що підписана
позичальником ОСОБА_1, вбачається, що
він підтверджує ознайомлення з усіма
елементами вартості кредиту та іншими
необхідними складовими оплат по
кредиту, що відповідає положенням ст.11
Закону України «Про захист прав
споживачів (а.с.28).

Такі висновки суду відповідають
вимогам ч.2 ст.1046 ЦК України, згідно якої
договір є укладеним з моменту
передання грошей і є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (ст.204 ЦК України). Згідно ч.2
ст.548 ЦК України недійсність основного
зобов'язання (вимоги) спричиняє
недійсність правочину щодо його
забезпечення, якщо інше не встановлено
цим Кодексом. Як вище вказувалося
кредитний договір як основне
зобов'язання, яке забезпечене іпотекою,
не визнаний недійсним.

Крім того, доводи апелянта ОСОБА_1 щодо
неукладення кредитного договору
спростовуються рішенням апеляційного
суду Київської області від 6 грудня 2011
року, яким позов ПАТ «Банк «Фінанси та
кредит» задоволено, достроково
стягнуто із ОСОБА_1 на користь банку
борг за кредитним договором в розмірі
2228840 грн та судові витрати, що
спростовує доводи про неукладеність
кредитного догвоору.

Колегія суддів не приймає до уваги як
необгрунтовані посилання апелянта на
те, що згідно ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені рішенням суду в
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини. Із рішення
Білоцерківського міськрайоного суду
від 19 липня 2012 року вбачається, що
предметом розгляду було визнання
недійсним кредитного договору, а не
питання його неукладення. Відповідно
ці обставини судом не досліжувалися і
таке рішення про визнання договору
неукладеним не приймалося.

При цьому колегія суддів враховує
правову позицію, зазначену в п.4
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»,
згідно якої за змістом ч.3 ст.61 ЦПК
України правові висновки суду і
встановлені ним обставини не є
тотожними поняттями. Висновки
(судження) суду щодо прав і обов'язків
сторін, зроблені на підставі
встановлених при розгляді справи
обставин, не є преюдиційними.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 1 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :