У х в а л а

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І.,
Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за заявою Павлоградського
міжрайонного прокурора
Дніпропетровської області в інтересах
Вербуватівської сільської ради
Юр'ївського району Дніпропетровської
області, заінтересовані особи:
Юр'ївська Державна нотаріальна
контора, відділ Держкомзему у
Юр'ївському районі Дніпропетровської
області, про визнання спадщини
відумерлою, за касаційною скаргою
заступника прокурора
Дніпропетровської області на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 1 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року Павлоградський
міжрайонний прокурор
Дніпропетровської області звернувся
до суду із заявою в інтересах
Вербуватівської сільської ради
Юр'ївського району Дніпропетровської
області про визнання спадщини
відумерлою.

В обґрунтування своїх вимог зазначав
про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3,
якому за життя належала на праві
власності земельна ділянка для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва загальною площею 6,9709 га, що
розташована на території
Вербуватівської сільської ради
Юр'ївського району Дніпропетровської
області.

Посилаючись на те, що після смерті
ОСОБА_3 спадкоємців виявлено не було,
прокурор на підставі ст. ст. 1220, 1221 ЦК
України просив визнати спадщину у
вигляді земельної ділянки відумерлою і
передати землю у власність
територіальної громади за місцем
відкриття спадщини.

Рішенням Юр'ївського районного суду
Дніпропетровської області від 24 жовтня
2012 року заяву Павлоградського
міжрайонного прокурора
Дніпропетровської області в інтересах
Вербуватівської сільської ради
Юр'ївського району Дніпропетровської
області задоволено.

Визнано відумерлою спадщину у вигляді
земельної ділянки загальною площею 6,9709
га, що розташована на території
Вербуватівської сільської ради
Юр'ївського району Дніпропетровської
області, належну на підставі
державного акта на право власності на
землю серії ЯЖ № 136962 ОСОБА_3, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Передано відумерлу спадщину у
власність територіальної громади
Вербуватівської сільської ради
Юр'ївського району Дніпропетровської
області.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 1 липня
2014 року рішення Юр'ївського районного
суду Дніпропетровської області від 24
жовтня 2012 року скасовано, в задоволенні
заяви Павлоградського міжрайонного
прокурора Дніпропетровської області в
інтересах Вербуватівської сільської
ради Юр'ївського району
Дніпропетровської області відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Дніпропетровської області
просить рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 1 липня
2014 року скасувати, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і залишити в силі
рішення Юр'ївського районного суду
Дніпропетровської області від

24 жовтня 2012 року, що було помилково
скасовано.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
заяви прокурора про визнання спадщини
відумерлою, суд апеляційної інстанції
виходив із того, що у порушення вимог
ст. 277 ЦПК України судом першої
інстанції не було залучено до участі у
справі

ОСОБА_4, на користь якого ОСОБА_3 за
життя склав заповіт, унаслідок чого
були порушені права спадкоємця.

З висновками суду апеляційної
інстанції погодитись не можна,
оскільки такі висновки суперечать
вимогам закону та не ґрунтуються на
матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у
справі рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом установлено, що згідно з
державним актом про право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 136962 від 12
грудня 2009 року ОСОБА_3 належала
земельна ділянка загальною площею 6,9709
га, що розташована на території
Вербуватівської сільської ради
Юр'ївського району Дніпропетровської
області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у лікарні м. Павлограда
Дніпропетровської області ОСОБА_3
помер, що підтверджується свідоцтвом
про смерть.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт на
користь ОСОБА_4, який було посвідчено
державним нотаріусом 7 грудня 2007 року.

Відповідно до інформаційної довідки зі
Спадкового реєстру (спадкові справи та
видані на їх підставі свідоцтва про
право на спадщину), наданої нотаріусом
Юр'ївської Державної нотаріальної
контори, інформація про наявність у
Спадковому реєстрі відомостей про
спадкові справи після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відсутня. Отже,
спадкова справа не заводилась, тобто
ОСОБА_4 у визначений законом строк до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після ОСОБА_3 не
звертався.

Відповідно до ст. ст. 274, 277 ЦПК України
заява про визнання спадщини відумерлою
у випадках, встановлених ЦК України,
подається до суду органом місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини. Справа про визнання спадщини
відумерлою розглядається судом з
обов'язковою участю заявника та з
обов'язковим повідомленням усіх
заінтересованих осіб.

За правилами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Для прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК
України).

Відповідно до вимог ст. 1272 ЦК України
якщо спадкоємець протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не
подав заяву про прийняття спадщини, він
вважається таким, що не прийняв її.

Частинами 1, 2, 3 ст. 1277 ЦК України
передбачено, що у разі відсутності
спадкоємців за заповітом і за законом,
усунення їх від права на спадкування,
неприйняття ними спадщини, а також
відмови від її прийняття орган
місцевого самоврядування за місцем
відкриття спадщини зобов'язаний подати
до суду заяву про визнання спадщини
відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою
подається після спливу одного року з
часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою,
переходить у власність територіальної
громади за місцем відкриття спадщини.

Згідно з постановою про відмову у
вчиненні нотаріальної дії від
16 червня 2011 року, ОСОБА_4 відмовлено у
прийнятті заяви про прийняття спадщини
за заповітом після смерті ОСОБА_3 у
зв'язку з пропуском установленого ст.
1270 ЦК України шестимісячного строку
для прийняття спадщини.

Із довідки Юр'ївського районного суду
Дніпропетровської області від 24 жовтня
2012 року вбачається, що ОСОБА_4 на час
надання такої довідки із заявою про
встановлення додаткового строку
(поновлення строку) для прийняття
спадщини не звертався.

Таким чином, установивши відсутність
спадкоємців ОСОБА_3 за законом та
неприйняття спадщини спадкоємцем за
заповітом, суд першої інстанції дійшов
по суті правильного висновку щодо
наявності правових підстав для
визнання відумерлою спадщини у вигляді
земельної ділянки, належної за життя на
праві власності ОСОБА_3, який помер 8
лютого

2010 року.

Під час установлення зазначених фактів
судом першої інстанції не були
порушені норми процесуального права,
рішення суду відповідає вимогам
матеріального права та встановленим
обставинам справи.

Апеляційний суд на порушення вимог ст.
ст. 303, 304, 316 ЦПК України зазначені
положення закону та обставини справи
не врахував і помилково скасував
рішення суду першої інстанції,
зазначивши про порушення прав
спадкоємця за заповітом - ОСОБА_4, не
врахувавши при цьому, що останньому
було відмовлено у прийнятті заяви про
прийняття спадщини через пропущення
визначеного ст. 1270 ЦК України
шестимісячного строку, а рішенням
Юр'ївського районного суду
Дніпропетровської області від 9 квітня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 29 травня

2014 року, відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_4 про визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини.

Отже, безпідставно скасувавши законне
й обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні процесуального
та матеріального закону.

Згідно ст. 339 ЦПК України, установивши,
що апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно із законом,
суд касаційної інстанції скасовує
рішення суду апеляційної інстанції і
залишає в силі рішення суду першої
інстанції.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 1 липня 2014 року підлягає
скасуванню із залишенням в силі
рішення Юр'ївського районного суду
Дніпропетровської області від

24 жовтня 2012 року.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора
Дніпропетровської області
задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 1 липня

2014 року скасувати.

Рішення Юр'ївського районного суду
Дніпропетровської області від

24 жовтня 2012 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О.
Кузнєцов

Судді:

Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук