УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Журавель В.І.,
Завгородньої І.М.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа -
приватний нотаріус Іллічівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
про визнання заповіту недійсним,
визнання майна спільним сумісним
майном подружжя, визнання права
власності на спадкове майно, за
касаційними скаргами ОСОБА_7,
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення
апеляційного суду Одеської області від
21 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
звернулися до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько - ОСОБА_9,
після смерті якого залишилось спадкове
майно, а саме: житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
що розташований за адресою: АДРЕСА_2, та
земельна ділянка за цією ж адресою;
автомобілі «Chevrolet Aveo», державний
номерний знак НОМЕР_1, «Chevrolet Aveo»,
державний номерний знак НОМЕР_2, «Peugeot
Boxer», державний номерний знак НОМЕР_3,
«Ford Sierra», державний номерний знак
НОМЕР_4; квартира, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

17 листопада 2009 року ОСОБА_9 склав
заповіт на користь своєї дружини -
ОСОБА_6, який за нього всупереч його
волі був підписаний іншою особою, хоча
батько міг підписати заповіт
власноручно.

Ураховуючи викладене, позивачі,
уточнивши позовні вимоги, просили суд
на підставі ст. ст. 207, 215, 1257 ЦК України
визнати заповіт ОСОБА_9 від 17 листопада
2009 року недійсним; визнати майно,
набуте в період шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_6
спільним майном подружжя та поділити
його; визнати право власності у порядку
спадкування за законом ОСОБА_6 на 2/3
частки, ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 1/6 частки за
кожним; визнати недійсними свідоцтва
про право на спадщину за заповітом,
видані приватним нотаріусом
Іллічівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7

Рішенням Іллічівського міського суду
Одеської області від 24 лютого 2014 року
позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишено без
задоволення.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 21 липня 2014 року рішення
Іллічівського міського суду Одеської
області від 24 лютого 2014 року скасовано,
ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_4,
ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано
недійсним заповіт ОСОБА_9 від 17
листопада 2009 року, посвідчений
приватним нотаріусом Іллічівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований в реєстрі № 3278. Визнано
недійсними свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, видані
приватним нотаріусом міського
нотаріального округу ОСОБА_7: від 29
травня 2013 року, зареєстроване у
Спадковому реєстрі за № 54541083, від 16
травня 2013 року, зареєстроване у
Спадковому реєстрі за № 54479096, від 16
травня 2013 року, зареєстроване у
Спадковому реєстрі за № 54478207. У
задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_7,
представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 просили
скасувати рішення апеляційного суду
Одеської області від 21 липня 2014 року,
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційні скарги
підлягають відхиленню з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Перевіривши доводи касаційних скарг,
дослідивши матеріали справи, суд
касаційної інстанції дійшов висновку
про відхилення касаційних скарг та
залишення без змін рішення
апеляційного суду Одеської області від
21 липня 2014 року, оскільки воно законне
та обґрунтоване, так як згідно з актом
комісійної посмертної
судово-психіатричної експертизи від 25
листопада 2010 року № 1126 ОСОБА_9 в момент
укладення заповіту 17 листопада 2009 року
міг усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними, при укладенні
заповіту міг писати та говорити з
врахуванням його фізичного і
психічного стану. Таким чином, колегією
суддів апеляційного суду встановлено,
що відповідно до акту комісійної
посмертної судово-психіатричної
експертизи від 25 листопада 2010 року №
1126, у ОСОБА_9 не було хвороб, фізичних
вад, які б заважали йому власноручно
підписати заповіт від 17 листопада 2009
року.

Крім того, в заповіті в порушення п. 16
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 03 березня 2004 року №
20/5 (далі - Інструкція), яка була чинною
на момент укладення заповіту, не
зазначено причину по якій ОСОБА_9 не
зміг підписати документ.

Пунктом 16 Інструкції передбачено, якщо
фізична особа внаслідок фізичної вади
або хвороби не може власноручно
підписати документ, то за її дорученням
у її присутності та в присутності
нотаріуса цей документ може підписати
інша особа. Про причини, з яких фізична
особа, яка звернулася за вчиненням
нотаріальної дії, не могла підписати
документ, зазначається у
посвідчувальному написі. Правочин за
особу, яка не може підписати його, не
може підписувати особа, на користь або
за участю якої його посвідчено.

За таких обставин колегія суддів
апеляційного суду дійшла
обґрунтованого висновку, що вимоги
позивачів про визнання заповіту
недійсним є обґрунтованими та
підлягають задоволенню, оскільки його
зміст суперечити вимогам ЦК України,
зокрема статті 207, а також вимогам
пункту 16 Інструкції.

Разом з тим, вимоги про визнання майна
спільним сумісним майном подружжя,
визнання права власності на спадкове
майно задоволенню не підлягають,
оскільки відповідно до п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
травня 2008 року № 7 «Про судову практику
у справах про спадкування», свідоцтво
про право на спадщину видається за
письмовою заявою спадкоємців, які
прийняли спадщину в порядку,
установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають. У
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Доводи касаційних скарг не дають
підстав для висновку про порушення
норм процесуального та матеріального
права, яке призвело або могло призвести
до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_8 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 21 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. ІваненкоВ.І. Журавель І.М.
Завгородня