У х в а л а

іменем україни

26 листопада 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя
особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення
на предмет іпотеки, передання майна в
управління; за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк», ОСОБА_2 про визнання
договору іпотеки недійсним за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 27 березня 2014 року,

встановила:

У січні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
указаним позовом, в якому просило в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 21 лютого 2006
року звернути стягнення на предмет
іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 у м
Дніпропетровську шляхом її продажу
позивачем із укладенням договору
купівлі-продажу позивачем від свого
імені з іншою особою покупцем із
встановленням початкової ціни продажу
на рівні, визначеному договором
іпотеки - 383 040 грн, з правом замовляти
технічну інвентаризацію та брати
участь у її проведенні, з правом
замовлення та отримання витягів з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно для відчуження, з правом
отримання технічного паспорту на
нерухомість, дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з правом замовлення
та отримання витягів з Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна, Державного реєстру обтяжень
рухомого майна, Державного реєстру
обтяжень рухомого майна про податкові
застави, Державного реєстру іпотек,
Державного реєстру правочинів щодо
нерухомості, з правом направлення
грошових коштів по договору
купівлі-продажу на погашення
заборгованості за кредитним договором
та з можливістю здійснення позивачем
всіх передбачених законом дій,
необхідних для продажу предмета
іпотеки. Також банк просив суд передати
йому в управління, шляхом вилучення у
відповідача спірної квартири на період
до її реалізації.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 21
лютого 2006 року між банком та ОСОБА_2
було укладено кредитний договір, за
умовами якого останній отримав кредит
у розмірі 52 тис. доларів США зі строком
повернення до 19 лютого 2021 року. В
рахунок забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором 21 лютого 2006 року було
укладено договір іпотеки, предметом
якого є майнові права позичальника на
отримання у власність нерухомого майна
- квартири будівельний номер 12.3 на 12
поверсі у будинку АДРЕСА_1 на підставі
договору від 10 січня 2006 року. Зазначав,
що станом на 30 серпня 2012 року
заборгованість за кредитним договором
склала 126 815,19 доларів США і частково, у
розмірі 61 414,48 доларів США, була
присуджена до стягнення за рішенням
Жовтневого районного суду від 2
листопада 2009 року. Вказував, що
зазначене рішення суду про стягнення
кредитної заборгованості не виконане,
а йому стало відомо про передачу
позичальником належних йому майнових
прав (предмету іпотеки) іншій особі -
ОСОБА_1 без згоди іпотекодержателя.

У червні 2013 року ОСОБА_1 подав
зустрічний позов, в якому просив суд
визнати недійсним договір іпотеки від
21 лютого 2006 року, укладений між
іпотекодержателем, правонаступником
якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2,
як іпотекодавцем, посилаючись на те, що
чинне законодавство, на час укладення
спірного договору іпотеки, не
передбачало можливості передання в
іпотеку майнових прав на нерухоме
майно, хоча це було фактично здійснено
у спірному договорі.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 24 жовтня 2013 року у
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1
задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від
21 лютого 2006 року, укладений між ОСОБА_2
та ЗАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського нотаріального
округу ОСОБА_3 за реєстровим № 269.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27
березня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано, ухвалено нове
рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 21 лютого 2006
року у розмірі 126 815, 19 доларів США з
яких: заборгованість по основній сумі
кредиту - 50 901, 35 доларів США;
заборгованість за відсотками за
користування кредитом - 31 068, 76 доларів
США; пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язання за кредитним договором - 39
656, 59 доларів США; комісія за
користування кредитом - 5 188, 49 доларів
США, яка утворилась станом на 30 серпня
2012 року, звернуто стягнення на належний
на праві приватної власності ОСОБА_1
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 100,4
кв.м (житлова площа 32, 80 кв.м), що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом
продажу банком вказаного предмету
іпотеки, з укладанням від імені ПАТ КБ
«ПриватБанк» договору купівлі-продажу,
в тому числі нотаріального укладення
договору купівлі-продажу з іншою
особою покупцем із встановленням
початкової ціни на рівні не нижче 383 040
грн, з правом замовляти технічну
інвентаризацію та брати участь у її
проведенні, з правом замовлення та
отримання витягів з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно для
відчуження нерухомості, з правом
отримання технічного паспорту на
нерухомість, дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з правом замовлення
та отримання витягів з Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна, Державного реєстру обтяжень
рухомого майна, Державного реєстру
обтяжень рухомого майна про податкові
застави, Державного реєстру іпотек,
Державного реєстру правочинів щодо
нерухомості, правом направлення
грошових коштів по договору
купівлі-продажу на погашення
заборгованості за кредитним договором
від 21 лютого 2006 року та з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмета іпотеки.

В іншій частині позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить рішення апеляційного
суду скасувати, рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні первісного позову та
задовольняючи зустрічний позов,
виходив із того, що стаття 5 Закону
України «Про іпотеку» (в редакції
чинної на час укладення договору
іпотеки) не передбачала можливість
укладення іпотечного договору,
предметом іпотеки за яким були б
майнові права, а саме майнові права на
об'єкт незавершеного будівництва,
право власності на який виникне у
іпотекодавця в майбутньому. Крім того,
суд вважав, що ОСОБА_1 не пропустив
строк позовної давності, оскільки йому
не було відомо про обтяження спірної
квартири іпотекою; оспорюваний договір
укладався між банком та ОСОБА_2, а йому
про обтяження іпотекою спірного
нерухомого майна стало відомо лише
після звернення банку до суду, тобто 16
січня 2012 року.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та увалюючи нове
рішення про часткове задоволення
первісного позову і відмову у
зустрічному позові, виходив із того, що
ОСОБА_2 свої зобов'язання перед банком
за кредитним договором не виконав, а
тому є підстави для звернення
стягнення на предмет іпотеки. Однак,
при звернені стягнення на предмет
іпотеки, суд, керуючись положеннями ст.
39 Закону України «Про іпотеку» та
роз'ясненнями наданими у п. 42 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», зазначає в
резолютивній частині рішення суду в
разі задоволення позову про звернення
стягнення в обов'язковому порядку:
загальний розмір вимог та всі його
складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; спосіб реалізації предмета
іпотеки - шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу шляхом надання права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
(при цьому суд може зазначити, що
початкова ціна встановлюється на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій), тобто вищезазначених
дій достатньо для захисту порушеного
права банку, як іпотекодержателя, тим
більш, доцільність застосування
передачі майна в управління шляхом
вилучення у відповідача спірної
квартири на період до її реалізації
банком ніяким чином не обґрунтовано,
хоча позов неодноразово уточнювався та
доповнювався, а тому у передачі майна в
управління шляхом вилучення у
відповідача спірної квартири на період
до її реалізації слід відмовити.

Крім того, посилання ОСОБА_1 на те, що
він не знав про наявність іпотечного
договору, не є підставою для визнання
договору іпотеки недійсними, оскільки
про наявність договору іпотеки йому
стало відомо, ще 3 червня 2009 року.

Установлено й це убачається з
матеріалів справи, що рішення
апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а доводи скарги
цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 10 січня 2006 року
між ТОВ «К енд Фд» та ОСОБА_2 було
укладено договір, за умовами якого
останній зобов'язався прийняти участь
в дольовому фінансуванні будівництва
житлового будинку по АДРЕСА_1, а ТОВ «К
енд Фд» - здійснити його будівництво та
після прийняття до експлуатації
передати ОСОБА_2 його долю в
будівництві у вигляді квартири
будівельний номер 12.3 на 12 поверсі у
будинку АДРЕСА_1.

Між банком та ОСОБА_2 21 лютого 2006 року
було укладено кредитний договір, за
умовами якого останній отримав кредит
у розмірі 52 тис. доларів США зі строком
повернення до 19 лютого 2021 року.

В рахунок забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором 21 лютого 2006 року було
укладено договір іпотеки, предметом
якого є майнові права позичальника на
отримання у власність нерухомого майна
- квартири будівельний номер 12.3 на 12
поверсі у будинку АДРЕСА_1 на підставі
договору від 10 січня 2006 року.

Між ТОВ «К енд Фд» та ОСОБА_1 27 вересня
2007 року було укладено договір,
аналогічний зазначеному вище договору
від 10 січня 2006 року, про дольову участь
ОСОБА_1 у будівництві, предметом якого
також стала квартира будівельний номер
12.3 на 12 поверсі у будинку АДРЕСА_1.

В доповнення до вищевказаного договору
27 вересня 2007 року було складено
тристоронній акт, підписаний ТОВ «К енд
Фд», ОСОБА_2 та ОСОБА_1, відповідно до
якого останній здійснив повний
розрахунок з ОСОБА_2 за спірну квартиру
в розмірі 91 920 доларів США, в зв'язку із
чим договір від 10 січня 2006 року втратив
свою силу, і того ж дня ОСОБА_2 на адресу
ТОВ «К енд Фд» було направлено заяву
про розірвання договору від 10 січня 2006
року та переведення внесених ним
коштів на ім'я ОСОБА_1 із укладенням з
ним договору.

28 вересня 2007 року, на виконання
договору від 27 вересня 2007 року, між
ОСОБА_1 та ТОВ «К енд Фд» було складено
акт приймання-передачі, згідно якого
ОСОБА_1 прийняв від ТОВ «К енд Фд»
квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 3 липня 2009 року,
залишеним в силі ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 квітня 2013 року, за ОСОБА_1
визнано право власності на квартиру
АДРЕСА_1.

14 квітня 2011 року ОСОБА_1 здійснено за
собою державну реєстрацію права
власності на зазначену квартиру.

Заочним рішенням Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 2
листопада 2009 року, яке набрало законної
сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ
КБ «ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором від 21 лютого 2006
року в розмірі 61 414,48 доларів США.
Відомості щодо виконання даного
рішення відсутні.

Станом на 30 серпня 2012 року
заборгованість ОСОБА_2 за кредитним
договором від 21 лютого 2006 року
становить 126 815,19 доларів США.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до умов кредитного договору
від 21 лютого 2006 року, боржник ОСОБА_2
зобов'язався здійснювати своєчасне та
повне погашення кредиту, своєчасно
сплачувати проценти за користування
кредитом, встановлені договором. У
випадку неналежного виконання взятих
на себе зобов'язань, сплатити штрафні
санкції, у строки та умови, визначені
кредитним договором.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право у разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про
іпотеку», у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється, зокрема,
на підставі рішення суду.

Відповідно до договору іпотеки від 21
лютого 2006 року, іпотекодержатель має
право звернути стягнення на предмет
іпотеки в порядку, передбаченому цим
договором, у випадку невиконання або
неналежного виконання зобов'язання за
кредитним договором.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
іпотеку», за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачене
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про
іпотеку» у разі переходу права
власності (права господарського
відання) на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, навіть у тому випадку, якщо до
його відома не доведена інформація про
обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності
на предмет іпотеки, набуває статус
іпотекодавця і має всі його права і
несе всі його обов'язки за іпотечним
договором у тому обсязі і на тих умовах,
що існували до набуття ним права
власності на предмет іпотеки.

З матеріалів справи убачається, що 27
вересня 2007 року, після укладення
договору між ТОВ «К енд Фд» та ОСОБА_1 та
підписання тристороннього акту між ТОВ
«К енд Фд», ОСОБА_2 та ОСОБА_1, іпотека
стала дійсною для ОСОБА_1

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення,
вірно визначив характер правовідносин
між сторонами, застосував норми
матеріального права, що їх регулюють,
надав оцінку усім доказам, зібраним у
справі та дійшов вірного висновку про
те, що вимови позивача про звернення
стягнення на предмет іпотеки
відповідають вимогам закону, оскільки
іпотека свою дію не припиняла, а тому
зберігає свою чинність при переході
права власності на предмет іпотеки до
іншої особи - ОСОБА_1, а ОСОБА_2 не
виконав свої зобов'язання перед банком
щодо сплати кредиту за договором від 21
лютого 2006 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 304 ЦПК України
справа розглядається апеляційним
судом за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими главою ЦПК України про
апеляційне провадження.

Згідно з правилами ст. 74 ЦПК України
судові виклики здійснюються судовими
повістками про виклик, які разом із
розпискою надсилаються поштою
рекомендованим листом із
повідомленням або через кур'єрів за
адресою, зазначеною стороною. Особи,
які беруть участь у справі, можуть бути
повідомлені або викликані в суд
телеграмою, факсом чи за допомогою
інших засобів зв'язку, які забезпечують
фіксацію повідомлення або виклику.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 169 ЦПК України
суд відкладає розгляд справи у разі
неявки в судове засідання однієї із
сторін або будь - кого з інших осіб, які
беруть участь у справі, про яких нема
відомостей, що їм вручені судові
повістки.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України,
апеляційний суд відкладає розгляд
справи в разі неявки у судове засідання
особи, яка бере участь у справі, щодо
якої немає відомостей про вручення їй
повістки, або за її клопотанням, коли
повідомлені нею причини неявки буде
визнано судом поважними.

Розгляд справи у суді апеляційної
інстанції проведено з дотриманням
наведених вимог закону.

З матеріалів справи убачається, що
ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4
було повідомлено за допомогою смс -
повідомлення відповідно до наказу
Державної судової адміністрації
України від 1 червня 2013 року № 73.

До апеляційного суду 25 березня 2014 року
від ОСОБА_1 надійшла телеграма з
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку з його перебуванням за
межами Дніпропетровської області.

Також, 25 березня 2014 року від
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку з зайнятістю в іншому
процесі та відсутністю його
довірителя.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України
особи, які беруть участь у справі
зобов'язані добросовісно здійснювати
свої процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

З урахуванням зазначеного та вимог ст.
305 ЦПК України до повноважень
апеляційного суду належить визначення
поважності неявки до суду.

Таким чином, рішення апеляційного суду
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
убачається.

З урахуванням викладеного та положення
ч. 1 ст. 337 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити рішення
апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко