Справа № 204/5132/13-ц
Провадження № 2/204/2094/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

при секретарі Сорокіної А.С.

за участю представника позивачки ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради про визнання права на постійне проживання,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2013 року до суду надійшла позовна заява, яку в серпні 2013 року позивачка уточнила та просила визнати за нею право на постійне проживання у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що в 1974 році вона та її чоловік, ОСОБА_4, придбали по домашній угоді 2/5 частини домоволодіння по вул. Щепкіна, 4 у м. Дніпропетровську у ОСОБА_5. Придбане майно належало померлому ОСОБА_6, а ОСОБА_5 приходиться йому родичкою, але прав на зазначено на майно вона не оформлювала, до того ж на теперішній час вона померла не оформивши право власності. Рішенням виконкому Красногвардійської районної ради депутатів трудящих ся № 632 від 22 травня 1975 року право власності на 2/5 частин домоволодіння по вул. Щепкіна у м. Дніпропетровську було передано як безгосподарче на баланс виконкому Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради. З 1974 року подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були прописані та мешкали за адресою: вул. Щепкіна, 4 в м. Дніпропетровську. ОСОБА_4 звернувся до виконкому Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради з проханням про надання дозволу на продаж йому 2/5 частини домоволодіння, на що рішенням виконкому Красногвардійської райради депутатів трудящих було надано згоду. Договір купівлі продажу чоловіком не був укладений, у звязку з тим що зазначений будинок був ветхим, довгий час йшлося про його знесення, але ніхто домоволодіння таки і не зніс. Тому позивачка разом зі свої чоловіком надалі проживали в домоволодінні та вважає, що вона добросовісно, безперервно та відкрито користується зазначеною частиною домоволодіння. 18 грудня 2000 року помер чоловік ОСОБА_3 ОСОБА_4 На теперішній час за вказаною адресою проживають: позивачка, її дочка ОСОБА_1 та її онук ОСОБА_7, це є єдине місце їх мешкання. У зв`язку з чим, позивачка була вимушена звернутися до суду з позовом про визнання права на постійне проживання.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на підстави, вказані у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам.

Згідно вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2 ст. 310 ЦК України - фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

У судовому засіданні встановлено, що 18 червня 1966 року був укладений шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, зареєстрований в Будинку щастя Ленінського району м. Дніпропетровська (а.с.11).

В 1974 році позивачка та її чоловік ОСОБА_4 вселилися в 2/5 частини домоволодіння по вул. Щепкіна, 4 та були прописані за даною адресою.

Відповідно до розяснень Постанови Пленума Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у п. 9 вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю.

З матеріалів справи вбачається, що домоволодіння, щодо якого позивачка просить визнати право постійного проживання, належало на праві власності ОСОБА_6, а після його смерті зазначене домоволодіння на будь-яку іншу особу не переоформлювалося.

На підставі рішення виконкому Красногвардійської районної ради депутатів трудящихся від 22 травня 1975 року № 632 право власності на 2/5 частини домоволодіння по вул. Щепкіна, 4 було зареєстроване за місцевою радою та передано на баланс (а.с. 5). В цьому ж рішенні було надано згоду ОСОБА_4 про надання дозволу на продаж йому 2/5 частини даного домоволодіння. Але дане рішення ОСОБА_4 виконано не було. 18 грудня 2000 року ОСОБА_4 помер.

Відповідно до довідки виданою Головою квартального комітету за вказаною адресою проживають та зареєстровані позивачка, її дочка ОСОБА_1 та її онук ОСОБА_7 (а.с. 20).

Згідно ч. 1 ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачка у своєму позові зазначає, що вона та її чоловік вселялися до спірної частини домоволодіння за згодою власника. Однак належних та допустимих доказів щодо законного вселення позивачки у зазначений будинок суду надано не було. Наявність прописки сама по собі не є підставою для визнання за позивачкою права на постійне проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1. Також, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження придбання 2/5 частин домоволодіння № 4 по вул. Щепкіна у м. Дніпропетровську у ОСОБА_5.

Враховуючи викладене, суд вважає необхідним у задоволенні позову ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради про визнання права на постійне проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 310 ЦК України, ст. ст. 31, 58 ЖК України ст. ст. 10, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради про визнання права на постійне проживання відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т. О. Дубіжанська