Справа № 456/2542/14
Головуючий у 1 інстанції: Гулкевич О.В.
Провадження № 22-ц/783/6488/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук
Категорія справи: 2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П., Курій Н.М.

при секретарі Куцик І.Б.

з участю представника позивача ОСОБА_2.
відповідача ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_3-ОСОБА_4, відповідача
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Стрийського міськрайонного суду
Львівської області від 25 липня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8,
ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5 про
визнання права власності на частину
житлового будинку з належними до нього
господарськими будівлями,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року ОСОБА_11 звернулася до
суду із позовом про визнання права
власності на 4/6 частини житлового
будинку з належними до нього
господарськими будівлями і спорудами,
які розташовані по АДРЕСА_1.

Оскільки, вона (позивач) утримує
житловий будинок з належними до нього
господарськими будівлями і спорудами
за власні кошти та особистою працею;
інші члени колгоспного двору участі
працею чи коштами в господарстві двору
не приймають, вважала, що відповідачі
ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_5 не мають права
на частку члена колгоспного двору, а
тому просила суд визнати за нею право
власності на 4/6 частини майна
колишнього колгоспного двору -
житлового будинку з належними до нього
господарськими будівлями і спорудами.
В подальшому позовні вимоги було
збільшено в частці до 5/6.

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 25 липня 2014
року позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 5/6
частин житлового будинку з належними
до нього господарськими будівлями і
спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1.

Вищезгадане рішення в апеляційному
порядку оскаржив відповідач - ОСОБА_3.
Вважає рішення суду незаконним,
необгрунтованим, таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи
та законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення із наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Положеннями ст.214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов та визнаючи за
позивачем право власності на 5/6 частини
майна колишнього колгоспного двору -
житлового будинку з належними до нього
господарськими будівлями і спорудами,
які розташовані за адресою: вул.
Гошівська, 430 в селі Великі Дідуличі
Стрийського району Львівської області,
суд першої інстанції виходив з тих
підстав, що у разі визнання
відповідачами позову, суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позову,
визнання відповідачами позову не
суперечить закону, не порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, особи
які є сторонами у справі, не
скористались наданим їм правом - у
встановленому законом порядку, не
оформили права власності на належні їм
частки у майні колгоспного двору, тепер
вже колишнього; вважав, що частина з них
вибула з цього двору та не претендує на
його частку, усі відповідачі, окрім
ОСОБА_3 відмовляються від належних їм
часток у майні колишнього колгоспного
двору на користь позивача.

Проте, колегія суддів з такими
висновками суду першої інстанції
погодитися не може.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме: з виписки з погосподарської книги
села Великі Дідушичі Стрийського
району Львівської області № 651 від
23.06.2014 року, станом на 15.04.1991 року в
господарстві АДРЕСА_2 проживали
наступні особи:

ОСОБА_8, 1929 року народження;

ОСОБА_3, 1958 року народження;

ОСОБА_9, 1960 року народження;

ОСОБА_10, 1967 року народження;

ОСОБА_7, 1967 року народження;

ОСОБА_5, 1967 року народження.

Даний двір АДРЕСА_2 станом на 15.04.1991 року
рахувався в групі колгоспників.

З довідки №737 від 14.07.2014 року, виданої
Виконкомом Дідушицької сільської ради
Стрийського району Львівської області
на ім.»я ОСОБА_8, вбачається, що в
житловому будинку по АДРЕСА_1 станом на
14.07.2014 року зареєстровані наступні
особи:

дочка - ОСОБА_7, 1967 року народження;

син - ОСОБА_9, 1960 року народження;

син - ОСОБА_3, 1958 року народження.

Згідно заяви від 07 липня 2014 року,
ОСОБА_8, відповідач по справі, позовні
вимоги визнала повністю, просила позов
задовольнити в повному обсязі.

Згідно заяви від 14 липня 2014 року та від
18 листопада 2014 року, ОСОБА_9 проти
позовних вимог ОСОБА_7 не заперечує, на
частку у колгоспному дворі яка
належала йому станом на 1991 рік не
претендує та відмовляється від неї на
користь ОСОБА_7.

З представленого в суді апеляційної
інстанції листа Дідушицької сільської
ради Стрийського району Львівської
області № 287 від 14 серпня 2014 року ОСОБА_3
вбачається інформація про реєстрацію
наступних осіб:

ОСОБА_3, 1958 року народження;

прибув 08.07.1986 року і зареєстрований по
даний час;

ОСОБА_9, 1960 року народження; прибув
26.05.1983 року; вибув 10.11.1985 року в місця
позбавлення волі; прибув 14.12.1995 року в с.
Подорожне Стрийського району
Львівської області; вибув 27.10.1997 року в
Подорожне Стрийського району
Львівської області; прибув 27.07.1998 року з
с. Подорожнє Стрийського району
Львівської області і зареєстрований по
даний час;

ОСОБА_7, 1967 року народження,
зареєстрована з дня народження по
даний час;

ОСОБА_10, 1967 року народження,
зареєстрований з дня народження по
11.05.2006 року;

ОСОБА_5, 1976 року народження,
зареєстрована з дня народження, дата
вибуття встановити неможливо, так як
будинкова книга знаходиться у гр.
ОСОБА_7, а в погосподарській книзі з
01.01.1991 року по "31.1995 р." запис вибуття
нечіткий.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 6 Постанови від 22 грудня 1995
року № 20 "Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності", до правовідносин, що
виникли до прийняття 15 квітня 1991 року
Закону "Про власність", застосовується
чинне на той час законодавство.
Зокрема, спори щодо майна колишнього
колгоспного двору, яке було придбане до
вказаної дати, мають вирішуватися за
нормами, що регулювали власність цього
двору, а саме: право власності на майно,
яке належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, які до
15 квітня 1991 р. не втратили права на
частку в його майні.

Згідно ЦК Української РСР (у редакції
1963 року) колгоспний двір визначався як
сімейно-трудове об'єднання осіб, всі
або частина яких є членами колгоспу,
брали участь у суспільному виробництві
колгоспу та спільно вели підсобне
господарство на присадибній ділянці.

Майно колгоспного двору належало його
членам на праві сумісної власності.
Володіння, користування і
розпорядження майном колгоспного
двору здійснювалося за згодою всіх
членів двору. Розмір частки члена
колгоспного двору встановлювався з
огляду на рівність часток всіх членів
двору, включаючи неповнолітніх та
непрацездатних.

За загальним правилом, працездатний
член колгоспного двору втрачав право
на частку у майні двору у тому випадку,
якщо він не менш, ніж три роки поспіль
не брав участі своєю працею і засобами
у веденні загального господарства
двору. Це правило не поширюється за
умови призову такого члена двору на
військову службу, його навчання в
навчальному закладі чи хвороби
(положення статей 120-126 ЦК УРСР).

Спори щодо майна колишнього
колгоспного двору, яке було придбане до
15 квітня 1991 року, вирішуються за
нормами, що регулювали власність
цього двору, а саме: право власності на
майно, яке належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, які до
15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні.

Статтею 16 ЦК України передбачено,
що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути визнання
права.

Згідно статті 392 ЦК України,
власник майна може пред"явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Як вбачається з матеріалів
справи, в таких відсутні будь-які
докази, що позивач втратив документи,
які засвідчують його право власності,
оскільки позивач з таким питанням про
визнання права власності на частку у
колгоспному дворі не звертався, в
зв"язку з чим його право відповідачами
жодним чином не є порушеним.

Також колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що відмова осіб,
які мають право на частку у колгоспному
дворі на користь іншої особи за заявою
під час розгляду цивільної справи
стосовно спору про частки в
колгоспному дворі чинним
законодавством не передбачено.

Отже, за наведених обставин,
колегія суддів приходить до висновку,
що ОСОБА_7 маючи статус члена
колгоспного двору передчасно
звернулася до суду із позовом про
визнання за нею права власності на
частину житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
по АДРЕСА_1, оскільки право позивача
відповідачами жодним чином не є
порушеними, а позивач - ОСОБА_7 не
позбавлена права звернутися до
Дідушицької сільської ради
Стрийського району Львівської області
з відповідною заявою про оформлення
права власності на частину житлового
будинку з належними до нього
господарськими будівлями і спорудами.

Відтак, керуючись ч.1 ст.309 ЦПК
України, апеляційний суд приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
ОСОБА_7 в задоволенні її позову.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.3
ч.1ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст. ст.316, 317, 319, 325
ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 25 липня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_7 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набранням рішення законної сили.

Головуючий:
О.Я. Мельничук

Судді:
Н.М. Курій

Н.П. Крайник