Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №279/2160/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Якухно О.М.

суддів
Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання
Крижанівської О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа виконавчий комітет
Коростенської міської ради, про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та будівлями шляхом
знесення самочинного будівництва та
стягнення моральної шкоди за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Коростенського міськрайонного суду
Житомирської області від 09 липня 2014
року,-

в с т а н о в и л
а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся з
позовом до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою. ОСОБА_2 подав у червні 2013 року
зустрічний позов про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою,
житловим будинком та господарськими
будівлями по АДРЕСА_1, стягнення
моральної шкоди в сумі 5000 грн..
Зазначав, що він є власником житлового
будинку з господарськими будівлями по
вказаному адресу. Відповідач, яка є
суміжним землекористувачем, самочинно
збудувала двоповерхову будівлю, яка
примикає до його господарської
будівлі, що призводить до її руйнування
внаслідок стікання води, неможливості
обслуговувати своє приміщення та
затіняє його земельну ділянку.

Ухвалою Коростенського міськрайонного
суду Житомирської області від 21 жовтня
2013 року первісний позов залишено без
розгляду.

Рішенням Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 09 липня 2014 року в
задоволені позову відмовлено за
безпідставністю.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права та
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі.
Зазначає, що суд безпідставно відхилив
його докази і не застосував ст.391 ЦК
України, не врахував, що будівля є
самочинно збудованою.

Представник апелянта підтримала
апеляційну скаргу і пояснила, що їй не
було відомо про розмір земельної
ділянки, яка була надана у користування
забудовнику. Вважає правильним розмір
земельної ділянки, вказаний у договорі
купівлі-продажу і її конфігурація по
фактичному користуванню. Оскільки
будівництво є самочинним, будівля
підлягає знесенню.

Відповідач та її представник
заперечують у задоволенні позову і
пояснили, що забудова була розпочата за
згодою попереднього власника і на час
придбання позивачем будинку вже
існувала. Вважають, що земельна ділянка
позивача більша за розміром, ніж було
надано під забудову, за рахунок їх
земельної ділянки і сарай позивача
знаходиться на їх земельній ділянці.
Самочинна будівля відповідає
будівельним нормам. Щодо
невідповідності розмірів земельних
ділянок рішенням про надання дозволу
на забудову пояснили, що попередні
власники будинків були в дружніх
стосунках і суперечок відносно
земельних ділянок у них не було, а тому
використовували їх спільно.

Розглянувши справу в межах доводів,
викладених в апеляційній скарзі,
колегія суддів вважає, що вона не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
(ст.60 ЦПК України).

Підставою позову було захист прав
суміжного землекористувача та
власника майна, виходячи з вимог ст.103
ЗК України та ст.391 ЦК України, тобто
доказуванню підлягав факт того, що
сторони є суміжними
землекористувачами, і факт порушення
прав власника майна, а саме пошкодження
сараю самочинним будівництвом, що не
відповідає будівельним нормам і
правилам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з того, що позивачем не
доведено порушення його прав
самочинним будівництвом за
відсутністю доказів про : межі його
земельної ділянки, невідповідність
будівництва будівельним нормам,
неможливість перебудови об'єкта
нерухомості та заподіяння шкоди майну
позивача.

Колегія суддів погоджується із таким
висновком суду.

Так, пленум Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року
«Про практику застосування судами
статті 376 Цивільного кодексу України
(про правовий режим самочинного
будівництва» у п.17 постанови роз'яснив,
що позов про знесення самочинно
збудованого нерухомого майна може бути
пред'явлено власником чи користувачем
земельної ділянки або іншою особою,
права якої порушено, зокрема, власником
(користувачем) суміжної земельної
ділянки з підстав, передбачених
статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

За змістом позовної заяви позивач
просить усунути перешкоди у
користуванні його земельною ділянкою,
що виражається у її затемненні
самочинно збудованою спорудою, та у
користуванні належною йому
господарською будівлею, яка
пошкоджується та руйнується, а тому
підлягають застосуванню як норми
земельного законодавства так і норми
цивільного.

Відповідно до ст.103 ЗК України власники
та землекористувачі земельних ділянок
повинні обирати такі способи
використання земельних ділянок
відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо).

Відповідно до ст.152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав, і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів (ч.3 ст.152 ЗК України).

Згідно із ст.391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що згідно договору
купівлі-продажу житлового будинку від
13.06.2012 року ОСОБА_2 є власником
житлового будинку з надвірними
будівлями АДРЕСА_1 (а.с.51-55).

За змістом п.1 Договору житловий
будинок розташований на земельній
ділянці площею 0,0539 га та до нього
примикають спорудження : огорожа, дв.
покриття, водогін, каналізація, сарай
(Б), сарай (Б1), гараж.

Рішенням Коростенської міської ради №
341 від 20.08.1957 року попередньому власнику
цього будинку по вул.Ворошилова (нині
Коцюбинського) була виділена під
забудову земельна ділянка площею 0,04 га,
що підтверджено у висновку про
реєстрацію домоволодіння (а.с.94, 98), на
якій розміщено жилий будинок та сарай
«Б» на межі земельної ділянки довжиною
22,2 м. (а.с.16). Земельна ділянка має
прямокутну форму.

В той же час, при виготовленні
технічної документації на ім'я
позивача змінена конфігурація
земельної ділянки і її довжина
збільшена до 33,2 м (а.с.54). При цьому,
сарай (змінена літера на «Б1»), якій
раніше знаходився на межі земельної
ділянки, вже розташований посередині
її, а інший сарай «Б» розташований на
межі збільшеного розміру земельної
ділянки.

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 19.02.2010 року ОСОБА_3 є
власником житлового будинку з
надвірними будівлями та спорудами
АДРЕСА_2 (а.с.5-6).

До будинку належать надвірні будівлі :
сарай Б, В, гараж, оглядова яма,
фундамент, огорожа.

Згідно договору про забудову земельної
ділянки від 19.02.1937 року першому
власнику будинку по АДРЕСА_2 була
надана земельна ділянки площею 1100 кв.м.
(а.с.10-12). У висновку про реєстрацію
документів на право користування
земельною ділянкою зареєстровано таке
право на 1173 кв.м.(а.с.14). Станом на 02.04.1961
рік розмір земельної ділянки
встановлено 728 кв.м. з урахуванням
надання її частини для забудови іншій
особі (а.с.18).

Відповідно до ст.106 Земельного Кодексу
України власник земельної ділянки має
право вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у випадках,
коли вони зникли, перемістились або
стали невиразними.

Органи місцевого самоврядування
вирішують земельні спори у межах
населених пунктів щодо меж земельних
ділянок, що перебувають у власності і
користуванні громадян, та додержання
громадянами правил добросусідства, а
також спори щодо розмежування меж
районів у містах (ч.3 ст.158 Земельного
Кодексу України).

Межі земельних ділянок між сторонами
не погоджено і на засіданні
узгоджувальної комісії по розгляду
земельних спорів громадян з приводу
суміжного землекористування 13.03.2013
року відмовлено ОСОБА_3 у передачі в
приватну власність земельної ділянки
для будівництва та обслуговування
житлового будинку по
вул.Коцюбинського, 8 (а.с.8).

Відновлення межових знаків не
проводилося і рішення органом
місцевого самоврядування з цього
приводу не приймалося, спір є не
вирішеним до даного часу, а тому
неможливо встановити дійсні межі та
площі земельних ділянок
землекористувачів, тобто сторін по
справі, оскільки фактичний їх розмір не
відповідає розміру, визначеному у
дозвільних документах на забудову (з
послідуючими змінами).

При цьому, розміри збільшення
земельної ділянки у позивача та
зменшення земельної ділянки у
відповідача є майже однаковими.

Рішень про вилучення з користування
частини земельної ділянки відповідача
(попередніх власників) та передачу її
позивачу (попереднім власникам) не
приймалося.

Відповідачем ОСОБА_3 здійснено
самочинне будівництво господарської
будівлі з мансардним поверхом, за що
останню притягнуто до
адміністративної відповідальності та
інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю в
Житомирській області видано припис про
призупинення підготовчих та
будівельних робіт з підстав початку
будівельних робіт без подання
повідомлення (а.с.59, 60).

Будівництво відбулось шляхом
перебудови сараю та гаражу (а.с. 104).

Відповідно до ст.376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

У разі істотного відхилення від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотного порушення будівельних норм і
правил суд за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування може
постановити рішення, яким зобов'язати
особу, яка здійснила (здійснює)
будівництво, провести відповідну
перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

Згідно роз'яснень, викладених у п.23
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ» від 30.03.2012 року № 6 (далі -
постанова), у необхідних випадках для
з'ясування питань, що виникають при
розгляді таких справ і потребують
спеціальних знань, суд за заявою осіб,
які беруть участь у справі, може
призначити відповідну експертизу
згідно з вимогами статті 143 ЦПК.

Відсутність відповідної експертизи у
разі необхідності її проведення може
бути підставою для відмови в позові,
при цьому факт відхилення від проекту
та порушення будівельних норм і правил
має довести особа, яка пред'явила позов
про знесення самочинного будівництва.

Знесення нерухомості, збудованої з
істотним відхиленням від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотним
порушенням будівельних норм і правил (у
тому числі за відсутності проекту),
можливе лише за умови, що неможлива
перебудова нерухомості відповідно до
проекту або відповідно до норм і
правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила (здійснює)
будівництво, відмовляється від такої
перебудови (п.24 постанови).

Для визначення відповідності
будівництва відповідним нормам
необхідні спеціальні пізнання в цій
області.

Судом першої та апеляційної інстанції
у відповідності до вимог ч.4 ст.10 ЦПК
України роз'яснювалося представнику
позивача право на призначення
експертизи, однак остання відмовилася.

За таких обставин, суд обґрунтовано
відмовив у задоволенні позову,
оскільки відсутні будь-які належні
докази, які б підтверджували, що
самочинним будівництвом відповідачем
були порушені права позивача, а саме, що
останнє будується з істотним
порушенням будівельних норм та правил
і такі дії знаходяться в прямому
причинному зв'язку із пошкодженням
майна позивача. Неповідомлення про
початок будівництва не може бути таким
доказом.

Крім того, з урахуванням досліджених
доказів, є невирішеним питання щодо меж
земельних ділянок, їх відповідність
дозвільним документам і законності
збільшення площі земельної ділянки
позивача, на якій розташований сарай
«Б», якому, за змістом позовної заяви,
заподіюється шкода самочинним
будівництвом, що є обов'язковим для
встановлення порушення прав власника
майна (ст.391 ЦК України) або захисту прав
сумісного землекористувача (ст.103 ЗК
України).

Кадастровий план (а.с.57) не може бути
таким доказом, оскільки є лише
технічною документацією, яка не
погоджена відповідними органами
місцевого самоврядування у
відповідності до ст.118 ЗК України та
право на цю земельну ділянку не
зареєстровано (а.с.193).

Не можуть бути прийняті судом до уваги
і доводи представника позивача, що при
купівлі житлового будинку до позивача
перейшло право користування всією
земельною ділянкою, в межах, визначених
кадастровим планом та технічним
паспортом станом на 2007 рік (а.с.54),
оскільки до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача (ч.2 ст.120
ЗК України), тобто визначальним є
підтвердження набуття продавцем права
користування такою земельною ділянкою
у відповідних розмірах у визначений
законодавством спосіб, а не в межах
фактичного землекористування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків, викладених у
рішенні.

Суд першої інстанції постановив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального
права, підстав для його скасування
немає.

Керуючись ст.ст.209, 303, 304, 307, 313-315, 319, 324, 325
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного
суду Житомирської області від 09 липня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді