У Х В А Л А

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Дербенцевої Т. П.,
Остапчука Д. О.,

Карпенко С. О.,
Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Служба у справах дітей
Вінницької міської ради, про
позбавлення батьківських прав, за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа - Служба у справах дітей
Вінницької міської ради, про
встановлення порядку участі батька у
вихованні дітей, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 10 липня
2014 року та ухвалу апеляційного
суду Вінницької області від 18 вересня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом про позбавлення ОСОБА_4
батьківських прав відносно синів
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Посилалась на те, що відповідач
ухиляється від виховання та
матеріального утримання дітей.

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3
про зобов'язання відповідачки усунути
перешкоди у його спілкуванні з дітьми
та встановити порядок його участі у
вихованні дітей.

Посилався на те, що відповідачка
чинить йому перешкоди у зустрічах і
спілкуванні з дітьми, що унеможливлює
виконання ним своїх батьківських
обов'язків щодо виховання дітей.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 10 липня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 18 вересня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено.

Позбавлено ОСОБА_4 батьківських
прав відносно синів ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про відшкодування
судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
ухвалені у справі судові рішення
просить скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні первісного
позову ОСОБА_3 відмовити, а його
зустрічний позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Ухвалюючи рішення про позбавлення
ОСОБА_4 батьківських прав відносно
синів ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд, виходив із
того, що відповідач ухиляється від
виконання своїх обов'язків стосовно
виховання синів, не проявляє
батьківської турботи, не цікавиться
освітою, не турбується про їх фізичний
та духовний розвиток, матеріальної
допомоги на їх утримання не надає.

Відмовляючи в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд, виходив із
того, що останній не довів у суді
обставин, на які посилався як на
обґрунтування своїх вимог.

Із такими висновками судів повністю
погодитися не можна з огляду на
наступне.

Декларація прав дитини, проголошена
Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1959 року як принципове
положення визначила, що дитина повинна
зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про
права дитини батьки несуть основну
відповідальність за виховання дитини.
Найкращі інтереси дитини є предметом
їх основного піклування.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу
України батько може бути позбавлений
судом батьківських прав, якщо він
ухиляється від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в
інших осіб, які незаконно її
утримують, та ін.), що надані батькам
до досягнення дитиною повноліття і
ґрунтуються на факті спорідненості з
нею, є крайнім заходом впливу на
осіб, які не виконують батьківських
обов'язків, а тому питання про його
застосування слід вирішувати лише
після повного, всебічного, об'єктивного
з'ясування обставин справи, зокрема
ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання
своїх обов'язків має місце, коли вони
не піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом,
суд може у виняткових випадках при
доведеності винної поведінки когось
із батьків або їх обох з урахуванням
її характеру, особи батька і матері,
а також інших конкретних обставин
справи відмовити в задоволенні позову
про позбавлення цих прав, попередивши
відповідача про необхідність змінити
ставлення до виховання дитини (дітей)
і поклавши на органи опіки та
піклування контроль за виконанням
ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи
таке рішення, суд має право вирішити
питання про відібрання дитини у
відповідача і передачу органам опіки
та піклування (якщо цього потребують її
інтереси), але не повинен визначати
при цьому конкретний заклад (п. п. 15, 16, 18
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 березня 2007 року № 3 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав»).

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
з 18 січня 2007 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
синів ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. Після
розірвання шлюбу діти проживають разом
із матір'ю ОСОБА_3

Рішенням Староміського районного
суду м. Вінниці від 24 березня 2011 року
шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 та
обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_4
посилався на те, що він від виконання
своїх батьківських обов'язків не
ухиляється, його вини у недостатньому
спілкуванні з дітьми немає, оскільки
ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у
спілкуванні з дітьми, налаштовує синів
проти нього та перешкоджає спілкуванню
із ними. Таке унеможливлює виконання
ним своїх батьківських обов'язків щодо
виховання дітей.

У той же час, ухвалюючи рішення про
позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав
відносно синів та відмовляючи в
задоволенні його зустрічного позову,
суд першої інстанції на порушення
приписів ст. ст. 212-214
ЦПК України доводів та заперечень
сторін належним чином не перевірив та
не з'ясував, чи ухиляється відповідач
від виконання батьківських обов'язків,
чи є це ухилення свідомим та умисним, чи
є доведеним факт такого ухилення з
урахуванням того, що діти проживають
разом із позивачем, не з'ясовано, з яких
причин відповідач не може бачитися зі
своїми дітьми. Також судом не
мотивовано висновку про обрання щодо
відповідача такого крайнього заходу як
позбавлення батьківських прав.

Не може свідчити про свідоме
ухилення від виконання батьківських
обов'язків по утриманню синів факт
стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
аліментів на утримання дітей, оскільки
таке є одним із способів захисту прав
дітей на належне матеріальне
забезпечення та свідчить про
спонукання батька до надання дітям
належного утримання. Не свідчить про
вказане і наявність у ОСОБА_4
заборгованості зі сплати аліментів,
оскільки причин, у зв'язку з якими
виникла така заборгованість, суд не
з'ясовував та не досліджував.

Крім того, заперечуючи проти позову
ОСОБА_3 про позбавлення ОСОБА_4
батьківських прав, останній посилався
на те, що такий позов викликаний
бажанням позивачки виїхати на роботу
за кордон та вивезти за межі України
дітей.

Цим обставинам судом не дано
належної оцінки.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд на
порушення приписів ст. ст. 303, 315 ЦПК
України на зазначене уваги не звернув,
доводів апеляційної скарги
відповідача належним чином не
перевірив, не зазначив в ухвалі
конкретних обставин і фактів, що
спростовують доводи відповідача,
підстави для застосування до
відповідача такого крайнього заходу як
позбавлення батьківських прав
обґрунтував не достатньо.

Оскільки допущені порушення норм
процесуального права призвели до
неправильного вирішення справи і
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій підлягають скасуванню із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції відповідно до ст.
338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 10 липня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 18 вересня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О. П. Касьян

Судді:
Т. П. Дербенцева

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко