Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 р.
Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого
судді - Науменко А.В.,

при секретарі - Шияновської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів
за договором позики та 3% процентів від
простроченої суми, за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
договору позики недійсним, суд,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення боргу,
посилаючись на те, що 27.08.2010 року він
позичив відповідачу суму коштів в
розмірі 175800, 0 грн. Передача зазначених
грошових коштів відповідачу оформлена
розпискою з зобов'язанням їх
повернення до 01 грудня 2010 року, але
кошти повернуті не були. Також, позивач
включив до суми заборгованості,
штрафну санкцію передбачену ст.. 625 ЦК
України, а саме 3 процента річних від
простроченої суми.

У судовому засіданні позивач та його
представник заявлені вимоги
підтримали у повному обсязі.
Наполягали на тому, що укладення угоди
позики та отримання відповідачем
грошей підтверджується розпискою,
оригінал якої оглянутий судом та
сторонами у судовому засіданні.

21.01.2014 р. судом ухвалено прийняти до
спільного розгляду з первинним позовом
зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання договору позики недійсним.

Представник первинного відповідача
заперечував у задоволені позову та
просила задовольнити зустрічний
позов. Наполягала на тому, що
відповідач ОСОБА_2 гроші зазначені у
розписці не отримував, а розписку
написав під примусом та давленням з
боку ОСОБА_1 Звернула увагу на те, що зі
змісту розписки не вбачається
підтвердження отримання ОСОБА_2 коштів
від ОСОБА_1, тому обов'язок виплатити
кошти по розписці не є підтвердженням
позики. Звернулися з заявою про
застосування строків позовної
давності.

Позивач та його представник
заперечували у задоволенні
зустрічного позову, вказали, що позика
підтверджується самою розпискою в якої
вказано про обов'язок відповідача
сплатити зазначену суму коштів
позивачу.

Суд, вислухавши думку, пояснення та
доводи сторін, показання свідка
ОСОБА_3, ознайомившись та дослідивши
матеріали справи та надані докази,
вважає що позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню, оскільки вони
не засновані на вимогах законну та не
підтверджуються наданими доказами по
справі.

Зі змісту розписки від 27.08.2010 року,
написання якої підтвердив відповідач
ОСОБА_2 вбачається, що останній
зобов'язався виплатити суму 175800, 0 грн.
ОСОБА_1 до 01.12.2010 року, але будь-який
інших умов в розписці не зазначене. (
а.с. 6).

З'ясовуючи правову регламентацію
виниклих спірних правовідносин, судом
досліджено ст.1046 ЦК України, яка
зазначає, що за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

У відповідності до вимог ст.1047 ч.2 ЦК
України, на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми, або
визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Отже, досліджуючи розписку суд виявляє
справжню її правову природу і залежно
від установлених результатів доходить
до правових висновків.

( Зазначена позиція визначена в
Постанові Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду, від 18.09.2013 по
справі № 6-63цс13)

Як вказує ст.526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

На підставі викладеного суд дійшов
висновку, що надана позивачем розписка
від 27.08.2010 р. за своїм змістом не є
належним та допустимим доказом
укладення між сторонами ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 у письмовій формі договору
позики з обов'язковою істотною умовою
посвідчення передачі ОСОБА_2 як
позичальнику у власність грошових
коштів у сумі 175800,0 грн.

За змістом пункту 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року N 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" звернута увага
судів, що зі змісту абзацу другого
частини першої статті 218 ЦК не може
доводитися свідченням свідків не лише
заперечення факту вчинення правочину
або оспорювання окремих його частин, а
й факт його вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.

Таким чином, не допускаються свідчення
свідків як засіб доказування факту
вчинення правочину. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді були одержані позичальником
від позикодавця.

На підставі викладеного суд визнає, що
показання свідка ОСОБА_3 також не є
належним доказом та допустимим доказом
отримання ОСОБА_2 коштів 27.08.2010 р. у
позику. Звідси суд дійшов висновку, що
позивачем не доведене по справі
укладення договору позики між
позивачем та відповідачем та
виникнення у останнього обов'язку щодо
повернення позичених коштів.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Таким чином, істотною умовою позики є
повернення позичених коштів, та для
зазначеного виду договору законом не
передбачений обов'язок сторони
здійснювати будь-яку виплату (сплату)
коштів. В свою чергу в розписці від
27.08.2010 р. вказане саме про обов'язок
ОСОБА_2 виплатити кошти ОСОБА_1 без
зазначення за що.

Виходячи з наведеного, суд дійшов
висновку що первинні позовні вимоги
позивача не підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Згідно п. 8 вказаного Пленуму,
відповідно до частини першої статті 215
ЦК підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину. Не
може бути визнаний недійсним правочин,
який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).
Зокрема, не є укладеними правочини
(договори), у яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для їх
укладення (відсутня згода за всіма
істотними умовами договору; не
отримано акцепт стороною, що направила
оферту; не передано майно, якщо
відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо).

Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним

На підставі викладеного суд визнає, що
зустрічні позовні вимоги про визнання
договору позики недійсним також не
підлягають задоволенню, у зв'язку з
визнанням судом що між сторонами 27.08.210
року не був укладений договір позики.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215, 223 ЦПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення грошових коштів за
договором позики та 3% процентів від
простроченої суми - відмовити у повному
обсязі.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору
позики недійсним - відмовити у повному
обсязі.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Приморського
районного суду м. Одеси заяви про
апеляційне оскарження рішення суду
протягом десяти днів з дня
проголошення.

Суддя
А.В.
Науменко

13.03.2014