У х в а л аіменем україни 19 листопада 2014
року м. КиївКолегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С.,
Умнової О.В.,
Кафідової О.В.,
Фаловської І.М., розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до
приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «ІНГОССТРАХ», треті
особи: ОСОБА_6, публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк», про визнання недійсним
пункту договору страхування та
стягнення страхового відшкодування, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Київської області
від 27 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 04 квітня 2007 року
між ним та закритим акціонерним
товариством «Страхова компанія
«ІНГОССТРАХ» (далі - ЗАТ СК
«ІНГОССТРАХ»), правонаступником якого
є приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» (далі -
ПАТ СК «ІНГОССТРАХ»), укладено договір
страхування наземного транспорту, на
підставі якого ПАТ СК «ІНГОССТРАХ»
застрахувало належний страхувальнику
автомобіль марки MITSUBISHI модель L 200.
Вигодонабувачем за цим договором є
публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк»). 15 травня 2013 року
сталася дорожньо-транспортна пригода
(далі - ДТП), внаслідок якого пошкоджено
застрахований автомобіль. Позивач
звернувся до ПАТ СК «ІНГОССТРАХ» із
заявою про виплату страхового
відшкодування. Однак, відповідач
відмовив у виплаті страхового
відшкодування, оскільки на момент ДТП
застрахованим транспортним засобом
керував ОСОБА_6, який не вписаний в
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу, не мав
довіреності на право керування
автомобілем, а також він не входить до
кола осіб, визначених в заяві про
страхування, а також визначених
умовами договору страхування. На думку
ОСОБА_5 така відмова у виплаті
страхового відшкодування є незаконною,
а пункт 16.6 договору страхування
наземного транспорту від 04 квітня 2007
року не відповідає вимогам пунктів 2.1,
2.2 Правил дорожнього руху, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 10 жовтня 2001 року № 1306, в редакції,
яка діяла на момент ДТП, і зазначений
пункт договору підлягає визнанню
недійсним на підставі положень Закону
України «Про захист прав споживачів».
Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просив
задовольнити його позовні вимоги і
визнати незаконною відмову ПАТ СК
«ІНГОССТРАХ» у виплаті страхового
відшкодування, визнати недійсним пункт
16.6. договору страхування наземного
транспорту від 04 квітня 2007 року в
частині виключення відповідальності
страховика, якщо керування
транспортним засобом на момент
страхового випадку здійснювалося
особою, що не вписана в свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу та не
мала довіреності на керування
транспортним засобом чи тимчасового
реєстраційного талону (для фізичних
осіб), подорожнього листа або
довіреності (для водіїв юридичних осіб)
та яка не входить до переліку осіб,
визначених в заяві на страхування чи
договорі, а також стягнути з ПАТ СК
«ІНГОССТРАХ» на користь ОСОБА_5 92 416 грн
63 коп. у рахунок виплати страхового
відшкодування.

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 06
листопада 2013 року позов задоволено.
Визнано незаконною відмову ПАТ СК
«ІНГОССТРАХ» у виплаті страхового
відшкодування. Визнано недійсним пункт
16.6. договору страхування наземного
транспорту від 04 квітня 2007
року в частині виключення
відповідальності страховика, якщо
керування транспортним засобом на
момент страхового випадку
здійснювалося особою, що не вписана в
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу та не мала
довіреності на керування транспортним
засобом чи тимчасового реєстраційного
талону (для фізичних осіб),
подорожнього листа або довіреності
(для водіїв юридичних осіб) та яка не
входить до переліку осіб, визначених в
заяві на страхування чи договорі.
Стягнуто з ПАТ СК «ІНГОССТРАХ» на
користь ОСОБА_5 92 416 грн 63 коп. у рахунок
виплати страхового відшкодування.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 27 травня 2014 року рішення
міського суду скасовано та ухвалено
нове рішення, яким відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_5

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишивши в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_5, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що підстави
для визнання недійсним пункту 16.6
договору страхування відсутні,
оскільки ОСОБА_5 не доведено
невідповідність зазначених умов
вимогам цивільного законодавства. Крім
того, оскільки вигодонабувачем за
договором страхування є ПАТ КБ
«ПриватБанк», то згідно з положеннями
статті 985 ЦК України страхове
відшкодування повинно сплачуватись на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк», а не на
користь позивача.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд, у
відповідності до пункту 2 частини
першої статті 307 ЦПК України, має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити рішення по суті
позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням установленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду було зумовлено
поважними причинами.

Установлено, що 04 квітня 2007 року між ЗАТ
СК «ІНГОССТРАХ» і ОСОБА_5 укладено
договір страхування наземного
транспорту, за умовами якого страховик
взяв на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку, який
входить до переліку страхових
випадків, в тому числі і пошкодження
транспортного засобу внаслідок ДТП за
його участю, здійснити страхове
відшкодування страхувальнику або
вигодонабувачеві, яким є ПАТ КБ
«ПриватБанк», а страхувальник
зобов'язується своєчасно сплачувати
страхові платежі та виконувати інші
умови правил страхування. Об'єктом
страхування за цим договором є майнові
інтереси, пов'язані з володінням,
користуванням і розпорядженням
вищевказаним транспортним засобом
марки MITSUBISHI.

15 травня 2013 року у м. Фастові Київської
області сталася ДТП за участі
застрахованого автомобіля марки MITSUBISHI,
внаслідок якої автомобілю завдано
механічних пошкоджень.

На час настання ДТП керування
застрахованим автомобілем здійснював
ОСОБА_6

Вартість відновлювального ремонту
застрахованого автомобіля становить 93
754 грн 88 коп. (експертна оцінка ПАТ СК
«ІНГОССТРАХ» від 22 травня 2013 року).

Відповідно до статті 979 ЦК України за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Згідно зі статтею 985 ЦК України
страхувальник має право укласти із
страховиком договір на користь третьої
особи, якій страховик зобов'язаний
здійснити страхову виплату у разі
настання страхового випадку.

Зазначене положення міститься і в
статті 3 Закону України «Про
страхування».

За змістом наведених законів України
договір страхування надає право третій
особі (вигодонабувачу) вимагати від
страховика здійснити страхову виплату
на свою користь, тобто наділяє
вигодонабувача правами
страхувальника, хоча і не покладає на
нього обов'язків останнього.

Положеннями частини другої статті 636 ЦК
України виконання договору на користь
третьої особи може вимагати як особа,
яка уклала договір, так і третя особа,
на користь якої передбачено виконання,
якщо інше не встановлено договором або
законом чи не випливає із суті
договору.

Установлено, що договір страхування
наземного транспорту від 04
квітня 2007 року укладено на виконання
договору застави, укладеного
04 квітня 2007 року між ОСОБА_5 і ПАТ КБ
«ПриватБанк», з метою забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором від 04 квітня 2007 року.

Пунктом 4.2 договору страхування
передбачено, що страховик
зобов'язується у разі настання
страхового випадку виплатити страхове
відшкодування страхувальнику або
вигодонабувачеві.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції у порушення статей 212 - 214 ЦПК
України на зазначені положення закону
уваги не звернув, не з'ясував чи
відмовляється ПАТ КБ «ПриватБанк» від
свого права на отримання страхового
відшкодування в рахунок погашення
боргу за кредитним договором, чи
погоджується він з тим, що страхове
відшкодування буде сплачено на користь
ОСОБА_5, не перевірив наявність
кредитної заборгованості ОСОБА_5 перед
банком, не з'ясував дійсного розміру
такої заборгованості.

Положеннями статті 991 ЦК України та
статті 26 Закону України «Про
страхування» визначено перелік
підстав для відмови страховика у
здійсненні страхових виплат або
страхового відшкодування.

Договором страхування можуть бути
передбачені також інші підстави
відмови здійснити страхову виплату,
якщо це не суперечить закону.

Установлено, що згідно з пунктом 16.6
договору страхування наземного
транспорту від 04 квітня 2007 року
страховик не несе відповідальності,
якщо керування транспортним засобом на
момент страхового випадку
здійснювалося особою, що не вписана в
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу та не мала
довіреності на керування транспортним
засобом чи тимчасового реєстраційного
талону (для фізичних осіб),
подорожнього листа або довіреності
(для водіїв юридичних осіб) та яка не
входить до переліку осіб, визначених в
заяві на страхування чи договорі.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_5 в частині визнання недійсним
пункту 16.6 договору страхування і
зазначаючи, що він не може ставити
питання про визнання договору
недійсним з підстав невідповідності
умов договору положенням ЦК України,
суд апеляційної інстанції не звернув
уваги, що у силу частини першої статті 16
ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Не звернув уваги, що
позивач заявляючи позовні вимоги
посилався на статтю 18 Закону України
«Про захист прав споживачів», а не на
статті 203, 215 ЦК України та безпідставно
відмовив у позові в цій частині в
зв'язку з недоведеністю позивачем
порушень вимог вказаних статей ЦК
України при укладені договору. Таким
чином, апеляційний суд при розгляді
цієї вимоги не визначився з характером
спірних правовідносин та нормами, які
підлягали до застосування.

Отже, судом апеляційної інстанції не
з'ясовано всі обставини у справі, не
досліджено докази та не надано їм
оцінки.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору і ці
порушення допущені судом апеляційної
інстанції при розгляді справи, рішення
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 27 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. ТкачукСудді:
В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В.
УмноваІ.М. Фаловська