Провадження № 2/344/1279/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді
Польської М.В.

при секретарі c/з
Дзюбак Х.Б..

з участю позивача ОСОБА_2, представника
позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 до
Івано-Франківської міської ради про
визнання права власності на майно в
порядку спадкування за законом та
встановлення юридичного факту,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 звернулися в суд
до Івано-Франківської міської ради про
встановлення факту родинних зв'язків,
визнання права власності на 1/3 частину
квартири АДРЕСА_1 за кожним позивачем в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4.

Позивачі та представник позивача 1 в
судовому засіданні заявлені вимоги
підтримали з мотивів, викладених в
позовній заяві, просили позов
задовольнити.

Представник відповідача щодо
задоволення позову поклалась на розсуд
суду, просила розгляд даної справи
провести без участі представника.

Заслухавши пояснення сторін, свідка,
дослідивши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини справи,
суд приходить до висновку, що позов
слід задовольнити, виходячи з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_1 одружилася 01.07.1943 року з
ОСОБА_8, отримавши прізвище чоловіка
«ОСОБА_7» (а.с.34). ОСОБА_7 була матір'ю
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, однак у свідоцтві
про народження серії НОМЕР_1 ім'я матері
було помилково зазначено «ОСОБА_7»,
дані батька записано вірно (а.с.33).

В свідоцтві про смерть серії НОМЕР_2 від
09.09.1991 року (а.с. 8) зазначено що померла є
ОСОБА_7.

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєструвала шлюб
з ОСОБА_4 03.09.1977 року, отримавши прізвище
чоловіка «ОСОБА_6», що підтверджується
Свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.28).

Свідок ОСОБА_10 підтвердила суду, що
ОСОБА_7 була матір'ю ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

А тому, встановлено факт родинних
відносин між померлою ОСОБА_7 та
померлою ОСОБА_6, тому ці вимоги
підлягають до задоволення.

Що стосується вимоги про визнання
права власності на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1 за кожним позивачем в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4, то дані
вимоги також підлягають до
задоволення, з врахуванням такого.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_5, що
посвідчується Свідоцтвом про смерть
(а.с.7). За життя, в рахунок оплати
членських внесків ЖБК-11 в
м.Івано-Франківську він отримав
трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 площею
64.1 м.кв.

В Свідоцтві про право на спадщину по
закону від 23.11.1979 року після смерті
ОСОБА_8 в рівних долях отримали
спадщину дружина ОСОБА_7 та дочка
ОСОБА_6 (а.с.35), а саме по 1/3 частини
пайових внесків в ЖБК №11.

Згідно картки прописки, ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 прописані по АДРЕСА_1 (а.с.39,40). В
квартирі проживали з 1983 року разом з
ОСОБА_7, однак право власності не
оформили у встановленому порядку. З
загальної характеристики об'єкта
оцінки - квартири АДРЕСА_1 , рік
будівництва житлового будинку
панельний 80-тих років забудови.

Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6, її
частку прийняла в порядку спадкування
за законом її дочка ОСОБА_6, яка
продовжувала проживати в даній
квартирі з сім»єю. За відсутності права
власності на частину даної квартиру у
померлої ОСОБА_7, ОСОБА_6 не оформила
спадкові права на дане житло.

Проживаючи в даній квартирі в подружжя
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 народилися: ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.29, 30), ОСОБА_2 (а.с.31,32).

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_6, що
посвідчується свідоцтвом про смерть
від 09.01.2013 року (а.с.9).

Згідно довідки ОКП «Івано-Франківське
ОБТІ» право власності на квартиру
АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 не зареєстровано
(а.с.13). ОК «Житловий №11» видано ОСОБА_6
будинкову книгу на квартиру АДРЕСА_1
(а.с.36-38) та довідку від 02.07.2013 року про
реєстрацію позивачів в даній квартирі
(а.с.43).

За вимогами ст. 1261 ЦК України 2003р.,
чинного на час відкриття спадщини, у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив та батьки.

Як вказує ст. 1268 ЦК України 2003р.,
спадкоємець, який постійно проживав
разом з спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст.1270 цього Кодексу, він
не заявив про відмову від неї.

Стаття 1226 ЦК України передбачає, що
частка у праві спільної сумісної
власності спадкується на загальних
підставах.

За статтею 1296 ЦК України спадкоємець,
який прийняв спадщину, може одержати
свідоцтво про право на спадщину.
Відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

А стаття 1297 ЦК України передбачає, що
спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якої є нерухоме майно,
зобов'язаний звернутися до нотаріуса
за видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно.

08.05.2013 року була заведена спадкова
справа після смерті спадкодавця
ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, однак
в зв'язку з відсутністю
правовстановлюючого документа на
квартиру АДРЕСА_1, у видачі свідоцтва на
право на спадщину спадкоємцям
відмовлено (а.с.44).

Главою 86 ЦК, а також спеціальним
законодавством, зокрема, Законом
України «Про нотаріат», підзаконними
нормативними актами, визначено
нотаріальний порядок оформлення права
на спадщину, що відповідає
встановленій законодавством
сукупності функцій притаманній
юрисдикційній діяльності судів та
нотаріусів. Це знайшло також
підтвердження у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику в справах
про спадкування».

При вирішенні спору про визнання права
власності на спадкове майно суд
керується положеннями ЦК УРСР 1963 року,
Законом України «Про власність»,
Законом України від 07 грудня 1990 року №
553-ХІІ «Про місцеві Ради народних
депутатів та місцеве і регіональне
самоврядування» та іншими
нормативними актами.

Виникнення у спадкоємця права на
спадщину, яке пов'язується з її
прийняттям, як майнового права
зумовлює входження права на неї до
складу спадщини після смерті
спадкоємця, який не одержав свідоцтва
про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК)
та не здійснив його державної
реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України
від 01 липня 2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Отже, у разі відсутності державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, створене та оформлене в
передбаченому законом порядку до
набрання чинності Законом України від
01 липня 2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», спадкоємці, які
прийняли спадщину, мають право на
оформлення спадкових прав шляхом
звернення до нотаріальної контори за
видачею свідоцтва про право на
спадщину.

На виконання постанови КМУ від 27 лютого
1995 року № 150 «Про внесення змін до
деяких постанов Кабінету Міністрів
України» були прийняті Правила
державної реєстрації об'єктів
нерухомого майна, що знаходяться у
власності юридичних та фізичних осіб,
затверджені наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 19 січня
1996 року за № 31/1056. Правила
встановлювали порядок державної
реєстрації об'єктів нерухомого майна,
що знаходяться у власності юридичних
та фізичних осіб. До об'єктів
нерухомого майна, що підлягали
державній реєстрації, відносяться:
жилі будинки (домоволодіння),
розташовані на земельній ділянці під
окремим порядковим номером на вулиці,
площі, провулку; нежилі будинки, дачі,
садові будинки, гаражі, будівлі
виробничого, господарського,
соціально-побутового та іншого
призначення, розташовані на окремих
земельних ділянках; вбудовані в жилі
будинки нежилі приміщення (як частини
цього будинку); квартири в
багатоквартирних будинках.

Відповідно до п. 4.1. зазначених Правил
оформлення права власності на об'єкти
нерухомого майна проводилось із
видачею свідоцтва про право власності:
фізичним особам на новозбудовані,
перебудовані або реконструйовані
об'єкти нерухомого майна; власникам
спільних будівель, які на законних
підставах здійснили перебудову,
прибудову, внаслідок чого змінились
належні їм частки; членам житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу,
товариства або об'єднання, які повністю
внесли свої пайові внески та в інших
випадках. Державні органи приватизації
видавали свідоцтва наймачам квартир у
державному житловому фонді, які
приватизували їх відповідно до Закону
України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ
«Про приватизацію державного
житлового фонду». Правила втратили
чинність на підставі наказу
Держархітектури від 09 грудня 1986 року №
121.

На виконання постанови КМУ від 18 лютого
1998 року № 192 «Про заходи щодо створення
системи реєстрації прав на нерухоме та
рухоме майно», прийнято Інструкцію про
порядок державної реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна,
що перебувають у власності юридичних
та фізичних осіб, яка затверджена
наказом Держбуду України від 09 грудня
1986 року № 121, зареєстрованим у
Міністерстві юстиції України 26 грудня
1986 року за № 399/2839.

Інструкція втратила чинність згідно з
наказом Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової
політики України від 15 лютого 2002 року №
36 у зв'язку з прийняттям Тимчасового
положення про порядок реєстрації прав
власності на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 07 лютого 2002 року №
7/5, зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України 18 лютого 2002 року за №
157/6445.

Отже даний спір розглядається судом
про визнання права власності на
нерухоме майно в порядку спадкування,
коли документ померлою ОСОБА_7, а
пізніше померлою ОСОБА_6 не був
зареєстрований в БТІ та відповідних
органах реєстрації.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку що позовні
вимоги є обґрунтованими та такими, що
підлягають до задоволення.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом та
ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

На підставі наведеного, відповідно до
ст. 1226, 1261, 1268, 1296, 1297 ЦК України,
керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Встановити факт, що померла
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 є дочкою померлої
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7.

Визнати за ОСОБА_4, право власності на 1/3
частку квартири АДРЕСА_1, в порядку
спадкування за законом після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6.

Визнати за ОСОБА_5, право власності на 1/3
частку квартири АДРЕСА_1, в порядку
спадкування за законом після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6.

Визнати за ОСОБА_2, право власності на 1/3
частку квартири АДРЕСА_1, в порядку
спадкування за законом після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Довідка: повний текст рішення
виготовлено 17 березня 2014 року.

Суддя
Польська
М.В.