У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Ступак О.В.,

Коротуна В.М.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: Здвижівська
сільська рада Бородянського району
Київської області, Бородянська районна
державна адміністрація Київської
області, про усунення перешкод у
користуванні і володінні земельними
ділянками та за зустрічним позовом
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, Бородянської
філії Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
експертна група», Здвижівської
сільської ради Бородянського району
Київської області, треті особи:
Макарівська землевпорядна організація
СПД ОСОБА_6 (ПП «Ресурс»), відділ
Держземагентства у Бородянському
районі Київської області, про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, визнання державного акта на
право власності на земельну ділянку не
чинним, скасування рішення сесії
Здвижівської сільської ради
Бородянського району Київської
області в частині затвердження
технічної документації із землеустрою
щодо складання державного акта, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на
рішення апеляційного суду Київської
області від 13 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи:
Здвижівська сільська рада
Бородянського району Київської
області, Бородянська районна державна
адміністрація Київської області, про
усунення перешкод у користуванні і
володінні земельними ділянками,
посилаючись на те, що у грудні 2011 року
він придбав житловий будинок АДРЕСА_1
та дві земельні ділянки площами по 0,25
га. Частину його земельної ділянки було
самовільно захоплено з сусідньої
території ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які почали
перебудовувати приміщення кафе з
колишнього магазину.

Тому, з урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог, ОСОБА_3 просив
зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відновити
тверді межі між його земельною
ділянкою по АДРЕСА_1 та суміжною
земельною ділянкою по АДРЕСА_1.
Зобов'язати відповідачів знести
частину прибудованих приміщень до
будівлі власними силами та засобами,
які побудовані та знаходяться на межі
та частині земельної ділянки позивача
по АДРЕСА_1. Зобов'язати відповідачів
поновити власними силами та засобами
металевий паркан між його земельною
ділянкою по АДРЕСА_1 та суміжною
ділянкою по АДРЕСА_2.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_3,
Бородянської філії Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Українська експертна група»,
Здвижівської сільської ради, треті
особи: Макарівська землевпорядна
організація СПД ОСОБА_6 (ПП
«Ресурс»), відділ Держземагентства у
Бородянському районі Київської
області, про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
визнання державного акта на право
власності на земельну ділянку
нечинним, скасування рішення сесії
Здвижівської сільської ради в частині
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складання
державного акта, посилаючись на те, що
вони як співвласники магазину по
АДРЕСА_2 самовільно провели ремонтні
роботи приміщення магазину із
незначною реконструкцією даху та
добудовою. На даний час за ними
зареєстровано право власності на
кафе-магазин за вказаною адресою. На
початку грудня 2011 року вони звернулися
із заявою до Здвижівської сільської
ради про надання земельної ділянки в
оренду. Разом з представником
Здвижівської сільської ради визначили
межі та площу земельної ділянки.
Рішенням 12-ї сесії 6-го скликання
Здвижівської сільської ради від 13
грудня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надано
дозвіл на розробку технічної
документації щодо надання земельної
ділянки площею 0,0537 га в оренду для
обслуговування магазину по АДРЕСА_2. На
стадії присвоєння кадастрового номера
при виготовленні технічної
документації було виявлено накладення
межі сусідньої земельної ділянки на
земельну ділянку ОСОБА_7, яка належить
ОСОБА_3

З урахуванням уточненої зустрічної
позовної заяви від 10 січня 2013
року просили визнати нечинним та
скасувати державний акт серії
ЯИ № 483541 на право власності на
земельну ділянку на ім'я ОСОБА_7,
виданий на підставі рішення 11-ї сесії
5-го скликання Здвижівської сільської
ради від 06 березня 2007 року, площею 0,25 га,
для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд, по АДРЕСА_1 та
зареєстрованого 30 жовтня 2009 року в
Книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди землі. Визнати
нечинним та скасувати рішення 11-ї сесії
5-го скликання Здвижівської сільської
ради від 06 березня 2007 року в частині
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складання
державного акта на право власності на
земельну ділянку площею 0,25 га, для
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель по
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_7

Рішенням Бородянського районного суду
Київської області від 04
лютого 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5
задоволено частково.

Визнано недійсним Державний акт серії
ЯИ № 483541, виданий 30 жовтня 2009
року на ім`я ОСОБА_7, на право власності
на земельну ділянку площею 0,25 га, для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
судові витрати у розмірі 3 270 грн 90 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
судові витрати у розмірі 3 270 грн 90 коп.

В решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 13 червня 2014 року рішення
Бородянського районного суду
Київської області від 04 лютого 2014
року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити
перешкоди у володінні та користуванні
ОСОБА_3 належних йому земельних ділянок
та поновлено за ОСОБА_3 межі володіння
земельними ділянками за адресою:
АДРЕСА_1, згідно кадастрового плану.

Усунуто перешкоди щодо користування
ОСОБА_3 належних йому земельних ділянок
та поновлено за ОСОБА_3 межі володіння
земельними ділянками за адресою:
АДРЕСА_1, шляхом знесення прибудованих
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 приміщень до будівлі
за адресою: АДРЕСА_2, за рахунок
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5
просять скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права й неправильним
застосуванням норм матеріального
права, залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Проте рішення апеляційного суду
зазначеним нормам процесуального
права не відповідає.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування
(ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Обґрунтовуючи вимоги касаційної
скарги, заявники вказують на те, що
апеляційний суд не взяв до уваги
висновки судової будівельно-технічної
експертизи від 16 грудня 2013 року (а. с.
48‒?59 т. 2) згідно з якими межа земельної
ділянки ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 накладається
на земельну ділянку передану в оренду
Клавдіївському сільському споживчому
товариству, та на споруду старого
приміщення магазину по АДРЕСА_2,
яке належить ОСОБА_4, ОСОБА_5 на
праві приватної власності згідно з
цивільно-правовими угодами та
охороняється державою відповідно до
ст. 41 Конституції України. Ухвалюючи
рішення про усунення перешкод шляхом
знесення прибудованих відповідачами
приміщень до вказаної будівлі,
апеляційний суд в порушення норм
матеріального та процесуального права
не зазначив: яких саме приміщень і чому.
Колегія суддів не взяла до уваги ту
обставину, що на момент купівлі ОСОБА_4,
ОСОБА_5 магазину земельна ділянка для
його обслуговування перебувала в
оренді Клавдіївського сільського
споживчого товариства (договір оренди
від 01 квітня 2010 року (а. с. 136 т.
1), а сам магазин є власністю орендаря на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 06 грудня 2004
року серії САА № 962982. Згідно з
технічною документацією із
землеустрою щодо складання документів,
що посвідчують право оренди на
земельну ділянку по АДРЕСА_2, 01 жовтня
2007 року був складений та підписаний акт
встановлення на місцевості та
погодження зовнішніх меж земельної
ділянки, який був підписаний
представником Здвижівської сільської
ради ОСОБА_8 та користувачем суміжної
земельної ділянки ОСОБА_7 13 вересня 2007
року земельній ділянці по АДРЕСА_2 було
присвоєно кадастровий номер:
:01:004:0041. 18 січня 2008 року рішенням
Здвижівської сільської ради було
затверджено технічну документацію із
землеустрою щодо складання документів,
що посвідчують право оренди на
земельну ділянку під магазином
Клавдіївського сільського споживчого
товариства та надано товариству в
оренду земельну ділянку по АДРЕСА_2. З
того часу і по цей час зовнішня межа між
земельними ділянками в АДРЕСА_2 № 71 і №
71а по факту залишилася незмінною, що
підтверджується доказами - технічними
документаціями із землеустрою,
зведеним планом земельних ділянок та
висновками експерта.

Установлено, що відповідно до договору
купівлі-продажу житлового будинку
ОСОБА_3 є власником житлового будинку
по АДРЕСА_1 та відповідно до договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
09 грудня 2011 року - власником земельної
ділянки за цією ж адресою площею 0,25 га,
яка призначена для будівництва та
обслуговування житлового будинку
господарських будівель та споруд.
Зазначена земельна ділянка була
продана ОСОБА_3 ОСОБА_7, яка була її
власником відповідно до державного
акта на право власності на земельну
ділянку серії ЯИ № 483541 на підставі
рішення Здвижівської сільської ради
від 06 березня 2007 року, що
підтверджується також копією
державного акта на право власності на
земельну ділянку (а. с. 9, 11, 14-15 т. 1).

Відповідно до копії технічної
документації із землеустрою щодо
складання документа, що посвідчує
право власності на земельну ділянку,
державний акт на право власності на
земельну ділянку в АДРЕСА_1, площею 0,25
га, для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд, виданий на підставі рішення
Здвижівської сільської ради
від 06 березня 2007 року про виділення
та передачу безкоштовно у приватну
власність ОСОБА_7 земельної ділянки.

Рішення про затвердження технічної
документації щодо відведення
земельної ділянки не приймалося (а. с.
187‒?201 т. 1).

Згідно зі свідоцтвами про право
власності на нерухоме майно ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 є співвласниками нежитлової
будівлі по АДРЕСА_2 (а. с. 78-81 т. 1).

22 лютого 2012 року виконкомом
Здвижівської сільської ради було
розглянуто заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
заміну правового документа на нежиле
приміщення кафе-магазину після
переобладнання та добудови і, беручи до
уваги технічний паспорт, виготовлений
КП КОР «Бородянське БТІ» станом на 16
грудня 2011 року, та враховуючи проект
добудови та переобладнання, прийнято
рішення № 14, яким вирішено провести
заміну правового документа договору
купівлі-продажу, посвідченого 09 липня
2011 року № 1850, та договору дарування
від 18 вересня 2010 року № 3017 на
свідоцтво про право власності у зв'язку
з переобладнанням та добудовою об'єкта
нерухомого майна та збільшенням
загальної площі від 91,9 кв. м до 301,0 кв. м.

Відповідно до рішення виконкому
Здвижівської сільської ради КП КОР
«Бородянське БТІ» 27 березня 2012 року
було видано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 свідоцтво
про право власності на нерухоме майно
по Ѕ частини кожному на кафе-магазин
по АДРЕСА_1 та того ж дня зареєстровано
в електронному Реєстрі права власності
на нерухоме майно.

Отже, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 володіють
кафе-магазином на відповідній правовій
основі.

Відповідно до висновку експерта за
результатами проведення судової
будівельно-технічної експертизи від 16
грудня 2013 року земельна ділянка по
АДРЕСА_1 накладається на частину
земельної ділянки, яка знаходиться під
будівлею магазину по АДРЕСА_2, а норми
забудови при проведенні робіт з
реконструкції будівлі магазину в
кафе-магазин по АДРЕСА_2 відносно
земельної ділянки по
АДРЕСА_1 не порушені, межі земельних
ділянок згідно з фактичним
користуванням не накладаються (а. с. 48-59,
56 т. 2).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Із роз'яснень, викладених у п. 5
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» від 30
березня 2012 року № 6
вбачається, що відповідно до вимог ст.
376 ЦК право на звернення до суду з
позовом про знесення або перебудову
самочинно збудованого об'єкта
нерухомості мають як органи державної
влади, так і органи місцевого
самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб
право на звернення до суду належить і
таким особам за умови, що вони доведуть
наявність порушеного права (стаття 391
ЦК), а також власнику (користувачу)
земельної ділянки, якщо він заперечує
проти визнання за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
(частина четверта статті 376 та стаття 391
ЦК).

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, суд, незалежно від
поважності причин відмови, за позовом
зазначених органів або особи, права чи
інтереси якої порушено таким
будівництвом, ухвалює рішення про
знесення житлового будинку або іншого
нерухомого майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо
жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» при переході
права власності на будівлі та споруди
за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 01 січня
2002 року, згідно з положеннями чинної до
цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача
від відчужувача переходить належне
йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 року в
таких випадках право власності на
земельну ділянку або її частини могло
переходити відповідно до ст. 120 ЗК
України 2001 року на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування ‒? на підставі договору
оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем. До особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду після 31 грудня 2003 року,
згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу
внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27
квітня 2007 року і ‒? згідно зі ст. 120 ЗК
України, переходило право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором; а якщо договором це не було
визначено, до набувача переходило
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка необхідна для
його обслуговування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Отже, скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення,
апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України на вказане
уваги не звернув, на підставі доказів,
які були досліджені судом першої
інстанції, переоцінивши їх, дійшов
протилежного висновку при цьому суд,
по-перше, не дотримався встановленого
ст. 212 ЦПК України принципу оцінки
доказів, відповідно до якого суд на
підставі всебічного, повного й
об'єктивного розгляду обставин справи
аналізує і оцінює докази як кожен
окремо, так і в їх сукупності, у
взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і
ця оцінка повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін; доводи відповідача належним
чином не перевірив та не навів факти,
які б спростували ці доводи, обмежився
лише поясненнями та доказами, наданими
ОСОБА_3, таким чином обмеживши права
ОСОБА_4, ОСОБА_5, а по-друге,
переоцінивши докази, не вказав, які
саме норми ЦПК України були порушені
судом першої інстанції при їх оцінці.

Зобов'язуючи відповідачів знести
прибудовані приміщення, не встановив,
чи є вони самочинним будівництвом,
інакше будуть порушені права
відповідачів як власників, оскільки їх
право власності не оспорено; не вказав,
які саме приміщення необхідно зносити,
та не вказав, чи є вони самочинним
будівництвом.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення; наявності інших фактичних
даних, які мають значення для вирішення
справи; правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У
рішенні суду обов'язкові повинно бути
зазначені встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

За таких обставин рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 13 червня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик