АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження а № 22-ц/774/954/14
Головуючий у 1-й інстанції -
Доповідач - Міхеєва В.Ю.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої
В.Ю.

суддів Ремеза В.А.,
Калиновського А.Б.

при секретарі
Бондаренко В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
02 жовтня 2013 року по справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя
особа - Управління - служба у справах
дітей Кіровської районної у м
Дніпропетровську ради за участю
Прокурора Кіровського району м.
Дніпропетровська про позбавлення
батьківських прав та стягнення
аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
із зазначеним позовом до ОСОБА_1,
посилаючись на ті обставини, що з
вересня 1997 року по лютий 2009 року
перебував з відповідачкою у фактичних
шлюбних відносинах, від яких мають
спільну дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З лютого 2009 року позивач разом з
дочкою проживає окремо, відповідачка з
дитиною не спілкується, у її вихованні
та матеріальному забезпеченні участі
не бере, не піклується про фізичний і
духовний розвиток, навчання,
підготовку до самостійного життя, не
створює умов для отримання нею освіти,
не забезпечує належного харчування,
медичного догляду, лікування, тобто
навмисно ухиляється від виконання
своїх батьківських обов'язків, у
зв'язку з чим просив позбавити
батьківських прав ОСОБА_1 відносно
дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути
аліменти на утримання дитини у розмірі
1/ 4 частини від усіх видів доходу
(заробітку).

Заочним рішенням Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
02 жовтня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2
були задоволені. Позбавлено ОСОБА_1
батьківських прав відносно її
неповнолітньої дитини ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1; стягнуто з відповідачки
на користь позивача аліменти на
утримання неповнолітньої дитини
ОСОБА_3 у розмірі 1/ 4 частини від усіх
видів доходу (заробітку), але не менше 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, щомісячно,
починаючи стягнення з 03 липня 2013 року
до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 28 листопада 2013
року у задоволенні заяви відповідачки
у перегляді заочного рішення було
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з тих
обставин, що відповідачка, проживаючи
окремо від дитини, матеріально її не
забезпечує, протягом тривалого часу
ухиляється від виконання своїх
батьківських обов'язків, не приймає
участі у вихованні, духовному розвитку
дитини, не піклується про її здоров'я та
успіхи у навчанні.

З рішенням суду щодо стягнення з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на
утримання малолітньої дочки ОСОБА_3
колегія суддів погоджується, оскільки
в цій частині воно є законним та
обґрунтованим, ухваленим у
відповідності з нормами матеріального
та процесуального права, проти чого у
судовому засіданні не заперечувала
апелянт.

З рішенням суду в частині позбавлення
батьківських прав відповідачки
колегія суддів погодитися не може,
виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК
України мати, батько, можуть бути
позбавлені судом батьківських прав,
якщо вона, він ухиляються від виконання
своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як роз'яснено у п. п. 15, 16 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 3 від
30 березня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав», позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно її утримують, та ін.), що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання
своїх обов'язків має місце, коли вони
не піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо,
так і в сукупності, можна розцінювати
як ухилення від виховання дитини лише
за умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Задовольняючи позовні вимоги щодо
позбавлення батьківських прав
відповідачки, суд першої інстанції
керувався рішенням комісії з питань
захисту прав дитини Виконавчого
комітету Кіровської районної у м.
Дніпропетровську про доцільність
позбавлення батьківських прав ОСОБА_1,
та дійшов висновку, що відповідачка,
проживаючи окремо від дитини, мала
можливість з нею бачитися, позивач не
здійснював ніяких перешкод у
спілкуванні між ними, але відповідачка
з власної волі не брала участі у її
вихованні, а отже ухилялась від
виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини, передбачених ст. 164 СК
України.

Колегія суддів вважає, що такі
висновки суду не відповідають
обставинам справи та суд дійшов їх з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, що у
відповідності з п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України є підставами для часткового
скасування рішення.

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
батьками малолітньої ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
Зазначені обставини підтверджуються
копією свідоцтва про народження,
копією свідоцтва про встановлення
батьківства ОСОБА_2, копією свідоцтва
про шлюб (т.1, а.с. 11, 206).

З лютого 2009 року по теперішній час
малолітня ОСОБА_3 мешкає з батьком.

Відповідачка 17 липня 2009 року уклала
шлюб з ОСОБА_4 та взяла прізвище
чоловіка (т.1, а.с.206).

Позивач 08 червня 2013 року зареєстрував
шлюб з ОСОБА_5 (т.2, а.с.81).

Заперечуючи проти висновків суду
щодо умисного ухилення від виконання
батьківських обов'язків, відповідачка
посилалася на ті обставини, що доки
позивач з дитиною мешкали у Донецьку,
вона намагалася підтримувати зв'язок з
дочкою, зверталася до правоохоронних
органів щодо неправомірних дій
позивача, до органу опіки про
визначення порядку спілкування з
дитиною. Але після того, як позивач з
дочкою змінили місце проживання та
виїхали спочатку у м. Житомир, а потім -
у м. Дніпропетровськ, вона була
позбавлена можливості спілкуватися з
дитиною та приймати участь у її
вихованні.

Зазначені доводи підтверджуються
зверненням ОСОБА_1 від 03 серпня 2009 року
до Ворошиловського РВ ДМУ УМВС України
у Донецькій області щодо вжиття
заходів до ОСОБА_2, який перешкоджає
бачитися та спілкуватися з дочкою. За
результатами перевірки заяви
постановою від 06 серпня 2009 року у
порушенні кримінальної справи було
відмовлено та роз'яснено, що місце
проживання дитини та порядок
спілкування з нею батьків може бути
визначено судом у цивільному порядку
(т.1, а.с.194,200).

Згідно висновку комісії з питань
захисту прав дітей Ворошиловської
районної у м. Донецьку ради № 01/05-2584 від
10 вересня 2009 року визначено місце
проживання малолітньої ОСОБА_3 з
батьком ОСОБА_2, проти чого
відповідачка не заперечувала, що
підтверджується її заявою від 12 серпня
2009 року (т.1, а.с.16,17).

За заявами відповідачки Рішеннями
виконавчого комітету Ворошиловської
районної у м. Донецьку ради від 09
вересня 2009 року № 251/2 та від 13 січня 2010
року № 6/3 встановлювався порядок
спілкування матері з дитиною (т.1,
а.с.18,19).

Останнім рішенням від 13 січня 2010 року
було дозволено ОСОБА_1 зустрічатися зі
своєю дочкою ОСОБА_3 за місцем
реєстрації за адресою АДРЕСА_1.

У 2010 році відповідачка зверталася до
Ворошиловського районного суду м.
Донецька з позовом до ОСОБА_2 про
визначення місця проживання дитини,
оскільки батько дитини змінив місце
проживання та виїхав за межі м.
Донецька.

Рішенням зазначеного суду від 17
вересня 2010 року у задоволенні позову
було відмовлено (т.1, а.с.32,33).

З матеріалів справи убачається, що
дійсно у зв'язку зі зміною місця служби
у 2010 році позивач з дочкою переїхали до
м. Житомир, де відповідно до наданих
сторонами доказів, проживали за
різними адресами: АДРЕСА_2 (згідно
обставин, встановлених рішенням
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 17 вересня 2010 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визначення місця проживання дитини, т.1,
а.с.32,33); АДРЕСА_5 (згідно даних
характеристики на ученицю 4-Б класу
Житомирської ЗОШ № 17, т.1, а.с.35); АДРЕСА_3
(згідно інформації служби у справах
дітей Житомирської міської ради від 20
травня 2013 року № 956, т.1, а.с.44).

У травні 2013 року відповідач через нове
призначення по службі переїхав до м.
Дніпропетровська, де згідно акту
обстеження умов проживання від 14
червня 2013 року проживає разом з дитиною
за адресою АДРЕСА_4 (т.1, а.с.43).

Цим обставинам суд першої
інстанції належної оцінки не дав,
залишивши поза увагою практику
Європейського суду з прав людини,
відповідно до якої питання позбавлення
батьківських прав мають ґрунтуватись
на оцінці особистості заявника та його
поведінці. У рішенні від 07 грудня 2006
року у справі «Хант проти України»
Європейський суд з прав людини
зазначив, що «факт оскарження
заявником заяви про позбавлення
батьківських прав також міг свідчити
про його інтерес до сина» (п.58).

Судом першої інстанції не надано
належної оцінки висновку органу опіки
та піклування - виконавчого комітету
Кіровської районної у м.
Дніпропетровську ради № 170 від 17 липня
2013 року, яким визнано доцільним
позбавити батьківських прав ОСОБА_1,
оскільки вона ухиляється від виконання
батьківських обов'язків по відношенню
до своєї малолітньої доньки ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с. 109-110).

Колегія суддів звертає увагу, що
висновок органу опіки та піклування
зроблений лише на підставі поданих
документів з боку позивача, не містить
обґрунтування умисного та свідомого
ухилення відповідачки від виховання
дочки з урахуванням проживання дитини
з позивачем в іншій області, тому
вважає, що цей висновок є
необ'єктивним.

На виконання положень ст. 171 СК
України у присутності педагога та двох
психологів у судовому засіданні була
заслухана думка малолітньої ОСОБА_3
щодо позбавлення батьківських прав її
матері ОСОБА_1, у зв'язку з чим відсутні
підстави для задоволення заяви
відповідачки про призначення у справі
судової психологічної експертизи
ОСОБА_3

Колегія суддів відзначає
прихильність дівчинки до батька, її
бажання залишитися в родині позивача і
його нової дружини ОСОБА_5, яку вона
називає мамою, а також небажання
дитини спілкуватися з біологічною
матір'ю та позитивне ставлення до
позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.

На думку судової колегії, таке
ставлення до питання, що
розглядається, ґрунтується на тривалій
відсутності контакту між
відповідачкою та дочкою, відчутті
дитячої образи на матір на фоні
звичного та комфортного для дитини
укладу життя у родині батька.

З'ясовуючи у судовому засіданні
характер ставлення відповідачки до
своєї малолітньої дочки, колегія
суддів дійшла висновку, що
відповідачка не втратила інтерес до
дитини, сподівається налагодити з нею
контакт, діючи поступово та делікатно.

Посилання представника позивача на
неадекватну поведінку відповідачки
через зловживання алкогольними
напоями та клопотання про призначення
судової нарко-психіатричної
експертизи, колегія суддів не може
взяти до уваги, оскільки об'єктивних
даних про перебування ОСОБА_1 на обліку
у наркологічному та/чи психіатричному
диспансерах, матеріали справи не
містять. Крім того, позовні вимоги про
позбавлення батьківських прав з цих
підстав не заявлялися.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні
спору суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про позбавлення
відповідачки батьківських прав щодо її
дитини, а тому заочне рішення в цій
частині підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

В іншій частині заочне рішення суду
слід залишити без змін, задовольнивши
апеляційну скаргу частково.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Заочне рішення Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
02 жовтня 2013 року в частині позбавлення
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьківських прав
відносно її неповнолітньої дитини -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, скасувати.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_1
батьківських прав відносно ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовити.

В іншій частині заочне рішення
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 02 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді