АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/202/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3376/14
Головуючий у 1-й інстанції Тесленко Т.
Доповідач Бутенко С. Б.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді:
Бутенко С.Б.

Суддів:
Акопян В.І., Кузнєцової О.Ю.

при секретарі:
Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 03 жовтня 2014
року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, інтереси яких
представляє ОСОБА_1, про визнання
відмови від отримання свідоцтва про
право власності на частку у спільному
майні подружжя недійсною, визнання
права власності, поділ майна,
визначення часток в майні та
визначення порядку користування
земельною ділянкою та зустрічним
позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
поділ спадщини та визнання права
власності на частки у спадковому майні.

Заслухавши суддю-доповідача
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2014 року позивач ОСОБА_2
звернулась до суду із позовом, в якому
просила про визнання за нею права
власності, як за одним із подружжя на 1/2
частку житлового будинку з
господарчими будівлями та спорудами,
розташованого в АДРЕСА_1, виділення в
натурі приміщень із житлового будинку
літ. «А,а» та господарчих будівель і
споруд, що припадають на її частку у
спільному майні подружжя, та
визначення порядку користування
земельною ділянкою (т. 1 а.с. 3-7, 81-85).

В липні 2014 року позов доповнила
вимогою про визнання недійсною її
відмови на видачу свідоцтва про право
власності на частку у спільному майні
подружжя у заяві, поданій до
Кобеляцької державної нотаріальної
контори 23.08.2013 р. (т. 1 а.с. 188-191).

В лютому 2014 року відповідач
ОСОБА_1, діючи як законний представник
неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подала
зустрічний позов, в якому просила
визнати спірний будинок об'єктом
спадщини померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7
та визнати за неповнолітніми дітьми
спадкодавця право на 1/4 частку
вказаного домоволодіння за кожним (т. 1
а.с. 86-90).

Рішенням Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 03 жовтня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено
повністю, а зустрічні вимоги ОСОБА_1 в
інтересах неповнолітніх дітей
задоволено частково.

Визнано недійсною заяву ОСОБА_2,
подану до Кобеляцької державної
нотаріальної контори 02.09.2013 р. про
відмову від видачі свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя, що засвідчена приватним
нотаріусом Кобеляцького районного
нотаріального округу ОСОБА_8 23.08.2013 р. по
реєстру № 1847.

Визнано за ОСОБА_2 право власності
як за одним із подружжя на 1/2 частку
житлового будинку з господарськими
будівлями та спорудами, розташованого
по АДРЕСА_1, та виділено в натурі
відповідних будівель та споруд на
загальну суму 102847, що складає 47/100
часток домоволодіння (на плані
зафарбовано в червоний колір).

На решту будівель і споруд в
домоволодінні АДРЕСА_1, що складає 57/100
часток домоволодіння (на плані
зафарбовано в синій колір), в порядку
спадкування за законом після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 визнано право
власності в рівних частках на 57/400
часток за кожним: за матір'ю
спадкодавця - ОСОБА_4 та його синами -
ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Виділено в натурі в спільне
користування ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та
ОСОБА_6 на 57/100 часток домоволодіння
відповідні будівлі та споруди на
загальну суму 134606 грн. (на плані
зафарбовано в синій колір).

Здійснено розподіл земельної ділянки.
Виділено ОСОБА_2 земельну ділянку
площею 295 к.в.м (на плані зафарбовано в
червоний колір) та ОСОБА_4, ОСОБА_3,
ОСОБА_6, ОСОБА_6 в спільне користування -
земельну ділянку площею 285 кв.м. (на
плані зафарбовано в синій колір) з
описанням відповідних меж земельних
ділянок.

. В порядку розподілу судових
витрат зі сплати судового збору
стягнуто з відповідачів за первісним
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та
ОСОБА_6 по 257 грн. 12 коп. з кожного на
користь позивача ОСОБА_2; з
відповідачів за зустрічним позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_6 та ОСОБА_6 кожному - по 112 грн. 17
коп. з кожного з відповідачів.

В задоволенні решти позовних
вимог сторін - відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням
місцевого суду відповідач за первісним
позовом та позивач за зустрічним
позовом ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_2 повністю, а її зустрічну позовну
заяву задовольнити в повному обсязі.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
заслухавши пояснення осіб, які
з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів не вбачає підстав до
задоволення апеляційної скарги.

Судом першої інстанції
встановлено та вбачається з матеріалів
справи, що 30 березня 2013 року відкрилася
спадщина після померлого ОСОБА_7, до
складу якої відповідно до ст. 1218 ЦК
України увійшли усі права та обов'язки,
що належали спадкодавцеві на час
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті, зокрема, право
на житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами, що
розташований на земельній ділянці
площею 580 кв.м. по АДРЕСА_1

Спадкоємцями першої черги за
законом померлого, які в установленому
законом порядку прийняли спадщину, є
його матір ОСОБА_4, повнолітній син
ОСОБА_3, та неповнолітні діти ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2,
інтереси яких у справі представляє
апелянт ОСОБА_1

З 23 листопада 1986 року по 10 жовтня
1995 року ОСОБА_7 перебував у шлюбі з
позивачкою по справі ОСОБА_2

Ухвалюючи рішення по суті позовних
вимог, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що спірне
домоволодіння було набуте
спадкодавцем шляхом будівництва на
земельній ділянці, що була виділена для
цієї мети, в період шлюбу та за спільні
кошти подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_2, та
належало їм на праві спільної сумісної
власності.

Після припинення шлюбних відносин, у 1996
році ОСОБА_7 та ОСОБА_2 визначили
порядок користування спільним майном
та земельною ділянкою, фактично
розділили вказане домоволодіння на дві
окремих квартири та встановили межі
земельної ділянки, що припадає на 1/2
частку кожного із співвласників (т. 1
а.с. 172).

Доводи апеляційної скарги щодо набуття
ОСОБА_7 права власності на 1/1 частку
спірного домоволодіння на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, виданого 30.11.2010 р.
Кобеляцькою міською радою
Кобеляцького району Полтавської
області, та пропуск позивачкою ОСОБА_2
строку позовної давності для вимоги
про поділ спільного майна подружжя не
ґрунтуються на нормах матеріального
права та суперечать фактичним
обставинам справи.

Відповідно до ст.ст. 22, 23, 28, 29 Кодексу
про шлюб та сім`ю України, ст.ст. 16, 17
Закону України «Про власність», ст.ст.
112, 118 ЦК України (1963 року), що діяли на
час будівництва житлового будинку в м.
Кобеляки по вул. Гагаріна, 12, ст.ст. 368, 369,
370 ЦК України майно, набуте подружжям за
час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю і кожен із подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Майном,
нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
Співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, при цьому
вважається, що частки кожного із
співвласників є рівними, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними,
законом або рішенням суду.

Отже, оскільки спірне нерухоме майно
було побудоване з 1986 по 1992 роки - в
період шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_2, та
належить до об'єктів права спільної
сумісної власності подружжя, що
підтверджується письмовими доказами
по справі (т. 1 а.с. 38-47) та не спростовано
зустрічним позивачем ОСОБА_1, позивач
ОСОБА_2 вправі вимагати виділу у натурі,
належної їй 1/2 частки з спільного майна.

Державна реєстрація у 2010 році права
власності на житловий будинок з
господарсько-побутовими будівлями по
АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 не змінює правового
статусу спірного майна, як набутого за
час шлюбу спадкодавця із позивачем по
справі ОСОБА_2

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

До вимоги про поділ майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
заявленої після розірвання шлюбу,
застосовується позовна давність у три
роки (ч. 3 ст. 29 КпШС України, ч. 2 ст. 72 СК
України).

За загальним правилом перебіг позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Отже, початок перебігу позовної
давності для вимоги про поділ
спільного майна подружжя пов'язується
не стільки з розірванням шлюбу, як з
певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи.

Зазначене узгоджується з правовою
позицією, що викладена у п.п. 15, 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», згідно якої початок
позовної давності для вимоги про поділ
спільного майна подружжя, шлюб якого
розірвано, обчислюється не з дати
прийняття постанови державного органу
РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання
рішенням суду законної сили (статті 109,
110 СК), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Само по собі розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності подружжя на майно, набуте за
час шлюбу.

Оскільки за життя спадкодавця спір
щодо права спільної власності подружжя
та порядку користування спільним
майном між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 не виникав,
колегія суддів приходить до висновку,
що первісним позивачем не пропущено
строк звернення до суду із позовом про
визнання за нею права на 1/2 частку у
спільному майні подружжя та виділення
її частки майна в натурі.

Як вбачається з висновку судової
будівельно-технічної експертизи № 23-14
від 03.04.2014 р. (т. 1 а.с. 141-149) ОСОБА_2
користується наступними будівлями і
спорудами в житловому будинку літ.
«А-1»: коридор 1-1, кімната 1-2, кімната 1-3,
кухня 1-4 загальною площею 42,60 кв.м.,
навісом літ. «ан2», по іншим будівлям та
спорудам: частиною господарського
блоку літ. «Б», сараєм літ. «В», навісом
літ. «вн», погребом літ. «вп», сараями
літ. « Г, г», навісом літ. «гн», «гн1»,
вбиральнею літ. «Д», огорожею № 1, № 3,
ямою вигрібною І, що складає 43/100
домоволодіння, та земельною ділянкою
площею 295 кв.м. (на плані зафарбовано в
червоний колір).

Інша сторона користується в житловому
будинку літ. «А-1» наступними
приміщеннями: коридор 2-2, кімната 2-3,
кімната 2-4, ванна 2-5, кухня 2-6 загальною
площею 41,1 кв.м., у веранді літ. «а»
приміщення: веранда 2-1, топкова 2-7
загальною площею 5,4 кв.м., навіс літ.
«ан», навіс літ. «ан1», по іншим будівлям
та спорудам: частиною господарського
блоку літ. «Б», навісом літ. «бн»,
погребом літ. «бп», вбиральнею літ. «Е»,
огорожею № 2, хвірткою № 4, воротами № 5,
ямою вигрібною ІІ, що складає 57/100
домоволодіння, та земельною ділянкою
площею 285 кв.м. (на плані зафарбовано в
синій колір).

Таким чином, здійснення судом
розподілу в натурі спірного
домоволодіння між сторонами, виходячи
з приміщень, будівель та споруд, що
перебували у фактичному користуванні
кожного із співвласників житлового
будинку, не суперечить вимогам ст.ст. 369,
370 ЦК України.

Питання щодо виправлення допущених у
судовому рішенні описок чи
арифметичних помилок вирішується в
порядку, встановленому ст. 219 ЦПК
України.

Одночасно з розв'язанням спору про
право власності на будинок, виділ
частки або встановлення порядку
користування конкретними
приміщеннями, суд може також згідно із
ЗК України вирішити позов, якщо він
заявлений, про порядок використання і
розпорядження земельною ділянкою між
громадянами, яким жилий будинок
належить на праві спільної власності
(п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 04.10.1991 р. № 7 «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок»).

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо
жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Земельна ділянка площею 580 кв.м. по
АДРЕСА_1 згідно рішення виконкому
Кобеляцької міської ради № 161 від 13
лютого 1987 року була надана в
безстрокове користування ОСОБА_7 під
житлове будівництво індивідуального
житлового будинку. Отже, при поділі між
подружжям збудованого житлового
будинку та господарчих будівель і
споруд до позивача ОСОБА_2 перейшло
право користування земельною ділянкою,
яка припадає на її частку у спільному
нерухомому майні, у розмірі,
визначеному між співвласниками за
їхньою згодою, що обґрунтовано взято до
уваги судом першої інстанції при
розподілі земельної ділянки між
сторонами.

Ухвалюючи рішення про визнання
недійсною відмови ОСОБА_2 від одержання
свідоцтва про право власності на
частку у спільному майні подружжя, що
зазначена у заяві від 02.09.2013 р., поданій
до Кобеляцької державної нотаріальної
контори, суд першої інстанції
правильно виходив з вимог ч. 1 ст. 229 ЦК
України, відповідно до якої, якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним.

Виходячи з факту роз'яснення ОСОБА_2
нотаріусом змісту ст.ст. 1273-1275 ЦК
України, які стосуються відмови від
прийняття спадщини, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку, що при укладенні зазначеного
правочину позивачка помилася щодо
правової природи такого правочину та
його юридичних наслідків.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують
і не дають підстав вважати, що при
ухваленні оскаржуваного рішення судом
було порушено норми процесуального
права або неправильно застосовано
норми матеріального права, невірно або
неповно встановлено обставини справи,
що є підставою для скасування рішення.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо
розподілу судових витрат у справі, суд
першої інстанції не взяв до уваги, що
відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є
неповнолітніми та в силу ст. 29 ЦПК
України не набули цивільної
процесуальної дієздатності, а, отже, не
можуть нести обов'язків сторони.
Відповідно до ст. 39 ЦПК України їх
інтереси в суді захищає ОСОБА_1, яка і
має відшкодувати судовий збір,
сплачений позивачем за первісним
позовом ОСОБА_2, на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК
України - пропорційно до розміру
задоволених судом позовних вимог до
кожного з відповідачів.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставою для скасування або зміни
рішення суду першої інстанції є
порушення норм процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
питання.

За вказаних обставин рішення суду
першої інстанції підлягає зміні в
частині розподілу судових витрат за
первісним позовом із стягненням на
користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 по 420 грн. 70 коп. з кожного
понесеного судового збору (т. 1 а.с. 1, 187).

В іншій частині рішення судом
постановлено з додержанням вимог
закону і підстав до його зміни чи
скасування колегією суддів не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 314, 316,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 03 жовтня 2014
року змінити в частині розподілу
судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий:
С.Б. Бутенко

Судді: /підписи/
В.І. Акопян

О.Ю. Кузнєцова

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
С.Б. Бутенко