Справа № 206/5973/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

06 лютого 2014 року Самарський районний
суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді:
Маймур Г.Я.

за участю секретаря:
Гуртового В.Ю,

позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
Дем’яненко М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в
м.Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Науково-виробниче підприємство
«Каскад» про стягнення заборгованості
по заробітній платі, компенсації
заборгованості середнього заробітку
за час затримки заробітної плати при
звільненні та про стягнення моральної
шкоди, суд -

В С Т А Н О В И В :

28 серпня 2013р. позивач ОСОБА_1 звернувся
до Самарського районного суду
м.Дніпропетровська із позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Науково-виробниче підприємство
«Каскад» про стягнення заборгованості
по заробітній платі, компенсації
заборгованості середнього заробітку
за час затримки заробітної плати при
звільненні та про стягнення моральної
шкоди.

З урахуванням уточнених позовних вимог
позивач посилається на те, що він
працював в ПАТ «Науково-виробниче
підприємство «Каскад» м.Київ з 26 квітня
2000р. по 31 липня 2013р. в якості водія
автомобільного транспорту, а з 1.09.2012р.
по 31.08.2013р. на посаді сторожа.

31 липня 2013р. він був звільнений з
роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України,
за угодою сторін. На день звільнення
відповідачем була не нарахована і не
виплачена йому заробітна плата як
водію за період з 1 квітня 2012р. по
серпень 2012р. в сумі 6559грн, компенсація
за затримку розрахунку при звільнені
за період з 31 липня 2013р. по 18 листопада
2013р. на суму 4859грн.47коп, а також
моральну шкоду на суму 6тис.грн.

Позивач посилався на те, що з 26 квітня
2000р. по 31 липня 2013р. він працював в
якості водія автомобільного
транспорту 3-го та 1-го класу, а по
сумісництву - автослюсарем і
монтажником 3-го розряду. З 1 вересня
2012р. по 31 серпня 2013р. він працював
сторожем. Місце його роботи було в
монтажно-налагоджувальному
структурному підрозділі №7 у
м.Дніпропетровську по провулку
Самаркандський,8. За роботу він
отримував щомісячно мінімальну
заробітну плату.

31 липня 2013р. він був звільнений з роботи
по п.1 ст.36 КЗпП України за угодою
сторін, але роботодавець не виплатив
середній заробіток за затримку
фактичного розрахунку.

На день звільнення йому не нараховано і
не виплачено заробітну плату по
основній роботі - водія 1-го класу в
розмірі мінімальної заробітної плати
за період з березня 2012р. по серпень 2012р.
- а всього 6559грн.

Після звільнення йому було нараховано
та виплачено заробітну плату як
сторожу та монтажнику - 914грн.29коп. і
5153грн, але за затримку виплат по
заробітній платі не сплачено
4859грн.47коп.

Окрім того, йому спричинено моральну
шкоду в сумі 6тис.грн, оскільки він
змушений був додавати додаткових
зусиль для отримання заробітної плати
та організації свого життя, не
отримавши заробітну плату.

Посилаючись на ці обставини, позивач
просив задовольнити позов.

В судовому засіданні позивач та його
представник позов підтримали.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечувала і
пояснила, що позивачу виплачена
заробітна плата в повному обсязі та
просила у позові відмовити. При цьому
вона стверджувала, що позивач вводить
суд в оману, так як він 1 листопада 2000р.
був прийнятий на роботу водієм 3-го
класу та за суміщенням професій -
монтажником зв'язку-кабельником 3-го
розряду з оплатою праці за фактично
виконаний обсяг робіт. В спірний період
позивач працював один день на тиждень з
8-ми годинною тривалістю робочого дня.
Він відвозив бригаду, працював із
бригадою та привозив бригаду, а оплата
здійснювалася по почасово-преміальній
системі.

Вислухавши позивача, його представника
та представника відповідача, свідків,
дослідивши письмові докази що в
матеріалах справи, суд дійшов висновку,
що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
наказом генерального директора
Відкритого акціонерного товариства
«Науково-виробниче підприємство
«Каскад» №65 від 3.11.2000р. позивача було
прийнято на роботу на
монтажно-налагоджувальну філію №7 на
посаду водія 3 класу категорії «В» «С».
З 1.11.2000р. цим же наказом позивачу було
дозволено працювати по внутрішньому
сумісництву з 6.11.2000р. монтажником
зв'язку-кабельником 3-го розряду з
оплатою праці за фактично виконаний
обсяг робіт. Дозвіл працювати по
внутрішньому сумісництву монтажником
зв'язку-кабельником був укладений на
умовах роботи саме за суміщенням за
погодженням із позивачем.

1 березня 2005р. позивачу було присвоєно
кваліфікацію водія 1 класу категорії
«В», «С», «Д» та «Е».

Наказом №2/3 від 18.01.2012р. про
встановлення мінімальної заробітної
плати та розпорядку робочого тижня,
згідно колективного договору, із
20.01.2012р. встановлено одноденний робочий
тиждень - по середам. Відповідно до
наказу №2/18 від 6.04.2012р. одноденний
робочий тиждень -середа, продовжував
діяти.

Згідно ст.56 КЗпП України за угодою між
працівником і власником або
уповноваженим ним органом може
встановлюватися як при прийняті на
роботу, так і згодом неповний робочий
день або неповний робочий тиждень.
Оплата праці в цих випадках
провадиться пропорційно
відпрацьованого часу або залежно від
виробітку.

Наказом №101-к від 3 вересня 2012р.
позивача за його згодою з 1 вересня 2012р.
було переведено із посади водія МНФ-7 на
посаду сторожа МНФ-7 із посадовим
окладом згідно штатного розпису.

Із наказами та умовами праці позивач
був ознайомлений.

31 липня 2013р. наказом голови правління
ПАТ «Науково-виробниче підприємство
«Каскад» №79-к про припинення
трудового договору позивача за угодою
сторін по п.1 ст.36 КЗпП України було
звільнено, але не повністю виплачено
заробітну плату.

Під час розгляду цивільної справи
судом, позивачу було повністю
відповідачем виплачено заробітну
плату з компенсацією відпустки по
відомостям: від 14 серпня 2013р. -
914грн.29коп. та від 10 вересня 2013р. - 5153грн.
Станом на 10 вересня 2013р. заборгованість
по заробітній платі відповідача перед
позивачем відсутня(т.1 а.с.74-80).

Вказані обставини підтверджуються
копіями наказів про прийом,
переведення та звільнення позивача із
роботи, штатним розписом, договорами,
додатковими угодами, реєстрами та
актами виконаних робіт, відомостями,
копією трудової книжки, довідкою про
виплату заробітної плати (т.1 а.с.5-15, 25-104
).

Із показань свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 вбачається, що дійсно з квітня
2012р. затримувалась виплата заробітної
плати.

Свідок ОСОБА_5 також підтвердив, що
ОСОБА_1 працював не тільки водієм:
привозив на об'єкт і відвозив - бригаду,
а також працював бригадиром і
монтажником.

Показання свідка ОСОБА_4 про те, що
ОСОБА_1 працював тільки водієм і
показання свідка ОСОБА_6 про те, що
ОСОБА_1 працював водієм по пів дня,
спростовуються письмовими доказами:
актами виконаних робіт та протоколами
про розподіл зароблених коштів із
підписами членів бригади і самого
позивача.

Суд вважає, що позивач за його згодою
працював у складі бригади і оплата
здійснювалася по почасово-преміальній
системі. Він сам разом із членами
бригади приймав участь у розподілі
заробітної плати.

Ці обставини підтверджені показаннями
свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, протоколами
бригади про розподіл зароблених коштів
і відомостями про їх виплату.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судовому
засіданні пояснили, що позивачу
правильно нараховано і повністю
виплачено заробітну плату. Йому
виплачено як водію, бригадиру та за
виконану роботу як членом бригади.

У відповідності до ст. 116 КЗпП при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану нею суму.

В порушення вимог ст.116 КЗпП України
відповідач повернув позивачу трудову
книжку, але не провів повний розрахунок
із позивачем в день звільнення.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 КЗпП України, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Суд вважає, що за затримку виплати
заробітної плати необхідно стягнути із
відповідача середню заробітну плату.

За змістом п. 8 розділу 4 Постанови
Кабінету Міністрів України від 8 лютого
1995 року № 100 «Про затвердження Порядку
обчислення середньої заробітної
плати»нарахування виплат, що
обчислюються із середньої заробітної
плати за останні два місяці роботи,
провадяться шляхом множення
середньоденного заробітку на число
робочих днів, які мають бути оплачені
середнім заробітком.

Як було встановлено в судовому
засіданні, середньоденна заробітна
плата за останні два місяці роботи,
травень та червень 2013р, складає
63грн.11коп. За період з 31 липня по 10
вересня 2013р, тобто за 29 робочих днів із
відповідача необхідно стягнути на
користь позивача ( 63,11грн умножить на
29р.дн.) 1830грн.19коп.

Розглядаючи позовні вимоги в частині
стягнення моральної шкоди, суд виходив
з наступного.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 13 від 24
грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» сама по собі відсутність
коштів у роботодавця не виключає його
відповідальності.

За змістом ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до вказаної норми закону,
підлягають частковому задоволенню
вимоги позивача в частині стягнення
моральної шкоди, оскільки внаслідок
порушення відповідачем законних прав
позивача щодо строків розрахунку при
звільненні, йому заподіяні моральні
страждання, які полягають в тому, що
внаслідок затримки розрахунку у нього
була тимчасова відсутність
можливостей належним чином
забезпечувати своє належне існування.

При цьому суд, виходячи із характеру,
глибини та тривалості заподіяних
позивачеві моральних страждань, вимог
розумності і справедливості, вважає, що
позовні вимоги в цій частині
підлягають частковому задоволенню в
розмірі 500 гривень.

Враховуючи зміст наведених вище норм
права та встановлених в судовому
засіданні фактичних обставини справи,
суд приходить до висновку про те, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню у заявлений позивачем
спосіб.

Керуючись ст. ст.116,117,237-1 КЗпП України,
ст. ст. 4 - 8, 10, 11, 18, 57 - 60, 79, 81, 88, 169, 208, 209, 212 -
215, 218, 224-225 Цивільного процесуального
кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Стягнути із Публічного акціонерного
товариства «Науково-виробниче
підприємство «Каскад»()
на користь ОСОБА_1 середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні в сумі 1830грн.19коп, а також в
рахунок відшкодування моральної шкоди
500грн, а всього 2330грн.19коп.

Стягнути із Публічного акціонерного
товариства «Науково-виробниче
підприємство «Каскад» ()
на користь держави судовий збір в
сумі 243грн.60коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляція в Апеляційний суд
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд
м.Дніпропетровська протягом 10 днів з
дня його проголошення.

С УД Д Я