Номер провадження: 2022-ц/785/9273/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

20.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: головуючого
Гончаренко В.М.

суддів: Короткова В.Д., Калараш
А.А.

з участю секретаря
Волчанського О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу
Приморського районного суду м. Одеси
від 01 жовтня 2014 року, -

встановила:

06.02.2013 року в суд звернувся начальник
Першого Приморського ВДВС Одеського
МУЮ Галата Д.В. з поданням про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України ОСОБА_3, посилаючись на те, що
останній ухиляється від добровільного
погашення боргу за рішенням
Балаклавського районного суду м.
Севастополя від 12.12.2011 року.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 26.03.2013 року обмежено ОСОБА_3 у
праві виїзду за межі України.

15.07.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з
заявою про скасування обмеження права
виїзду за межі України, посилаючись на
те, що він не ухиляється від виконання
зобов'язання за рішенням суду та з
нього щомісячно на користь ОСОБА_2
стягуються кошти з пенсійних
нарахувань.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 01 жовтня 2014 року в
задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, вважаючи
вищезазначену ухвалу незаконною і
необгрунтованою, просить її скасувати,
постановити нову ухвалу про
задоволення його заяви, скасувати
обмеження права виїзду за межі України
відносно нього, накладене ухвалою
Приморського районного суду м. Одеси
від 26.03.2013 року.

Заслухавши доповідача, сторін,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість ухвали
суду першої інстанції та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає за необхідне її задовольнити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишити територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, який гарантує
деякі права і свободи, не передбачені в
Конвенції та у Першому протоколі до
неї, кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не може бути
встановлено жодних обмежень, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські та політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну.

Згадані вище права не можуть бути
об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які
передбачено законом, які є необхідними
для охорони державної безпеки,
громадського порядку, здоров'я чи
моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені
правовідносини регулюються ст. 313
Цивільного кодексу України (далі - ЦК),
відповідно до якої фізична особа має
право на свободу пересування. Фізична
особа, яка досягла шістнадцяти років,
має право на вільний самостійний виїзд
за межі України. Фізична особа може
бути обмежена у здійсненні права на
пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих
немайнових прав фізичної особи (кн.
друга ЦК), а саме - до особистих
немайнових прав, що забезпечують
природне існування фізичної особи (гл.
21 кн. другої ЦК).

Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті
немайнові права тісно пов'язані з
фізичною особою. Фізична особа не може
відмовитись від особистих немайнових
прав, а також не може бути позбавлена
цих прав.

Порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, випадки
тимчасового обмеження права громадян
на виїзд з України, порядок вирішення
спорів у цій сфері регулюється Законом
від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України".

Положеннями ст. 6 цього Закону
встановлено, що громадянинові України
може бути тимчасово відмовлено у
видачі паспорта, або громадянинові
України, який має паспорт, може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні,
договірні чи інші невиконані
зобов'язання до виконання зобов'язань
або розв'язання спору за погодженням
сторін у передбачених законом
випадках, або забезпечення зобов'язань
заставою, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням, - до виконання
зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано
цивільний позов до суду - до закінчення
провадження у справі (п. 8).

Таким чином, з огляду на наведене,
вирішення судами питання про обмеження
у виїзді за межі України можливе тільки
у порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК, та за
поданням державного виконавця на
підставі п. 18 ст. 11 Закону № 606-XIV у
зв'язку з ухиленням боржника від
виконання судового рішення чи рішення
іншого органу, що перебуває на
виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII).

Відповідно до висновків Верховного
Суду України з приводу судової
практики щодо вирішення питання про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України від 01.02.2013 року, з погляду
значення словосполучення "ухилення від
виконання зобов'язань, покладених
судовим рішенням, рішенням іншого
органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1
ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11
Закону № 606-XIV, позначає з об'єктивної
сторони такі діяння (дії чи
бездіяльність) особи боржника, які
полягають у навмисному чи іншому
свідомому невиконанні нею зазначених
обов'язків.

У зв'язку з цим і здійснюється
примусове виконання. Це також є
підставою для звернення з поданням до
суду щодо вирішення питання про
застосування до такої особи
тимчасового обмеження у праві виїзду
за межі України.

Таким чином, особа, яка має невиконані
зобов'язання, не може вважатися винною
в ухиленні, поки не буде доведено
протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК
наявність умислу та обставини, які є
предметом посилання суб'єкта подання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України як на підставу його
вимог, підлягають доведенню. Зокрема,
задоволення такого подання можливе
лише за умови "доведення факту ухилення
боржника від виконання зобов'язання".

Законом передбачено юридичні санкції у
вигляді тимчасового обмеження у праві
виїзду не за наявність факту
невиконання зобов'язань, а за ухилення
від їх виконання.

У зв'язку з цим з метою всебічного і
повного з'ясування всіх обставин
справи, встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин, суду належить з'ясувати,
чи дійсно особа свідомо не виконувала
належні до виконання зобов'язання в
повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх
зобов'язань є оціночним поняттям.

Теоретично їх невиконання може бути
зумовлене об'єктивними причинами,
наприклад, внаслідок відсутності
майна, роботи, незадовільного
фінансового стану, тривалого
відрядження, важкої хвороби тощо.

Однак воно може мати й принципово інше
походження, суб'єктивне, коли боржник
свідомо ухиляється від виконання - має
змогу виконати зобов'язання у повному
обсязі або частково, але не робить
цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником
з метою належного виконання
зобов'язання заходів визначається
судом.

Не може бути мотивуванням судового
рішення про обмеження права лише двома
складовими: наявністю статусу боржника
у виконавчому провадженні та
непогашенням боргу в добровільному
порядку, що зумовлюють "необхідність у
тимчасовому обмеженні права на виїзд
за межі України з метою забезпечення
повного та своєчасного виконання
виконавчих документів".

Саме невиконання боржником самостійно
зобов'язань протягом строку, про що
вказує державний виконавець в
постанові про відкриття виконавчого
провадження, не може свідчити про
ухилення боржника від виконання
покладених на нього рішенням
обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням
факт ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, повинен вже відбутися і бути
об'єктивно наявним та вбачатися з
матеріалів виконавчого провадження.

На підставі наведеного вище можна
зробити висновок, що поняття "ухилення
від виконання зобов'язань, покладених
на боржника рішенням" варто розуміти як
будь-які свідомі діяння (дії або
бездіяльність) боржника, спрямовані на
невиконання відповідного обов'язку у
виконавчому провадженні, коли виконати
цей обов'язок у нього є всі реальні
можливості (наприклад, наявність майна,
грошових коштів тощо) і цьому не
заважають будь-які незалежні від нього
об'єктивні обставини (непереборної
сили, події тощо).

Суд першої інстанції на зазначене
уваги не звернув, та задовольнив
подання державного виконавця, не
дивлячись на те, що на момент розгляду
подання Приморського ВДВС з пенсії
ОСОБА_3 щомісячно перераховуються
платежі на погашення боргу за
виконавчим листом /а.с.180/.

Крім цього, суд першої інстанції не
надав оцінку постанові
Білгород-Дністровської міжрайонної
прокуратури від 03.08.2012 року про відмову
в порушенні кримінальної справи
відносно ОСОБА_3, оскільки в його
діяннях не встановлений умисел на
невиконання вказаного судового
рішення /а.с.15-16/.

Намагання ОСОБА_3 якнайшвидше погасити
борг свідчить і власноручно ним подана
заява до ВДВС від 06.09.2012 року з
проханням про щомісячне стягнення суми
заборгованості з пенсійних виплат
/а.с.9/.

Зазначене свідчить про те, що боржник
ОСОБА_3 до звернення державного
виконавця до суду з поданням про
тимчасове обмеження його у праві
виїзду за межі України виявив бажання
погашення заборгованості на виконання
рішення Балаклавського районного суду
м. Севастополя від 12.12.2011 року та ніколи
не ухилявся від виконання своїх
зобов»язань по виконавчому листу, а
навпаки, всіляко намагався погасити
заборгованість.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV
державний виконавець має право у разі
ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника-фізичної особи
або керівника боржника-юридичної особи
за межі України до виконання
зобов'язань за рішенням.

Реалізація цих прав здійснюється
шляхом звернення до суду в порядку ст.
377-1 ЦПК з поданням про тимчасове
обмеження боржника у праві виїзду за
межі України, яка також визначає, що
суб'єктом звернення до суду є державний
виконавець.

Перелік осіб, яких Законом № 202/98-ВР
визначено як державних виконавців,
міститься у ст. 4 цього Закону,
положення якої слід враховувати при
перевірці чи належний суб'єкт
звернувся до суду з поданням.

Зважаючи на те, що боржник ОСОБА_3
ніколи не мав наміру на ухилення від
виконання покладених на нього рішенням
суду обов'язків у виконавчому
провадженні, також не було утримання
від вчинення дій, які унеможливлюють чи
ускладнюють виконання рішення, при
цьому щомісячно з його пенсії
утримуються кошти на погашення боргу
по виконавчому листу, колегія суддів
приходить до висновку про скасування
обмеження права виїзду за межі України
відносно ОСОБА_3

Також, судом першої інстанції не
враховано той факт, що боржник ОСОБА_3
працює моряком та має за необхідне
виїжджати за кордон для заробітку.
Невиконання зазначених обов'язків
призведе до звільнення його з роботи,
що унеможливить виконання рішення суду
щодо погашення суми заборгованості за
договором позики.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ОСОБА_3 та ТОВ «Крюинговое Агентство
Акерман» за період 2014 року планувались
трудові відносини, проте фактично не
були здійснені /а.с.181, 196/.

Таким чином, необхідність виїзду за
кордон безпосередньо пов'язана з
роботою ОСОБА_3 та впливає на його
платоспроможність щодо погашення
боргу.

Відповідно до ст. 43 Конституції України
кожен має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
він вільно погоджується.

Законом передбачено тимчасове
обмеження у праві виїзду не за
наявності факту невиконання
зобов'язань, а за ухилення від їх
виконання.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 не ухиляється від виконання
зобов'язань.

Судова практика щодо вирішення питання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України орієнтує суди на те, що
законом передбачені юридичні санкції у
вигляді тимчасового обмеження у праві
виїзду не за наявністю факту
невиконання зобов'язань, а за ухилення
від їх виконання, тому з метою
всебічного і повного з'ясування всіх
обставин справи, встановлення дійсних
прав та обов'язків учасників спірних
правовідносин, підлягає з'ясуванню
судом, чи дійсно особа свідомо не
виконувала належні до виконання
зобов'язання у повному обсязі або
частково.

Звернення державного виконавця до суду
з поданням мотивовано тим, що ОСОБА_3
має невиконані зобов'язання за
рішенням суду за позовом ОСОБА_2, при
цьому в поданні відсутнє будь-яке
обґрунтування ухилення боржника від
виконання зобов'язань.

Ухвала суду першої інстанції взагалі
не містить мотивувальної частини, суд
обмежився тільки відтворенням змісту
ст. 6 Закону № 3857-XII.

В ухвалі про задоволення подання в
мотивувальній частині викладені
обставини, тотожні змісту подання
державного виконавця без посилання на
конкретні докази, та відсутній
висновок про те, що боржник дійсно
ухиляється від виконання зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням.

Окрім того, колегія суддів звертає свою
увагу на те, що розгляд подання
Приморського ВДВС про обмеження у
праві виїзду ОСОБА_3 проведено в
судовому засіданні без державного
виконавця, хоча, за змістом ч. 2 ст. 377-1
ЦПК України, вирішення питання про
тимчасове обмеження конституційного
права за поданням державного виконавця
за відсутності останнього не є
виправданим, оскільки саме він
зобов'язаний довести суду з наданням
відповідних матеріалів виконавчого
провадження необхідність обмеження
конституційного права боржника у
виконавчому провадженні.

При цьому, розгляд зазначеного питання
у суді відбувся без державного
виконавця, який подав суду письмову
заяву про розгляд подання за його
відсутності.

Відтак, враховуючи те, що основним
принципом судочинства, закріпленим
Конституцією, є законність, і що
відповідно до ст.2 закону «Про
судоустрій України», суд, здійснюючи
правосуддя, на засадах верховенства
права забезпечує захист гарантованих
Конституцією та законами України прав
і свобод людини і громадянина, прав і
законних інтересів суспільства і
держави, при постановленні ухвали,
колегія суддів враховує доводи
апеляційної скарги ОСОБА_3 та вважає за
необхідне скасувати обмеження права
виїзду за межі України відносно нього,
накладене ухвалою Приморського
районного суду м. Одеси від 26.03.2013 року.

Керуючись п.2 ч.2 ст.307, п.2 ч. 1 ст. 312, п.
6 ч.1 ст.314, 377-1 ЦПК України, колегія
суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м.
Одеси від 01 жовтня 2014 року скасувати.

Задовольнити заяву ОСОБА_3 про
скасування обмеження права виїзду за
межі України.

Скасувати обмеження права виїзду за
межі України відносно ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1, зареєстрованого в АДРЕСА_1,
накладене ухвалою Приморського
районного суду м. Одеси від 26.03.2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.М.Гончаренко

Судді
В.Д.Коротков

А.А.Калараш