Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/692/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Доповідач Чельник О. І.
УХВАЛА

іменем України

12.03.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.,

при секретареві: Крисановій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 26 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
квартири об'єктом права спільної
часткової власності та визнання права
власності на 2/3 частини квартири, -

в с т
а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи
позовні вимоги тим, що з 07.12.1991 року вона
проживала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_4 Спільне життя не склалося, а
тому з січня 2000 року вони припинили
спільне проживання. Проте, шлюб було
розірвано 21.11.2007 року. З 27.06.2000 року
проживали разом як чоловік і дружина з
ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2. Проживаючи
однією сім'єю без реєстрації шлюбу вони
були пов'язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки, вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет, матеріально підтримували одне
одного, всі їх сприймали як одну сім'ю.
Оскільки вони вирішили створити сім'ю,
у них виник намір придбати спільне
житло і переїхати на постійне
проживання до м. Олександрія. З липня 2000
року вони почали заощаджувати на
квартиру. Заощадивши 400 дол. США у січні
2003 року вони вирішили придбати
квартиру. За допомогою ТОВ «Інкопмарк»
вони знайшли квартиру, її вартість
становила 11 748,00 грн., що еквівалентно
офіційному курсу дол.США на момент
оплати складало 2 200 дол. США. 25.01.2003 року
вона позичила у своєї сестри 700 дол. США.
Зібравши 1100 дол. США, вони домовились з
ОСОБА_6 про придбання квартири за
половину вартості, іншу половину -
сплатити після отримання кредиту
впродовж десяти днів з моменту
посвідчення договору купівлі-продажу
квартири. 28.01.2003 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 було укладено договір
купівлі-продажу квартири, посвідчений
приватним нотаріусом
Олександрійського міського
нотаріального округу, зареєстрований
Олександрійським КМБТІ за № 9695/76 с.267
від 28.01.2003 р. У придбаній квартирі вони
почали спільно проживати з моменту її
придбання. Другу половину вартості
квартири, що становить 1100,00 дол. США,
вони сплатили ОСОБА_6 05.02.2003 року,
отримавши кредит в розмірі 1100,00 дол. США
на підставі кредитного договору від
05.02.2003 року, який був укладений між ЗАТ
КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 З метою
забезпечення виконання кредитного
зобов'язання, 05.02.2003 року між нею та
банком було укладено договір поруки, за
яким вона була поручителем боржника
ОСОБА_5 Борг своїй сестрі у розмірі 700,00
дол. США та платежі, які підлягали до
сплати за кредитним договором від
05.02.2003 року, були сплачені нею за
рахунок її грошових коштів. З ОСОБА_5
вони проживали однією сім'єю до лютого
2009 року. Після припинення їх сімейних
відносин ОСОБА_5 переїхав на постійне
проживання до іншої квартири, а вона
залишилась проживати в спірній
квартирі. Нею було витрачено значну
частину коштів на оплату платежів за
житлово-комунальні послуги. У лютому 2013
року вона дізналась, що ОСОБА_5 помер
ІНФОРМАЦІЯ_2. Просила визнати
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 об'єктом
права спільної часткової власності її
та ОСОБА_5; визнати за нею право
власності на 2/3 частини спірної
квартири.

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 26 грудня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, їх представників, дослідивши
письмові докази по справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах,
встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Суд першої інстанції вірно
встановив правовідносини, що склалися
між сторонами, та норми права, якими
вони регулюються.

Судом першої інстанції
встановлено, що 28.01.2003 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_5 було укладено договір
купівлі-продажу двокімнатної квартири
АДРЕСА_1, пунктом 2 якого зазначено, що
продаж цей вчинено за 11 748 грн., які
продавець одержала повністю до
підписання цього договору (а.с.13). Даний
договір нотаріально посвідчений та
зареєстрований в Олександрійському
КМБТІ 28.01.2003 року, за реєстровим №9695/76
с.267 (а.с.13).

Суд встановив, що на час
придбання спірної квартири ОСОБА_2
перебувала в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_4 з 07.12.1991 року. 21.11.2007 року шлюб
було розірвано, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.11).

ОСОБА_5 на час придбання
квартири також перебував у
зареєстрованому шлюбі, який розірвано
05.02.2003 року. Від шлюбу має сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про народження (а.с.140).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.
Після його смерті відкрилась спадщина,
яка складається з квартири АДРЕСА_1.

26.06.2013 року ОСОБА_3, як
спадкоємець першої черги за законом,
прийняв спадщину шляхом подачі до
нотаріальної контори заяви про
прийняття спадщини (а.с.135).

24.07.2013 року ОСОБА_2 також
подала заяву про прийняття спадщини
(а.с.130).

У постанові №6-66 цс 13 від 18.09.2013 року
Верховний Суд України висловив правову
позицію про те, що відповідно до статей
16, 17 Закону України "Про власність",
статті 22 КпШС України, який був чинним
до 1 січня 2004 року, спільною сумісною
власністю визнавалось майно, нажите
подружжям за час шлюбу (майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше, або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність
громадян визнавалась частковою. Якщо
розмір часток у такій власності не було
визначено й учасники спільної
власності при придбанні майна не
виходили з рівності їхніх часток,
розмір частки кожного з них визначався
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

Відповідно до ст.34 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів», ч.1 ст. 360-7
ЦПК України рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Стаття 112 ЦК УРСР 1963 року розрізняє
спільну власність з визначенням часток
(часткова власність) або без визначення
часток (сумісна власність).

Відповідно до ст.113 ЦК УРСР
володіння, користування і
розпорядження майном при спільній
частковій власності провадиться за
згодою всіх учасників, а при
відсутності згоди - спір вирішується
судом. Кожний учасник спільної
часткової власності має право на
оплатне або безоплатне відчуження
іншій особі своєї частки в спільному
майні.

Статтею 17 Закону України «Про
власність» передбачено, що майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними. Майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, є їх спільною частковою
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
режим спільної часткової власності
характеризується тим, що кожному
учаснику належить заздалегідь певний
розмір частки в праві власності на
спільну річ. Розмір цієї частки
визначається розміром внеску кожного з
учасників або розміром його трудової
участі. У свою чергу розмір частки
права власності в спільній речі при
праві спільної сумісної власності
заздалегідь не визначений. Право
спільної сумісної власності виникає
лише у випадках, прямо передбачених
законом або договором.

При цьому позивач, обґрунтовуючи свої
вимоги про визнання спірної квартири
об'єктом права спільної часткової
власності та визнання за нею права
власності на 2/3 частини квартири
статтею 17 Закону України «Про
власність», не довела належними та
допустимими доказами як того, що спірна
квартира є об'єктом права спільної
часткової власності, так і ступеню її
участі працею і коштами у створенні
спільної часткової власності.

Посилання на те, що позивач виступила
поручителем при укладенні 05.02.2003 року
кредитного договору між банком та
ОСОБА_5, який за твердженням позивача
отримав кредит у розмірі 1100 дол. США
саме для остаточного розрахунку за
квартиру, не є достатньою підставою для
визнання квартири спільною частковою
власністю, а також для визначення її
частки у спірній квартирі. Позивачем не
надано належних доказів того, що саме
нею як поручителем виконано боргові
зобов'язання перед банком за кредитним
договором від 05.02.2003 року на суму 1400 дол.
США за період з 2003 року по 2012 рік, про
які вона стверджувала у судовому
засіданні.

Відповідно до ст.556 ЦК України 2003 року
після виконання поручителем
зобов'язання, забезпеченого порукою,
кредитор повинен вручити йому
документи, які підтверджують цей
обов'язок боржника. До поручителя, який
виконав зобов'язання, забезпечене
порукою, переходять усі права
кредитора у цьому зобов'язанні, у тому
числі й ті, що забезпечували його
виконання (ч.2 ст.556 ЦК).

Стаття 1281 ЦК України надає кредиторові
спадкодавця право протягом шести
місяців від дня, коли він дізнався або
міг дізнатися про відкриття спадщини,
пред'явити свої вимоги до спадкоємців,
які прийняли спадщину, незалежно від
настання строку вимоги. У свою чергу
спадкоємці зобов'язані задовольнити
вимоги кредитора повністю, але в межах
вартості майна, одержаного у спадщину
(ст.1282 ЦК України).

Колегія суддів не приймає як належний
доказ нотаріально посвідчену заяву
ОСОБА_6 про те, що половину вартості
квартири - 1100 дол. США ОСОБА_5 та ОСОБА_2
сплатили під час посвідчення договору
купівлі-продажу квартири 28.01.2003 року, а
другу половину вартості - 1100 дол. США
після отримання банківського кредиту
05.02.2003 року (а.с.184), оскільки, по-перше, це
спростовується п.2 договору
купівлі-продажу, а, по-друге, ОСОБА_6 не
попереджена у встановленому законом
порядку про кримінальну
відповідальність за завідомо
неправдиві показання.

Також неможливо визнати того, що
кредит, отриманий ОСОБА_5 для оплати
спірної квартири, виплачувався
позивачем та ОСОБА_5 у період з 2004 року
по 2012 рік за спільні кошти та є їх
спільною сумісною власністю, оскільки
позивач у період з 1991 року по 21.11.2007 рік
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_4

Згідно із ст.74 СК України якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст.74 СК України
слід виходити з того, що указана норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

На цьому наголошує Верховний Суд
України у постанові від 20.02.2012 року
№6-97цс11.

Таким чином, позивачем не доведено
жодним належним доказом її участі
працею і коштами у створенні спільної
часткової власності на спірну
квартиру.

З урахування наведеного колегія суддів
вважає, що рішення суду постановлено з
додержанням вимог закону та відповідає
письмовим доказам по справі і підстав
для його скасування не убачається.
Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 313, 314,
315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 26 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: