УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року м. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О.,
Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,
Журавель В.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, яка
діє в своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті
особи: Залізничний районний відділ у
м. Сімферополі Головного
управління Державної міграційної
служби України в Автономній Республіці
Крим, Виконавчий комітет
Сімферопольської міської ради в особі
Служби у справах дітей, відділ по
справах дітей Виконавчого комітету
Залізничної районної ради м.
Сімферополя, про визнання осіб такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням, усунення
перешкод у розпорядженні та
користуванні власністю шляхом зняття з
реєстраційного обліку, за касаційною
скаргою ОСОБА_7, яка діє в своїх
інтересах та інтересах неповнолітніх
ОСОБА_8, ОСОБА_9, на рішення Залізничного
районного суду м. Сімферополя
Автономної Республіки Крим від 2 липня
2013 року та рішення апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 26
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
його тим, що на підставі акта
державного виконавця від 2 квітня 2013
року він визнаний переможцем прилюдних
торгів та власником квартири АДРЕСА_1. 5
квітня 2013 року він отримав свідоцтво
про придбання нерухомого майна з
прилюдних торгів. Зазначав, що в
квартирі зареєстрована ОСОБА_7 разом із
неповнолітніми дітьми, що заважає
позивачу в повному обсязі
розпоряджатися зазначеною квартирою.

Посилаючись на зазначені обставини, а
також враховуючи уточнення до позову,
ОСОБА_6 просив суд визнати відповідачів
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням, усунути
перешкоди у користуванні власністю
шляхом зняття відповідачів із
реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Залізничного
районного суду м. Сімферополя
Автономної Республіки Крим від 2 липня
2013 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9
такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1.

Знято ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з
реєстраційного обліку.

Рішенням апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 26 листопада 2013 року
заочне рішення Залізничного районного
суду м. Сімферополя
Автономної Республіки Крим від 2 липня
2013 року в частині визнання ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 такими, що втратили право
користування квартирою, скасовано та в
цій частині ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

В іншій частині заочне рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9, просить
суд касаційної інстанції скасувати
оскаржувані судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_6 відмовити, мотивуючи свої
доводи порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню на таких підставах.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6,
суд першої інстанції виходив із того,
що порушені права власника квартири
підлягають захисту шляхом визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування квартирою та зняття їх з
реєстраційного обліку.

Змінюючи заочне рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд дійшов
висновку, що неповнолітні ОСОБА_8,
ОСОБА_9 в належній позивачу квартирі не
були зареєстровані, а тому не чинять
останньому перешкод у користуванні
власністю. В іншій частині позовних
вимог апеляційний суд погодився із
висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак висновки судів не відповідають
вимогам матеріального та
процесуального закону з наступних
підстав.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судами встановлено, що 5 квітня 2013 року
ОСОБА_6 отримав свідоцтво про придбання
нерухомого майна з прилюдних торгів, а
саме: квартири АДРЕСА_1.

11 квітня 2013 року позивач отримав
технічний паспорт на зазначену
квартиру.

Апеляційним судом встановлено, що в
спірній квартирі зареєстрована лише
ОСОБА_7

Правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК
України).

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Заперечуючи проти задоволення позову,
ОСОБА_7 зазначала, що правова підстава
набуття ОСОБА_6 права власності на
нерухоме майно відпала, оскільки
рішенням апеляційного суду визнано
недійсними прилюдні торги з реалізацій
квартири АДРЕСА_1.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Ухвалою Київського районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 30 квітня 2013 року визнано
неправомірними дії державного
виконавця щодо передачі на реалізацію
нерухомого майна, а саме: квартири
АДРЕСА_1.

Реалізація майна на прилюдних торгах,
яка полягає в продажу майна, тобто в
забезпеченні переходу права власності
на майно боржника, на яке звернено
стягнення, до покупця - учасника
прилюдних торгів, та ураховуючи
особливості, передбачені
законодавством щодо проведення
прилюдних торгів, складання за
результатами їх проведення акта про
проведення прилюдних торгів є
оформленням договірних відносин
купівлі-продажу майна на прилюдних
торгах, а відтак є правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203
цього Кодексу.

Рішенням апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 13
листопада 2013 року визнано недійсними
прилюдні торги з реалізації нерухомого
майна, а саме: квартири АДРЕСА_1, визнано
недійсним протокол проведення
прилюдних торгів від 29 березня 2013 року.
Зазначене рішення апеляційного суду
набрало законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Встановивши зазначені обставини,
апеляційний суд дійшов помилкового
висновку, що вищезазначені судові
рішення не є підставою для відмови у
задоволенні позову ОСОБА_6, не звернув
уваги на те, що підстави для набуття
позивачем прав власності на спірну
квартиру фактично відпали у зв'язку із
набрання законної сили рішення суду
апеляційної інстанції від 13 листопада
2013 року, яким визнано прилюдні торги з
реалізації спірної квартири
недійсними.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11
грудня 2003 року «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Таким чином, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном власник має
право вимагати усунення відповідних
перешкод, зокрема, шляхом зняття особи
з реєстрації місця проживання,
пред'явивши разом із тим одну з таких
вимог: 1) про позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2) про
позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Вищезазначених положень Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» суди не врахували та дійшли
помилкового висновку про зняття
відповідачів із реєстраційного обліку,
оскільки наявність судового рішення
про визнання осіб таким, що втратили
право користування квартирою, є
самостійною підставою для зняття таких
осіб із реєстраційного обліку.

Враховуючи зазначене, судові рішення
не можуть залишатися в силі, допущені
судами порушення норм матеріального та
процесуального права призвели до
неправильного вирішення справи,
рішення судів підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України
«Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України» у зв'язку з неможливістю
здійснювати правосуддя судами
Автономної Республіки Крим та міста
Севастополя на тимчасово окупованих
територіях, змінити територіальну
підсудність судових справ, підсудних
розташованим на території Автономної
Республіки Крим та міста Севастополя
судам, та забезпечити розгляд, зокрема,
цивільних справ, підсудних місцевим
загальним судам, розташованим на
території Автономної Республіки Крим
та міста Севастополя, - місцевими
загальними судами міста Києва, що
визначаються Апеляційним судом міста
Києва.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України та
ст. 12 Закону України «Про забезпечення
прав і свобод громадян та правовий
режим на тимчасово окупованій
території України», колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9,
задовольнити частково.

Заочне рішення Залізничного районного
суду м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим від 2 липня 2013 року та
рішення апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 26 листопада 2013 року
скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Для визначення підсудності суду першої
інстанції справу направити до
апеляційного суду м. Києва.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді: Є.П.
Євграфова В.І. Журавель І.М.
Завгородня Ю.Г. Іваненко