АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Кусяк М.Д.

за участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» на
рішення Кельменецького районного суду
Чернівецької області від 21 жовтня 2014
року,

встановила:

У вересні 2014 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом.

Просило стягнути з ОСОБА_1 на його
користь заборгованість за кредитним
договором в сумі 8 377 гривень 88 копійок.

Посилалося на те, що відповідно до
укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_1 кредитного договору від 17
серпня 2007 року останній отримав кредит
у розмірі 1600 гривень у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36
відсотків на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом.

Внаслідок неналежного виконання
обов'язків за кредитним договором
відповідач станом на 31 серпня 2014 року
має заборгованістю в сумі 8 377 гривень 88
копійок, що складається з
заборгованості за кредитом в сумі 1596
гривень, заборгованості по процентам
за користування кредитом в сумі 5 906
гривень 24 копійки, 875 гривень 14 копійок
штрафу.

Рішенням Кельменецького районного
суду Чернівецької області від 21 жовтня
2014 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити в
повному обсязі.

Посилається на те, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
виходив з того, що відповідно до
укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_1 17 серпня 2007 року кредитного
договору останній отримав кредит у
розмірі 1600 гривень у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою 1 відсоток
на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 17 серпня 2008 року.

Внаслідок неналежного виконання
обов'язків за кредитним договором
відповідач станом на 31 серпня 2014 року
має заборгованістю в сумі 8 377 гривень 88
копійок, що складається з
заборгованості за кредитом в сумі 1596
гривень, заборгованості по процентам
за користування кредитом в сумі 5 906
гривень 24 копійки, 875 гривень 14 копійок
штрафу.

Згідно з умовами договору позичальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) у розмірі та в строк,
визначені договором, і щомісячно
сплачувати проценти за користування
кредитом, а також сплатити пеню за
порушення строків повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені
зобов'язання, які деталізують обов'язок
боржника повернути весь борг частинами
та встановлюю самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу, а
отже і початок перебігу строку
позовної давності за кожний черговий
платіж починається з моменту порушення
строку його погашення.

Умовами договору погашення кредиту
повинно здійснюватися позичальником
до 15 числа кожного місяця, а отже
початок перебігу позовної давності для
стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту невиконання
позичальником кожного із цих
зобов'язань.

Між сторонами укладений договір
кредиту згідно якого кінцевий термін
повернення кредиту встановлений 17
серпня 2008 року. Банк звернувся до суду з
позовом до відповідача лише 25 вересня
2014 року, тобто з пропуском строків
позовної давності.

Позивач не подав до суду доказів, які
підтверджують, що сторони домовлялися
про зміну тривалості позовної
давності, а також про те, що відповідач
вчиняв дії, що свідчили б про визнання
ним свого боргу або іншого обов'язку.
Також не було надано докази поважності
пропуску пропущення строків позовної
давності.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними.

Так, статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України
позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно частини 5 статті 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких
не визначений або визначений моментом
вимоги, перебіг позовної давності
починається від дня, коли у кредитора
виникає право пред'явити вимогу про
виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

За змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України
зобов'язання мають виконуватися
належним чином та у встановлений строк.
Одностороння відмова від виконання
зобов'язань не допускається.

Частиною 1 статті 624 ЦК України
встановлено, що якщо за порушення
зобов'язання встановлено неустойку, то
вона підлягає стягненню у повному
розмірі, незалежно від відшкодування
збитків.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за
кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно із частини 2 статті 1050 ЦК
України, якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судове рішення у
цивільній справі» 18 грудня 2009 року N 14
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо
про застосування позовної давності
заявлено

стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це
правильно встановлено судом першої
інстанції відповідно до укладеного між
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 17 серпня
2007 року кредитного договору останній
отримав кредит у розмірі 1500 гривень у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом на
суму залишку заборгованості за
кредитом, що підтверджується
підписаною відповідачем заявою від 17
серпня 2007 року (а.с.7).

Внаслідок неналежного виконання
обов'язків за кредитним договором
відповідач станом на 31 серпня 2014 року
має заборгованістю в сумі 8 377 гривень 88
копійок, що складається з
заборгованості за кредитом в сумі 1596
гривень, заборгованості по процентам
за користування кредитом в сумі 5 906
гривень 24 копійки, 875 гривень 14 копійок
штрафу, що підтверджується розрахунком
заборгованості (а.с.5-6).

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно встановив ту
обставину, що у відповідача є
заборгованість перед ПАТ КБ
«ПриватБанк» в сумі 8 377 гривень 88
копійок.

Також правильним є висновок суду щодо
пропуску позивачем строку позовної
давності.

Враховуючи зазначені вище обставини
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому його слід
залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, помилковими є доводи скарги
про те, що суд першої інстанції
помилково зробив висновок про пропуск
позивачем строку позовної давності.

При цьому на думку апелянта суд не
врахував, що відповідно до пункту 9.12
Умов та правил надання банківських
послуг дія кредитного ліміту
співпадає зі строком дії кредитної
картки. Договір діє протягом 12 місяців
з моменту підписання. Якщо протягом
цього строку жодна з сторін не
проінформує іншу про припинення
договору, він автоматично лонгується
на такий же строк. Оскільки з моменту
укладення договору сторони не
ініціювали питання про припинення
договору він неодноразово автоматично
пролонгувався і продовжує свою дію на
сьогоднішній день.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 розділу ІІ
Правил користування платіжною карткою
Умов та правил надання банківських
послуг строк дії картки вказаний на
лицевій стороні карти (місяць і рік),
і вона діє до останнього
календарного дня зазначеного місяця,
строк погашення процентів за кредитом
визначено щомісячними платежами, а
строк погашення кредиту в повному
обсязі - останнім днем місяця,
указаного на картці.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідач отримав картку 17 серпня 2007
року. Дія картки закінчилась 18 серпня
2008 року. З позовом до суду банк
звернувся лише 25 вересня 2014 року .

Пролонгація договору передбачає
продовження строку дії договору після
виконання сторонами його умов і
переукладання договору на тих самих
умовах, на яких він був укладений.

Саме таку правову позицію Верховний
Суд України зазначив в своїй постанові
від 12 листопада 2014 року № 6-167 цс14.

Як вбачається з матеріалів справи
після закінчення строку дії договору
банк не видавав боржнику грошових
коштів і нової платіжної картки, а
боржник своїх зобов'язань за договором
не виконав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Кельменецького районного суду
Чернівецької області від 21 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: