Справа № 265/9178/13-ц
Провадження № 2/265/432/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Скоробогатько Г. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з
житлового приміщення без надання
іншого житла, треті особи: ОСОБА_3,
ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із
позовом до відповідача, посилаючись на
те, що на підставі рішення суду від 23
червня 2011 року було підтверджено, що
ОСОБА_2 підпалив квартиру АДРЕСА_1,
якого також було зобов'язано
відшкодувати позивачці завдану шкоду.
Ухвалою суду від 16 жовтня 2012 року в
рамках виконавчого провадження в
рахунок часткового відшкодування
завданої відповідачем матеріальної
шкоди 1/3 частка власності ОСОБА_2 на
вказану квартиру перейшла у власність
у рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_3 З
грудня 2012 року відповідач у вказаній
квартирі не мешкає, комунальні платежі
не сплачує, речей його у квартирі немає.
У теперішній час відповідач мешкає за
іншою адресою. У добровільному порядку
відповідач не бажає виписуватись із
вказаної квартири, що спричиняє
перешкоди позивачці у користуванні
вказаною власністю, а також підвергає
загрозі життя мешканців спірної
квартири та майно, що там знаходиться,
оскільки позивачка у травні 2013 року
розпочала ремонт у належній їй
квартирі. На підставі переліченого
просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування АДРЕСА_1 із
зняттям відповідача з реєстрації з
вказаної адреси.

У подальшому позивачка уточнила
позовні вимоги, посилаючись на те, що
спільне проживання із відповідачем у
АДРЕСА_1 неможливе, внаслідок
протиправної поведінки ОСОБА_2 Таким
чином позивачці, як власнику
зазначеної квартири, відповідач завдає
незручностей, бо чинить перешкоди у
користуванні належною їй власністю. З
огляду на перелічене просила суд
виселити відповідача з вказаної
квартири без надання іншого житлового
приміщення.

У судовому засіданні позивачка
підтримала позовні вимоги та надала
пояснення аналогічні тим, що викладені
у позовній заяві, наполягаючи на
задоволенні поданого нею позову.

Представник позивачки, яка діє на
підставі довіреності, ОСОБА_5,
підтримуючи позицію ОСОБА_1, пояснила,
що із відповідачем позивачка
розлучилась у 2010 році після того, як той
підпалив спільну квартиру, підіймав
руку на неї. У подальшому ОСОБА_2
ухилявся від виконання рішення суду по
виплаті завданої пожежею шкоди.
Внаслідок цього на підставі судового
рішення ОСОБА_2 було позбавлено права
власності на АДРЕСА_1. До теперішнього
часу він чинить перешкоди у
користуванні вказаною квартирою, не
сплачує за неї комунальні платежі,
більше року у вказані квартирі він не
мешкає. Просила задовольнити позов.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, будучи належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи, надавши суду заяву з проханням
вирішити спір у його відсутність за
присутності його представника, ОСОБА_6
При цьому вказував, що не визнає
заявлені до нього ОСОБА_1 позовні
вимоги, бо він до травня 2013 року мешкав
за вказаною адресою, та в нього немає
іншого житла.

Представник відповідача, ОСОБА_6, яка
діє на підставі договору, у судовому
засіданні заперечуючи проти
задоволення заявлених позовних вимог,
посилалась на те, що ОСОБА_2 на законних
підставах набув право користування
АДРЕСА_1, тому вимоги ОСОБА_1 є
незаконними. До того ж рішенням суду
ОСОБА_2 було вселено у спірне житлове
приміщення. З травня 2013 року відповідач
не мешкав у зазначеній квартирі, тому
що розглядалась справа в суді за
позовом про його вселення, оскільки у
квартирі були замінені замки на дверях.
Таким чином позивачка чинить перешкоди
для ОСОБА_2 для його вселення у спірну
квартиру. Просила суд відмовити у
задоволенні позову.

Третя особа, ОСОБА_3, підтримуючи
повністю позов ОСОБА_1, зазначала, що
вона є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_2
Вказувала, що відповідач декілька
разів зобов'язувався покинути спірну
квартиру, однак своїх обіцянок не
виконав. Внаслідок таких дій
відповідача, вона разом із малолітньою
дитиною змушена знімати квартиру, щоб
десь мешкати, бо у АДРЕСА_1 відповідач
не дає змоги проживати, не дає
можливості робити ремонт, не сплачує за
квартиру. Близька року потому
відповідач добровільно покинув спірну
квартиру та у теперішній час мешкає за
іншою адресою. Досі він не повернув
залишок боргу за рішенням суду.
Підтвердила, що мати зверталась в
міліцію внаслідок неправомірних дій
ОСОБА_2 Просила суд задовольнити позов
ОСОБА_1

ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився,
надавши суду заяву з проханням розгляд
справи провести за його відсутності,
при цьому повністю підтримав заявлені
ОСОБА_1 позовні вимоги.

Вислухавши учасників процесу, що
з'явились, заслухавши свідка, вивчивши
письмові докази, суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому
задоволенню, виходячи з наступних
міркувань.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками на
праві спільної сумісної власності 2/3
частки АДРЕСА_1 за свідоцтвом від 8
липня 1994 року про право власності на
житло НОМЕР_2 внаслідок приватизації,
що було зареєстровано Маріупольським
БТІ від 1 вересня 1994 року, реєстр №
НОМЕР_3 (а. с. 58).

Суд також встановив, що рішенням суду
від 23 червня 2011 року з ОСОБА_2 було
стягнуто на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3
кожній по 32048,80 грн. в рахунок
відшкодування завданої за вини
відповідача матеріальної та моральної
шкоди внаслідок пожежі від 19 листопада
2009 року (а. с. 5-6, 7).

Ухвалою суду від 16 жовтня 2012 року було
встановлено спосіб та порядок
виконання рішення суду від 23 червня 2011
року про стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суми боргу в розмірі
32134,30 грн. кожній шляхом передачі ОСОБА_3
та ОСОБА_1 в рівних частках право
власності на 1/3 частини АДРЕСА_1, що
належала ОСОБА_2, в рахунок часткового
погашення заборгованості, а залишок
боргу в сумі 14400,60 грн. у подальшому
примусово утримувати з пенсії ОСОБА_2
(а. с. 64-65).

В судовому засіданні було встановлено,
що ОСОБА_1 та ОСОБА_3, кожна з них, є також
власниками 1/6 частки АДРЕСА_1 на праві
спільної часткової власності за
свідоцтвами від 19 листопада 2012 року про
придбання майна з прилюдних торгів
внаслідок того, що торги не відбулись,
посвідчених приватним нотаріусом,
Скалун Р. В., реєстри № 2626 та № 2627, що
підтверджується витягами про державну
реєстрацію від 24 грудня 2012 року
Маріупольського БТІ та копією
зазначеного свідоцтва (а. с. 8, 59).

За змістом ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного
кодексу України (далі за текстом - ЦК)
право власності є правом особи на
майно, яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном на власний
розсуд.

Таким чином право відповідача
користуватися спірним жилим
приміщенням є похідним від його права
власності, як колишнього власника
вказаного житла. Однак з 24 грудня 2012
року ОСОБА_2 був позбавлений права
власності на АДРЕСА_1.

До видів речових прав на чуже майно за
ст. 395 ЦК віднесено, крім іншого, право
користування, яке за ст. 402 ЦК може бути
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду, що за
своїм змістом на підставі ст. 403 ЦК
визначає обсяг прав щодо користування
особою чужим майном.

Згідно до ст. 405 ЦК члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону. При цьому житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

Положення, закріплені у ч. 1 ст. 405 ЦК
полягають у тому, що встановлюються в
інтересах певної особи, яка має статус
члена сім'ї власника житлового
приміщення.

З свідоцтва про розірвання шлюбу,
виданого 4 січня 2010 року
Орджонікідзевським відділом РАЦС
Маріупольського МУЮ Донецької області,
актовий запис № 1 від 4 січня 2010 року,
вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 було розірвано (а. с. 9).

Стаття 3 Сімейного кодексу України
(далі за текстом - СК) визначає, що сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом
та мають взаємні права та обов'язки.
Сім'я створюється на підставі шлюбу,
кровного споріднення, усиновлення, а
також на інших підставах, не
заборонених законом і таких, що не
суперечать моральним засадам
суспільства.

За змістом ч. 1 ст. 21 та ч. 1 ст. 36 СК шлюбом
є сімейний союз жінки та чоловіка,
зареєстрований у органі державної
реєстрації актів цивільного стану,
який є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

На підставі ч. 2 ст. 104 та ч. 1 ст. 114 СК шлюб
припиняється внаслідок його
розірвання. У разі розірвання шлюбу
органом державної реєстрації актів
цивільного стану шлюб припиняється у
день реєстрації розірвання шлюбу.

В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного
проживання є додатковою і має
обов'язковий характер. Тому можна
виділити такі умови, за наявності яких
особа матиме право на користування
житлом поряд з власником: користувач
повинен, по-перше, бути членом сім'ї
власника житла, а по-друге, повинен
проживати разом із ним.

Розглядом вказаної справи суд
встановив, що ОСОБА_2 після розірвання
шлюбу із ОСОБА_1 не мешкав разом ані з
позивачкою, ані зі своєю донькою,
ОСОБА_3

До того ж в судовому засіданні
відповідач та його представник не
довели факт постійного проживання, або
ведення спільного господарства ОСОБА_2
разом із ОСОБА_1

З наведеного суд дійшов того, що ОСОБА_2
не є членом родини ОСОБА_1, співвласника
АДРЕСА_1, внаслідок розірвання шлюбу
між сторонами, тому між ними були
припинені взаємні сімейні права та
обов'язки.

Відповідно до відповіді
Орджонікідзевського РВ в місті
Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій
області від 11 січня 2014 року вбачається,
що в АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 (а.
с. 21).

З акту від 2 листопада 2013 року,
складеного у присутності сусідів
представниками ККП «КК «Східна»,
вбачається, що ОСОБА_2 у спірній
квартирі не мешкає з січня 2013 року (а. с.
10).

Свідок ОСОБА_8, допитана у судовому
засіданні, вказувала, що мешкає на
першому поверсі під квартирою АДРЕСА_1,
яка підтвердила, що ОСОБА_2 з 2013 року не
бачила у будинку. Також зазначила, що
ОСОБА_2 постійно сварився із ОСОБА_1
Після пожежі у спірній квартирі ОСОБА_2
деякий час мешкав, приводив туди своїх
знайомих, де вони розпивали спиртні
напої, внаслідок чого періодично
підтоплював її квартиру водою.
Оскільки квартира була у нежилому
стані, то свідок не заперечувала, що
ОСОБА_1 в травні 2013 року розпочала там
ремонт.

Факт утримання квартири АДРЕСА_1
позивачкою, як власником,
підтверджується наданими ОСОБА_1
копіями квитанцій по щомісячній сплаті
комунальних платежів за користування
вказаною квартирою та по придбанню
будівельних матеріалів і обладнання (а.
с. 45-56, 57, 72).

За постановою суду від 30 травня 2013 року
ОСОБА_2 був визнаний винним у скоєнні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КУпАП
(насильство у родині), внаслідок чого на
відповідача було накладено стягнення у
виді штрафу в розмірі 85 грн. (а. с. 33).

Відповідно до ст. ст. 382, 383 ЦК квартира є
об'єктом права власності, яку власник
має право використовувати для власного
проживання, проживання членів своєї
сім'ї, інших осіб. Власник квартири може
на свій розсуд здійснювати ремонт і
зміни у квартирі, наданій йому для
використання як єдиного цілого.

За ст. 321 ЦК та ст. 41 Конституції України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

На підставі ст. 391 ЦК власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Згідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут (право
користування) може бути припинено за
рішенням суду на вимогу власника майна
за наявності обставин, які мають
істотне значення.

За рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя від 15
січня 2014 року ОСОБА_2 було вселено у
АДРЕСА_1 (а. с. 30-31).

Ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 24 лютого 2014 року рішення
суду першої інстанції від 15 січня 2014
року було залишено без змін (а. с. 67-70).

Зазначеними судовими рішеннями було
встановлення відсутність підстав для
застосування положень ч. 2 ст. 405 ЦК, бо
відповідач був поза його волею
позбавлений права користування
спірною квартирою.

Відповідно до положень ст. 156 ЖК члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником. При цьому до
членів сім'ї власника квартири
належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК,
за якою до членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти і
батьки.

Таким чином ОСОБА_2 не можна віднести до
родини ОСОБА_1 також й відповідно до
положень ст. ст. 64, 156 ЖК.

При цьому в ст. 156 ЖК зазначено, що
припинення сімейних відносин з
власником не позбавляє права
користування займаним приміщенням.

Натомість суд зазначає, що за ст. ст. 4, 5
ЦК основу цивільного законодавства
України становить Конституція України,
а основним актом цивільного
законодавства України є Цивільний
кодекс України.

На підставі переліченого суд
наголошує, що до спірних правовідносин
положення Житлового кодексу України
можуть застосовуватись лише за
аналогією, бо переважному застосуванню
підлягають норми Цивільного кодексу,
оскільки саме нормами ЦК України
врегульовано відносини, що виникають з
приводу реалізації права власності.
Тому спірні правовідносини між
власником житла, ОСОБА_1, та колишнім
власником та членом сім'ї позивача,
ОСОБА_2, повинні вирішуватись
положеннями закону, закріпленими у
Главі 32 ЦК «Право користування чужим
майном», а не положеннями, що містяться
у ст. 156 ЖК України.

При цьому посилання ОСОБА_1 на
необхідність застосування до спірних
правовідносин положень ст. ст. 71, 107 ЖК
суд відхиляє, бо вони не мають під собою
правового підґрунтя.

Підсумовуючи викладене, суд встановив,
що ОСОБА_2 не є членом родини позивачки,
не веде з нею спільне господарство, не
мешкає разом із нею, припинивши з нею
сімейні стосунки.

Суд також дійшов того, що відповідач
чинить перешкоди ОСОБА_1 у володінні
належною їй квартирою, будучи
зареєстрованим у АДРЕСА_1, не сплачуючи
за користування нею комунальні платежі
та робить неможливим спільне
проживання сторін у вказаній квартирі.
При цьому ОСОБА_3, співвласник АДРЕСА_1,
також наполягала на задоволенні
позову.

Внаслідок того, що право власності
ОСОБА_1 є непорушним, у здійсненні якого
вона не може бути обмежена, тому суд
вважає, що право власності позивачки
підлягає захисту відповідно до ст. 391 ЦК
України.

Таким чином суд вважає можливим
визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування АДРЕСА_1, оскільки
останній заважає володіти та
користуватися належною власністю
ОСОБА_1

На підставі того, що у судовому
засіданні був встановлений факт втрати
відповідачем права на користування
АДРЕСА_1, то вимоги ОСОБА_1 підлягають
частковому задоволенню шляхом
визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування зазначеним жилим
приміщенням.

Натомість суд вважає такими, що не
підлягають застосуванню, положення ст.
ст. 116, 157 ЖК України, на які посилались
позивач та її представник.

Так за ст. 157 ЖК членів сім'ї власника
квартири може бути виселено у випадках,
передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК, що
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення, якою
визначено, якщо наймач, члени його сім'ї
або інші особи, які проживають разом з
ним, систематично руйнують чи псують
жиле приміщення, або використовують
його не за призначенням, або
систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття роблять
неможливим для інших проживання із
ними в одній квартирі чи в одному
будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Положення ст. ст. 116, 157 ЖК не підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
оскільки під час розгляду справи було
встановлено, що ОСОБА_2 фактично не
мешкає у спірній квартирі, та спірні
правовідносини регулюються
положеннями ЦК, що визначають режим
захисту права власності.

Оскільки в судовому засіданні було
доведено факт того, що ОСОБА_2 не мешкає
у АДРЕСА_1, тому вимоги про його
виселення без надання іншого житлового
приміщення є безпідставними та такими,
що не підлягають задоволенню.

За ст. 88 ЦПК України стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Таким чином суд вважає за необхідне в
рахунок відшкодування судових витрат
стягнути з відповідача на користь
ОСОБА_1 витрати по сплаті судового
збору відповідно до частки задоволених
позовних вимог у розмірі 114,70 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з
житлового приміщення без надання
іншого житла, треті особи: ОСОБА_3,
ОСОБА_4, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, паспорт: НОМЕР_1, який
був виданий 25 лютого 2010 року
Орджонікідзевським РВ ММУ ГУ МВС
України в Донецькій області, який
зареєстрований в АДРЕСА_1, на користь
ОСОБА_1, яка зареєстрована в АДРЕСА_1,
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 114,70 грн.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
протягом 10 днів з дня його проголошення
шляхом подачі скарги через
Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя, а учасниками процесу, що не
були присутні при проголошенні, -
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя