У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Одеського прокурора
з нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері Одеської області в
інтересах держави в особі Міністерства
інфраструктури України та державного
підприємства «Одеська залізниця» до
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,
завданої у результаті вчинення
злочинних дій, за касаційною скаргою
ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5,
на рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 23 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
10 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року Одеський прокурор з
нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері Одеської області в
інтересах держави в особі Міністерства
інфраструктури України та державного
підприємства «Одеська залізниця» (далі
- ДП «Одеська залізниця» ) звернувся до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що 30 грудня 2009 року
між ДП «Одеська залізниця» та
приватним підприємством
«Гарант-Енерго» (далі - ПП
«Гарант-Енерго») укладено договір з
розробки проекту і робочої
документації: «Підвищення пропускної
спроможності напряму
Знамянка-Долинське-Миколаїв-Херсон-Джа
нкой», ТЕО розробка схеми зовнішнього
електропостачання тягових підстанцій
«Новоплатовка», «Миколаїв», Ділянка
Долинська (включно) - Миколаїв (включно)
Одеської залізниці на загальну суму
499 056 грн. Наказом від 22 липня 2008
року № 421/НОК ОСОБА_3 призначено на
посаду головного інженера служби
електропостачання ДП «Одеська
залізниця». Відповідач, перебуваючи на
вказаній посаді, неякісно перевірив
кошторис № 2 і вартість робіт,
зазначених у цьому договорі, які
необхідно було виконати, а саме:
узгодження ТЕО, економічні розрахунки,
участь в нарадах, вартість яких
визначена по кошторисах форми № 3-П, як
сума прямих витрат (витрат на оплату
праці, відрахування на соціальні
заходи, матеріальні витрати, витрати на
відрядження та інші витрати), які
фактично на момент прийняття робіт не
проводилися, виконані не були і
первинні документи на ці роботи
оформлялися, а також не врахував того,
що витрати на затвердження, економічні
розрахунки, участь в нарадах, додатково
в розрахунки не включаються, оскільки
такі витрати враховані за цінами
«Збірки цін на проектні роботи для
будівництва» (Москва, 1990 рік), на
підставі яких визначена вартість
проектних робіт по кошторису № 1 (за
формою 2-П). У зв'язку із зазначеним,
головним інженером служби
електропостачання Одеської залізниці
ОСОБА_3, внаслідок несумлінного
ставлення до виконання своїх службових
обов'язків, заподіяно збитки ДП
«Одеська залізниця» у розмірі 102 047 грн
42 коп. Постановою Приморського
районного суду м. Одеси від 23 березня 2012
року ОСОБА_3, звинуваченого у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК
України, звільнено від кримінальної
відповідальності у зв'язку з
застосуванням акту амністії.

Ураховуючи викладене, прокурор,
уточнивши позовні вимоги, просив суд
стягнути з ОСОБА_3 на користь ДП
«Одеська залізниця» 102 047 грн 42 коп. на
відшкодування майнової шкоди.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 23 квітня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 10 вересня
2014 року, позов задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ДП «Одеська
залізниця» 102 047 грн 42 коп. на
відшкодування майнової шкоди, завданої
у результаті вчинення злочинних дій.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_5, просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що головний інженер служби
електропостачання ОСОБА_3 неналежно,
недбало виконував свої службові
обов'язки, унаслідок несумлінного
ставлення до них, вчинив злочин, у
зв'язку з чим завдав шкоди майновим
інтересам ДП «Одеська залізниця» у
розмірі 102 047 грн 42 коп. Право вимоги у ДП
«Одеська залізниця» на відшкодування
шкоди (п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України)
виникло лише з набранням постановою
Приморського районного суду м. Одеси
від 23 березня 2012 року законної сили.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками місцевого суду, зазначивши,
що суд першої інстанції порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив,
рішення суду відповідає фактичним
обставинам справи, а наведені в
апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 30 грудня 2009 року між
ДП «Одеська залізниця» та ПП
«Гарант-Енерго» укладено договір з
розробки проекту і робочої
документації: «Підвищення пропускної
спроможності напряму
Знамянка-Долинське-Миколаїв-Херсон-Джа
нкой», ТЕО розробка схеми зовнішнього
електропостачання тягових підстанцій
«Новоплатовка», «Миколаїв», Ділянка
Долинська (включно) - Миколаїв (включно)
Одеської залізниці на загальну суму
499 056 грн. ОСОБА_3 наказом від 22
липня 2008 року № 421/НОК призначено на
посаду головного інженера служби
електропостачання ДП «Одеська
залізниця».

Згідно з актом про результати
позапланової ревізії окремих питань
фінансово-господарської діяльності ДП
«Одеська залізниця» щодо дотримання
законодавства про виконання договорів
від імені ДП «Одеська залізниця» із ПП
«Гарант-Енерго» від 27 вересня 2011 року,
проведених контрольно-ревізійним
управлінням в Одеській області,
встановлено завищення вартості
проектних робіт у розмірі
102 047 грн 42 коп. Факт завищення
вартості проектних робіт
підтверджується висновком експертизи
від 18 серпня 2011 року, проведеної
експертами Інституту
«Укренергомережпроект».

За встановленими фактами відносно
відповідача порушено кримінальну
справу за обвинуваченням у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК
України.

Приморським районним судом м. Одеси 18
березня 2012 року ухвалено постанову по
кримінальній справі за обвинуваченням
ОСОБА_3 у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, у
зв'язку із службовою недбалістю, тобто
невиконанням або неналежним
виконанням службовою особою своїх
службових обов'язків через несумлінне
ставлення до них, що завдало істотної
шкоди охоронюваним законом правам,
свободам та інтересам окремих
громадян, державним чи громадським
інтересам або інтересам окремих
юридичних осіб та спричинило тяжкі
наслідки. Відповідно до цієї постанови
звинуваченого у скоєні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України,
ОСОБА_3 звільнено від кримінальної
відповідальності на підставі Закону
України «Про амністію у 2011 році» від 8
липня 2011 року. Провадження у вказаній
кримінальній справі закрито, постанова
сторонами не оскаржувалася та набрала
законної сили.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України
відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли шкоду завдано діями
працівника, які мають ознаки діянь,
переслідуваних у кримінальному
порядку.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника.

За наявності зазначених підстав і умов
матеріальна відповідальність може
бути покладена незалежно від
притягнення працівника до
дисциплінарної, адміністративної чи
кримінальної відповідальності.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 29 грудня 1992 року № 14
«Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» роз'яснено, що під
прямою дійсною шкодою, зокрема, слід
розуміти втрату, погіршення або
зниження цінності майна, необхідність
для підприємства, установи,
організації провести затрати на
відновлення, придбання майна чи інших
цінностей або провести зайві, тобто
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові виплати.

Згідно зі ст. 130 КЗпП України неодержані
підприємством, установою, організацією
прибутки не можуть включатися до шкоди,
яка підлягає відшкодуванню
працівником.

Крім того, у абз. 2 п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29 грудня 1992
року № 14 «Про судову практику в справах
про відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» роз'яснено, що,
виходячи з вимог цивільного
процесуального законодавства суд у
кожному випадку зобов'язаний вживати
передбачених законом заходів до
всебічного, повного й об'єктивного
з'ясування обставин, від яких згідно зі
ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить
вирішення питання про покладення
матеріальної відповідальності та про
розмір шкоди, що підлягає
відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати:
наявність прямої дійсної шкоди та її
розмір; якими неправомірними діями її
заподіяно і чи входили до функцій
працівника обов'язки, неналежне
виконання яких призвело до шкоди; в
чому полягала його вина; в якій
конкретно обстановці заподіяно шкоду;
чи були створені умови, які
забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов
матеріальної відповідальності
звільняє працівника від обов'язку
відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов'язок доведення наявності умов для
покладення матеріальної
відповідальності на працівника лежить
на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 грудня 2009 року № 14
«Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що відповідно до
ч. 4 ст. 61 ЦПК України при
розгляді справи про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок, що набрав законної
сили, або постанову суду у справі про
адміністративне правопорушення, цей
вирок або постанова обов'язкові для
суду лише з питань, чи мали місце ці дії
та чи вчинені вони цією особою. На
підтвердження висновку суду щодо
розміру відшкодування збитків у
рішенні, крім посилання на вирок у
кримінальній справі чи постанову у
справі про адміністративне
правопорушення, необхідно також
зазначати докази, подані сторонами при
розгляді цивільної справи.

Разом із тим суд, взявши за основу доказ
- постанову Приморського районного
суду м. Одеси від 23 березня 2012 року,
дійшов передчасного висновку, що
зазначеною постановою суду
підтверджено вину відповідача в
скоєнні діянь, переслідуваних у
кримінальному порядку, оскільки у
даному випадку вина в заподіянні шкоди
має бути доведена в загальному порядку
сукупністю всіх доказів (ст. 212 ЦПК
України).

Таким чином, надавати оцінку
цивільно-правовим наслідкам дій ОСОБА_3
лише на підставі постанови про
закриття кримінального провадження,
яка за ч. 4 ст. 61 ЦПК України не є
преюдиційною, невірно, оскільки
вказана постанова є одним з доказів,
який підлягає оцінці у сукупності з
іншими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

З матеріалів кримінальної справи
вбачається, що згідно з відповіддю
Державного проектно-вишукувального та
науково-дослідного інституту
«Укренергомережпроект» на запит
управління Міністерства внутрішніх
справ України на Одеській залізниці
від 14 вересня 2011 року № 11-20/1496
фахівцями, що проводили технічну
експертизу, підтверджується надання
правдивого висновку від 18 серпня 2011
року, але, на їх погляд, проведений
аналіз не може бути використано у
якості юридичного документу, через
відсутність у ліцензії інституту права
на проведення відповідної експертизи.

З огляду на це, суд не дав оцінки тому,
чи відповідає вказаний доказ ознакам
допустимості доказування.

Крім того, вирішуючи питання про розмір
заподіяної шкоди, слід звернути увагу
на положення ст. 135-3 КЗпП України, в якій
передбачено, що розмір заподіяної
підприємству, установі, організації
шкоди визначається за фактичними
втратами, на підставі даних
бухгалтерського обліку, виходячи з
балансової вартості (собівартості)
матеріальних цінностей за
вирахуванням зносу згідно з
установленими нормами.

Отже, в силу вимог ст. 135-3 КЗпП України
єдиним допустимим доказом, який
підтверджує факт завдання шкоди
працівником підприємству є дані
бухгалтерського обліку, однак у
матеріалах справи відсутні відповідні
докази.

Також не можна погодитись з висновком
суду щодо строку позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України
для звернення власника або
уповноваженого ним органу до суду в
питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня
виявлення заподіяної працівникові
шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що
позов подано до суду 10 грудня 2012 року,
тоді як ДП «Одеська залізниця» була
повідомлена про заподіяння шкоди та її
розмір 21 жовтня 2011 року, що
підтверджується штампом про отримання
на супровідному листі
Контрольно-ревізійного управління в
Одеській області від 21 жовтня 2011 року №
15-05-34-14/9733.

З матеріалів справи вбачається, що з
метою застосування строків позовної
давності 20 грудня 2013 року відповідачем
було подано відповідну заяву.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315
ЦПК України апеляційний суд зазначені
вище вимоги закону не врахував, не
з'ясував належним чином фактичних
обставин справи щодо заявлених вимог,
які правовідносини сторін випливають з
установлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, і дійшов передчасного
висновку про залишення в силі рішення
суду першої інстанції, без визначення
доказу, який підтверджує суму завдання
шкоди, що свідчить про його
необґрунтованість та незаконність.

За таких обставин ухвала апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 10 вересня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська