Ухвала

іменем україни

19 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,
Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи: приватні нотаріуси
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, ОСОБА_5, відділ державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно Реєстраційної служби
Львівського міського управління
юстиції, Орган опіки і піклування
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради, БУ №4, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, визнання
недійсним та скасування витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, за касаційною скаргою
ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 11 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 17 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, визнання
недійсним та скасування витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
перебувала у зареєстрованому шлюбі із
ОСОБА_7, від якого має двох
неповнолітніх дітей ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_7 та його дочці від попереднього
шлюбу - ОСОБА_2 на праві спільної
сумісної власності належала квартира
АДРЕСА_1, у якій позивач проживала
разом з малолітніми дітьми.

У січні 2013 року ОСОБА_2, діючи від свого
імені та на підставі доручення від
імені ОСОБА_7, відчужила за договором
купівлі-продажу спірну квартиру ОСОБА_3

Посилаючись на те, що внаслідок продажу
відповідачем спірної квартири були
порушені житлові права малолітніх
ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які постійно
проживали в ній, ОСОБА_1 просила визнати
договір купівлі-продажу недійсним.

Збільшивши під час розгляду справи
позовні вимоги, ОСОБА_1 також просила
визнати недійсним та скасувати витяг з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності на спірну квартиру, видане на
ім'я ОСОБА_3

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 11 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 17 червня 2014 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 29 січня 2013 року між ОСОБА_2,
яка діяла від свого імені та імені
ОСОБА_7, та ОСОБА_3

Визнано недійсним та скасовано витяг з
державного реєстру прав на нерухоме
майно про реєстрацію права власності №
18422 на квартиру АДРЕСА_1, виданий на ім'я
ОСОБА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_6 просить ухвалені у
справі судові рішення скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення
зазначеним вимогам закону не
відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8
є батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстрували 16
травня 2008 року.

ОСОБА_7 та його доньці від першого шлюбу
ОСОБА_2 належала на праві спільної
сумісної власності квартира АДРЕСА_1.

09 квітня 2012 року ОСОБА_7 видав
довіреність, якою уповноважив ОСОБА_2
бути його представником з питань,
пов'язаних із розпорядженням від його
імені належним йому на праві власності
нерухомим майном.

На підставі вказаної довіреності
ОСОБА_2, діючи як представник ОСОБА_7 та
від свого імені, 29 січня 2013 року уклала
із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу,
згідно з яким продала відповідачу
квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7, який за
життя, а саме 13 січня, склав
заповіт на користь своєї дружини -
позивача у справі ОСОБА_1, який
заповідав усе своє майно.

Звернувшись до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_1
дізналася про відчуження спірної
квартири.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
позов, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що оскаржуваний договір укладено із
порушенням вимог закону, а саме без
відповідної згоди органу опіки і
піклування, яка необхідна при продажі
спірної квартири, право користування
якою виникло у малолітніх дітей
померлого ОСОБА_7

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна, оскільки суди
попередніх інстанцій дійшли їх без
повного, всебічного та об'єктивного
з'ясування обставин справи, прав і
обов'язків сторін у цих
правовідносинах.

Так, згідно зі ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних дітей» держава
охороняє і захищає права та інтереси
дітей під час вчинення правочинів щодо
нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження
прав та інтересів дітей під час
вчинення будь-яких правочинів щодо
жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей відповідно до закону.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, необхідний попередній дозвіл
органів опіки та піклування, що
надається відповідно до закону.
Посадові особи органів опіки та
піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав та
інтересів дітей при наданні дозволу на
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна, яке належить дітям.

Статтею 17 Закону України «Про охорону
дитинства» передбачено, що батьки або
особи, які їх замінюють, не мають права
без дозволу органів опіки і піклування,
наданого відповідно до закону,
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню та/або
державній реєстрації, відмовлятися від
належних дитині майнових прав,
здійснювати поділ, обмін, відчуження
житла, зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 177 СК України
батьки управляють майном, належним
малолітній дитині, без спеціального на
те повноваження. Батьки зобов'язані
дбати про збереження та використання
майна дитини в її інтересах.

Батьки малолітньої дитини не мають
права без дозволу органу опіки та
піклування вчиняти такі правочини щодо
її майнових прав: укладати договори,
які підлягають нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, в тому числі договори щодо
поділу або обміну житлового будинку,
квартири; відмовлятися від майнових
прав дитини.

У зв'язку із наведеним суди повинні
виходити із того, чи мала дитина право
власності або право користування
квартирою на момент укладення договору
купівлі-продажу такої квартири.

Проте, зазначені положення
законодавчих актів судами першої та
апеляційної інстанцій на порушення
вимог ст. ст. 10, 212, 316 ЦПК України
враховані не були, доводи та
заперечення сторін належним чином не
перевірені.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_1 та її малолітні діти
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані у АДРЕСА_2,
де діти також відвідують школу № 58.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2
зазначала, що позивач разом із
малолітніми дітьми ніколи постійно не
проживала у спірній квартирі, а лише
тимчасово зупинялися під час візитів
до м. Львова у вказаній квартирі чи
квартирі матері покійного ОСОБА_7

На порушення ст. ст. 10, 213, 214 ЦПК України
суди попередніх інстанцій належним
чином не перевірили доводів
відповідача щодо відсутності
порушення прав малолітніх дітей при
укладенні оскаржуваного договору
купівлі-продажу квартири, й не
з'ясували, чи дійсно малолітні діти
позивача проживали у спірній квартири
та чи виникло у них право власності або
право користування вказаною
нерухомістю, що має визначальне
значення для правильного вирішення
спору, оскільки Закон України «Про
основи соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних дітей» захищає
житлові права дітей лише у разі його
дійсного, а не формального порушення.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 10,
11, 60 ЦПК України суди попередніх
інстанцій не сприяли всебічному і
повному з'ясуванню дійсних обставин
справи, що мають визначальне значення у
її вирішенні, й допустили суттєву
неповноту у з'ясуванні таких обставин.
Висновки судів у порушення вимог
закону ґрунтуються на припущеннях.

Ураховуючи, що судами першої та
апеляційної інстанцій не дотримані всі
вимоги процесуального закону, що
унеможливило встановлення фактичних
обставин у справі, які мають значення
для правильного вирішення справи,
ухвалені судами рішення законними та
обґрунтованими визнати не можна, а тому
вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ст. 338 ЦПК України з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 11 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 17 червня 2014 року
скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.П. Касьян

Судді:
В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко