Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/4017/12-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Забродського М.І.,
Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання
Капустинської Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
розірвання договору довічного
утримання, за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від 27 січня
2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з даним позовом. В обгрунтування
позову зазначала, що 02 вересня 2011 року
між нею та ОСОБА_2 укладено нотаріально
посвідчений договір довічного
утримання. За умовами договору
відповідачка взяла на себе
зобов'язання по її догляду та
забезпеченню, а вона в свою чергу
передала їй у власність квартиру
АДРЕСА_1. Проте умови, які створені
відповідачкою по її догляду, не дають
можливості для задоволення її потреб
та нормальної життєдіяльності. Крім
того, відповідач не виконує належним
чином взяті за договором на себе
зобов'язання, не здійснює в повному
обсязі оплату комунальних послуг.

З наведених підстав, ОСОБА_1 просила
розірвати укладений з ОСОБА_2 договір
довічного утримання; відмінити
державну реєстрацію права власності
ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та поновити
її право власності на дане нерухоме
майно; зобов'язати приватного
нотаріуса Житомирського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 повернути
їй правовстановлюючий документ на
квартиру та стягнути судові витрати з
відповідача.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 27 січня 2014 року
позов залишено без задоволення за
безпідставністю.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, у поданій апеляційній
скарзі ОСОБА_1, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що відповідачка не виконує
належним чином взяті за договором на
себе зобов'язання в частині оплати
комунальних послуг. А саме: сума коштів,
яка передавалась відповідачкою була
недостатньою для оплати комунальних
послуг в повному обсязі. Також,
відповідачкою не надано доказів на
підтвердження факту надання їй іншої
допомоги, крім грошових коштів, що
суперечить поняттю договору довічного
утримання.

Зазначене, на думку позивачки, не було
враховано судом, що призвело до
неправильного вирішення спору.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Вирішуючи спір суд визнав, що
передбачені законом підстави для
розірвання договору довічного
утримання відсутні, оскільки набувач
за вказаним договором ОСОБА_2 належно
виконує його умови.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції погодитися не можливо,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.744 ЦК України за
договором довічного утримання одна
сторона (відчужувач) передає другій
стороні (набувачеві) у власність
житловий будинок, квартиру або їх
частину, інше нерухоме або рухоме
майно, взамін чого набувач
зобов'язується забезпечувати
відчужувача утриманням та (або)
доглядом довічно.

Матеріалами справи встановлено, що 02
вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
укладено нотаріально посвідчений
договір довічного утримання. Згідно
договору ОСОБА_1 передала у власність
ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_2
взяла на себе зобов'язання по догляду
та забезпеченню ОСОБА_1 Зокрема,
відповідно до пунктів 1, 7 ОСОБА_2
зобов'язалася довічно утримувати
ОСОБА_1, тобто забезпечувати грошовими
ресурсами для задоволення потреб та
створення умов для нормальної
життєдіяльності. Крім того, ОСОБА_2
зобов'язалася щомісячно сплачувати
комунальні послуги за квартиру у
терміни, встановлені відповідними
договорами про надання таких послуг.

Пунктом 8 договору передбачено, що сума
грошового утримання підлягає
індексації в порядку, встановленому
чинним законодавством (а.с.29-30).

Звертаючись до суду з позовом про
розірвання договору довічного
утримання ОСОБА_1 послалася на те, що
умови, які створені відповідачкою
ОСОБА_2 по її догляду не дають
можливості для задоволення її потреб
та нормальної життєдіяльності. Крім
того, відповідач не виконує належним
чином взяті за договором на себе
зобов'язання, не здійснює в повному
обсязі оплату комунальних послуг.

У силу вимог ст.755 ЦК України договір
довічного утримання може бути
розірваний за рішенням суду на вимогу
відчужувача у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків за договором незалежно від
його вини.

Правовим наслідком розірвання
договору довічного утримання у зв'язку
з невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором є повернення до відчужувача
права власності на майно, яке було ним
передане (частина перша статті 756 ЦК
України).

Згідно з ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі
довічного утримання (догляду) можуть
бути визначені всі види матеріального
забезпечення, а також усі види догляду
(опікування), якими набувач має
забезпечувати відчужувача.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору, а
згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник
має виконати свій обов'язок, а кредитор
- прийняти виконання особисто, якщо
інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання та звичаїв ділового
обороту.

Згідно з положеннями ст. ст. 610, 614 ЦК
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання); відсутність
своєї вини доводить особа, яка порушила
зобов'язання.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 614 ЦК України
особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх належних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність свої вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання (ч. 2 ст. 614 ЦК
України).

Отже, з урахуванням підстав позову,
саме відповідач зобов'язаний довести
належне виконання умов договору
довічного утримання, що ним не
здійснено. Зокрема, не подано
відповідних доказів про належне
виконання взятих за договором на себе
зобов'язань в частині оплати
комунальних послуг та створення ОСОБА_1
умов по її догляду, тобто умов для
задоволення її потреб та нормальної
життєдіяльності.

Водночас, вказані позивачкою обставини
і надані останньою письмові докази, а
також покази свідків доводять факт
неналежного виконання відповідачем
своїх обов'язків за договором
довічного утримання. Зокрема,
відповідачка не здійснює в повному
обсязі оплату комунальних послуг, що
стверджується довідками підприємств, з
якими укладені договори про надання
таких послуг; всупереч пункту 8
договору довічного утримання не
проводить індексацію сум грошового
утримання в порядку, встановленому
чинним законодавством (а.с.35 - 43).

Разом з тим, колегія суддів зауважує на
таке.

Кабінетом Міністрів України
відповідно до Закону України „Про
Державний бюджет України"
встановлюється прожитковий мінімум на
відповідний рік.

Прожитковий мінімум це вартісна
величина достатнього для забезпечення
нормального функціонування організму
людини, збереження його здоров'я набору
продуктів харчування, а також
мінімального набору непродовольчих
товарів та мінімального набору послуг,
необхідних для задоволення основних
соціальних і культурних потреб
особистості.

Тобто, прожитковий мінімум є
орієнтиром справедливості розміру
утримання.

Як свідчать матеріали справи, розмір
утримання в 450 грн. на місяць, що
надавався відповідачкою, є значно
меншим розміру прожиткового мінімуму
встановленого на відповідний рік.

З наведеного можливо зробити висновок,
що утримання, яке надавалося
відповідачкою у вигляді грошового
еквівалента розміром 450 грн. на місяць,
не забезпечувало задоволення потреб
позивачки в частині створення умов для
нормальної життєдіяльності
(забезпеченя харчуванням та
лікарськими засобами, необхідними
послугами та всім необхідним для її
повноцінного життя).

Оскільки наявними у справі доказами
підтверджено, що ОСОБА_2 неналежно
виконувала взяті на себе за договором
довічного утримання зобов'язання (не
сплачувала в повному обсязі комунальні
послуги за квартиру у терміни,
встановлені відповідними договорами
про надання таких послуг; не проводила
індексацію сум грошового утримання в
порядку, встановленому чинним
законодавством; не забезпечувала в
повній мірі ОСОБА_1 необхідними
послугами та всім необхідним для
повноцінного життя), що не спростовано
відповідачкою, то зазначене відповідно
до ст.755 ЦК України є підставою для
розірвання договору довічного
утримання між сторонами на вимогу
позивачки з поверненням у власність
останньої спірної квартири.

Також, колегія суддів визнає про
відсутність підстав для задоволення
позову про скасування державної
реєстрації права власності ОСОБА_2 на
квартиру АДРЕСА_1, оскільки позовних
вимог до органу в компетенцію якого
входить державна реєстрація прав
власності не пре'явлено, такий орган не
був стороною спору та не приймав участь
у розгляді справи.

Не підлягає до задоволення і позовна
вимога до приватного нотаріуса
Житомирського міського нотаріального
округу про зобов'язання повернути
правовстановлюючий документ на
квартиру, оскільки у вимогах відсутня
конкретизація даного документу; в
матеріалах справи відсутні будь-які
докази про знаходження відповідного
документу у даного відповідача та
відмова про його повернення.

Оскільки рішення суду першої
інстанції ухвалено без додержання норм
матеріального та процесуального права,
то відповідно до ст.309 ЦПК України
судове рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову частково.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів
апеляційного суду, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 27 січня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Розірвати договір довічного утримання,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
посвідчений 02 вересня 2011 року
приватним нотаріусом Житомирського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
та повернути квартиру АДРЕСА_1 у
власність ОСОБА_1.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову
про скасування державної реєстрації
права власності ОСОБА_2 на квартиру
АДРЕСА_1.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову
до приватного нотаріуса Житомирського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про зобов'язання повернути
правовстановлюючий документ на
квартиру.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді