Справа № 761/3530/14-ц
Провадження №2/761/2525/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 березня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді
Пономаренко Н.В.

при секретарі Клим
Т.О.

участю представників позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

представника відповідача
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання заповіту
недійсним, суд,-

встановив:

позивач ОСОБА_5 звернувся до суду із
вказаним позовом в якому просив
визнати недійсним заповіт, складений
ОСОБА_6 на користь відповідача ОСОБА_3,
складений та посвідчений 12.09.2005 року
державним нотаріусом Першої Київської
державної нотаріальної контори
Макухою О.О. та зареєстровано в реєстрі
за №8-2888 - недійсним, а також просив
визнати за ним (позивачем) право на
спадкування за законом на загальних
підставах.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог
зазначив, що він являється рідним
братом померлої ОСОБА_6, а відповідач
ОСОБА_3 - її племінником. В оспорюваному
заповіті ОСОБА_6 заповіла відповідачу
всю квартиру АДРЕСА_2, однак насправді
вона мала як на день смерті так і на
день складання заповіту лише 68/100 її
частин. На думку позивача, вказаний
правочин являється недійсним, оскільки
заповідач здійснила розпорядження
майном, яке їй не належало в повній
мірі, що свідчить про неспрямованість
заповіту як правочину на настання
правових наслідків, волевиявлення
ОСОБА_6 «…є неадекватним її
внутрійшній волі досягти бажаного
юридичного результату».

Представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2
в судовому засіданні позов підтримали
з наведених в ньому підстав і просили
його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та його
представник ОСОБА_4 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнали,
пояснили, що зміст правочину - заповіту
не суперечить нормам ЦК України, закону
України «Про нотаріат» та відповідній
інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій.

Вислухавши пояснення учасників
судового розгляду, вивчивши надані
докази, судом встановлені наступні
обставини і відповідні ним
правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5
являється рідним братом ОСОБА_6, а
відповідач ОСОБА_3 - її племінником, що
не заперечується сторонами і
підтверджується матеріалами справи,
зокрема, рішенням Шевченківського
районного суду м.Києва від 21.03.2013 року в
справі окремого провадження за заявою
ОСОБА_5, яким встановлений факт
родинних відносин: що ОСОБА_5 є рідним
братом ОСОБА_6(додаток: копія спадкової
справи №1533/2012, а.с.15).

Також, в судовому засіданні
встановлено та не заперечувалось
сторонами, що 12.09.2005 року ОСОБА_6
залишила заповіт, який був посвідчений
державним нотаріусом Першої київської
державної нотаріальної контори
Макухою О.О., зареєстровано в реєстрі за
№ 8-2888., згідно якого заповіту заповіла
відповідачу належну їй на праві
приватної власності квартиру АДРЕСА_1
(а.с. 5).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, про що
свідчить відповідне свідоцтво про
смерть серії НОМЕР_1, видане 12.12.2012 року
Відділом смерті у м. Києві (а.с.4).

Відповідач ОСОБА_3 в установлений
законом строк звернувся до нотаріуса з
заявою про прийняття спадщини і в
Першій київській державній
нотаріальній конторі 20.12.2012 року була
відкрита спадкова справа № 1533/2012 (копія
спадкової справи міститься в додатках
до матеріалів цивільної справи).

Позивач ОСОБА_5 також звернувся до
нотаріуса із заявою про прийняття
спадщини після померлої ОСОБА_6 04.06.2013
року.

Під час судового розгляду справи не
знайшли свого підтвердження
твердження позивача та його
представника, зазначені в позові, а
саме, що заповідач ОСОБА_6 при складанні
заповіту не мала вільного
волевиявлення як заповідача і що воно
не відповідало її волі, оскільки
вказаній підставі не надано стороною
позивача жодного належного і
допустимого доказу, ніяких клопотань з
цього приводу суду також заявлено не
було.

Згідно вимог ст.5 Закону України «Про
нотаріат», серед іншого, нотаріус
зобов»язаний сприяти громадянам,
підприємствам, установам і
організаціям у здійсненні їх прав та
захисті законних інтересів,
роз'яснювати права і обов'язки,
попереджати про наслідки
вчинюваних нотаріальних дій для того,
щоб юридична необізнаність не могла
бути використана їм на шкоду.

Згідно вимог ст.1248 ЦК України, нотаріус
посвідчує заповіт, який написаний
заповідачем власноручно або за
допомогою загальноприйнятих технічних
засобів. Нотаріус може на прохання
особи записати заповіт з її слів
власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів. У
цьому разі заповіт має бути вголос
прочитаний заповідачем і підписаний
ним. Якщо заповідач через фізичні
вади не може сам прочитати заповіт,
посвідчення заповіту має відбуватися
при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Судом встановлено, що посвідчення
заповіту було дотримано у
відповідності до вимог ст.1248 ЦК
України, що знайшло своє підтвердження
в судовому засіданні.

Суд звертає увагу на те, що вказаний
заповіт був підписаний особисто
ОСОБА_6, що сторонами не оспорюється, з
її власноручним зазначенням в заповіті
про те, що його зміст та умови
відповідають її волі та дійсним її
намірам і власноруч підписаний нею у
присутності нотаріуса.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частиною першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Жодних належних і допустимих доказів
порушень вимог ст.203 ЦК України при
складанні заповіту при розгляді
вказаної справи встановлено не було.

Частиною 1 ст. 1234 ЦК України
передбачено, що право на заповіт має
фізична особа з повною цивільною
дієздатністю.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України
передбачено, що правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
за позовом цієї особи, а в разі її
смерті - за позовом інших осіб, чиї
цивільні права та інтереси порушені.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_6 за своє життя недієздатною не
визнавалась, на обліку у
психоневрологічному або
наркологічному диспансері не
перебувала, оскільки протилежному
належних і допустимих доказів надано
не було. А її волевиявлення при
складанні заповіту на користь
відповідача підтверджено
вищевказаними належними і допустимими
доказами.

Посилання сторони позивача на те, що
заповідачем ОСОБА_6 здійснено
розпорядження майном, не належним їй,
тобто зміст заповіту суперечить
Цивільному кодексу України, складений
особою, яка не мала на це права, заповіт
не спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
також не знайшло свого підтвердження в
судовому засіданні виходячи із
наступного.

Положення Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачають,
що судам необхідно врахувати, що згідно
із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину
не може суперечити ЦК, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Вимоги ст.56 Закону України «Про
нотаріат» передбачають, що нотаріуси
та інші посадові особи, які вчиняють
нотаріальні дії, посвідчують заповіти
дієздатних громадян, складені
відповідно до вимого законодавства
України і особисто подані ними
нотаріусу чи іншій посадовій особі, яка
вчиняє нотаріальні дії».

На час спірних правовідносин діяла
Інструкція про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5,
пунктом 157 якої встановлено, що заповіт
має бути складений у письмовій формі,
із зазначенням місця і часу складення
заповіту, дати та місця народження
заповідача та підписаний особисто
заповідачем.

Нотаріус посвідчує заповіт, який
написаний заповідачем власноручно або
за допомогою загальноприйнятих
технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи
записати заповіт з її слів власноручно
або за допомогою загальноприйнятих
технічних засобів. У цьому разі заповіт
має бути вголос прочитаний заповідачем
і підписаний ним, про що зазначається
ним перед його підписом...».

Пунктом 159 Інструкції передбачено, що
при посвідченні заповіту від
заповідача не вимагається подання
доказів, які підтверджують його право
на майно, що заповідається.

Як вбачається з тексту заповіту ОСОБА_6
заповіт був прочитаний нею вголос, про
що власноручно зазначено про це і
заповідач власноруч підписала заповіт.
Крім того, нотаріус в заповіті
зазначив: «Заповіт записаний мною,
нотаріусом, зі слів ОСОБА_6».

Виходячи з вищевикладеного, державним
нотаріусом Першої Київської державної
нотаріальної контори Макухою О.О. при
посвідченні 12.09.2005 року заповіту ОСОБА_6
були дотримані норми діючого на той час
законодавства щодо посвідчення
заповітів, оскільки при складенні
заповіту від заповідача не вимагалося
подання доказів, які підтверджують
його право на майно.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що
до складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Наказом Міністерства юстиції України
від 22.02.2012 року № 296/5 визнано таким, що
втратив чинність наказ Міністерства
юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, та
затверджений Порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України.

Підпунктом 1.2. пункту 1 Глави 10
Інструкції встановлено, що при
зверненні спадкоємця у зв'язку з
відкриттям спадщини нотаріус з'ясовує
відомості стосовно факту смерті
спадкодавця, часу і місця відкриття
спадщини, кола спадкоємців, наявності
заповіту, наявності спадкового майна,
його складу та місцезнаходження,
необхідність вжиття заходів щодо
охорони спадкового майна.

Наявність та склад спадкового майна
перевіряється нотаріусом під час
підготовчих дій для видачі спадкоємцям
свідоцтва про право на спадщину.

Згідно Свідоцтва про право власності
на житло, виданого заводом «Ленінська
кузня» 13.05.1996 року, наказ № 140, ОСОБА_6
належить на праві власності 68/100 частин
квартири АДРЕСА_1 (а.с.28).

Для отримання свідоцтва про право на
спадщину відповідачем була проведена
оцінка спірної квартири, а саме 68/100
частин, що підтверджується звітом про
оцінку майна.

Заповіт записувався нотаріусом зі слів
ОСОБА_6 і належні їй на праві власності
68/100 частин спірної квартири входять до
складу всієї квартири та складаються з
двох окремих кімнат і місць загального
користування.

Зазначення ОСОБА_6 в своєму заповіті
свою власність, як цілу АДРЕСА_1 не може
бути підставою визнання заповіту
недійсним, оскільки таке твердження
позивача не ґрунтується на
вищевказаних вимогах чинного
законодавства.

Виходячи із вищевказаного, позовні
вимоги щодо визнання за відповідачем
право на спадкування за законом на
загальних підставах також не
підлягають задоволенню, оскільки
згідно ч.4 ст.1257 ЦК України у разі
недійсності заповіту спадкоємець, який
за цим заповітом був позбавлений права
на спадкування, одержує право на
спадкування за законом на загальних
підставах.

Відповідно до ч.І ст.1298 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину
видається спадкоємцям після
закінчення шести місяців із часу
відкриття спадщини, тому спір про
спадкування може бути вирішення лише
після закінчення цього спору.

Виходячи із вищевказаного, в разі
визнання судом заповіту недійсним,
питання щодо прийняття спадкоємцем
спадщини вирішується на загальних
підставах шляхом звернення до
нотаріуса із заявою про видачу
свідоцтва про право на спадкування за
заповітом.

Оскільки підстав для визнання заповіту
недійсним відсутні, то похідні вимоги
про визнання за відповідачем право на
спадкування за законом на загальних
підставах також задоволенню не
підлягають.

Однією з засад судочинства,
регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60
ЦПК України засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ч.1 ст.60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов»язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 ЦПК
України.

Докази мають бути належними і
допустимими у відповідності до вимог
ст.ст. 58-59 ЦПК України.

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивач або його представники не
надали суду належні та допустимі
докази, не довели суду їх
переконливість, а також не довели
обставини, на які посилались як на
підстави своїх вимог.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв»язок доказів у їх
сукупності, та враховуючи те, що
обставини, на які посилаються позивач і
її представник, не знайшли своє
підтвердження в судовому засіданні, а
позовні вимоги не ґрунтуються на
вимогах закону, так як в судовому
засіданні достовірно встановлено, що
оспорюваний заповіт було вкладено у
відповідності до вимог чинного
законодавства за наявності вільного
волевиявлення ОСОБА_6 і встановлено
відповідність її волі під час
складання заповіту на користь
відповідача - ОСОБА_3, тому враховуючи
зазначені обставини та вимоги закону,
суд не вбачає підстав для задоволення
позову.

Судові витрати розподілені згідно
правил, встановлених ст..88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 203, 207, 215, 1247, 1248, 1234, 1257, 225 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 62, 64, 88, 132, 179, 208,
209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд, -

вирішив:

у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання заповіту
недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено
до Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :