Справа № 750/9994/13-ц Провадження №
22-ц/795/516/2014 Головуючий у I інстанції -
Лямзіна Н. Ю. Доповідач - Скрипка А.
А.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки
А.А.суддів:Лакізи Г.П., Шевченка В.М. при
секретарі:Руденко О.М.за
участю:представника позивача - ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6
на рішення Деснянського районного
суду м. Чернігова від 16 січня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_6 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк „Надра" про визнання п.2.5.
кредитного договору недійсним та
зобов'язання здійснення перерахунку
заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 16.01. 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
оскаржуване рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення вимог
заявленого нею позову. Доводи
апеляційної скарги зазначають, що
оскаржуване рішення суду є
необґрунтованим, його ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Апелянт вважає,
що п. 2.5 кредитного договору має бути
визнаний судом недійсним, оскільки
відповідач під час складання договору
кредитування порушив ч. 1 статті 203
Цивільного кодексу України. Апелянт
вказує, що положення оспорюваного ним
п.2.5. кредитного договору суперечать
нормам закону, а саме ч. 3 статті 549
Цивільного кодексу України, якою
встановлено порядок нарахування пені.
Апелянт зазначає, що положення п.2.5.
кредитного договору також суперечать
Закону України „Про відповідальність
за несвоєчасне порушення грошових
зобов'язань", оскільки вказаним п. 2.5.
договору розмір пені встановлений у
більшому розмірі, ніж подвійна
облікова ставка НБУ. Також ОСОБА_6
зазначає, що оспорюваний нею пункт
договору було укладено внаслідок
помилки, яка в даному випадку має
істотне значення та згідно статей 229-233
Цивільного кодексу України є
підставою для визнання недійсним п.2.5.
укладеного правочину.

В судове засідання апеляційного суду
позивач, представник відповідача,
належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи, відповідно до
повідомлень про вручення поштових
відправлень (а.с.58,59), не з'явились.
Згідно приписів ч. 2 статті 305 ЦПК
України, неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
учасника судового розгляду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд на
підставі положень статті 308 ЦПК України
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а
оскаржуване рішення суду першої
інстанції, - залишенню без змін,
оскільки його ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги щодо
невідповідності висновків суду першої
інстанції нормам матеріального права,
які регламентують спірні
правовідносини, не знайшли свого
підтвердження в ході апеляційного
розгляду даної справи.

В ході судового розгляду даної справи
встановлено і вказані обставини
підтверджуються її матеріалами, що
24.10.2006 року позивач уклала з
відповідачем договір № 10/07820000/3228/02,
відповідно до умов якого позичальник
ОСОБА_6 отримала від банку кредит в
сумі 3192 грн. 31 коп. (а.с.7-8). Пунктом 1.1.
вказаного договору визначено плату за
користування кредитними коштами зі
сплатою процентів з розрахунку 25%
річних на умовах, визначених в даному
договорі, з остаточним терміном
повернення кредиту та сплати процентів
не пізніше ніж 20.10.2008 року. Пунктом 2.1.
укладеного між сторонами договору
визначено, що позивач зобов'язується
повертати отриманий кредит та
сплачувати проценти за його
користування щомісяця в період з 01 по 20
число місяця, наступного за звітним,
починаючи з листопада 2006 року, при
цьому щомісячний платіж повинен
складати не менше ніж 170 грн. 55 коп. та
перераховуватись на вказаний рахунок.

Згідно з пунктом 2.5. даного договору у
випадку порушення пункту 2.1. договору
позичальник зобов'язується сплатити
кредитору на його вимогу пеню за
кожний день прострочення в розмірі
подвійної процентної ставки,
визначеної п.1.1.цього договору, від суми
непогашеної заборгованості.

Як вбачається з вимог заявленого
позову (а.с.1-4), позивач просила визнати
недійсним п.2.5.зазначеного кредитного
договору від 24.10.2006 року та зобов'язати
відповідача здійснити перерахунок
суми заборгованості за вказаним
договором. При цьому позивач вказує, що
п.2.5. укладеного між сторонами договору
підлягає визнанню недійсним, оскільки:
- встановлені п.2.5.договору
правила нарахування пені суперечать ч.3
статті 549 Цивільного кодексу України ; -
встановлена п.2.5. договору процентна
ставка нарахування пені суперечить
нормам Закону України '' Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань'';
- правочин стосовно п.2.5.договору
вчинено під впливом помилки, яка
призвела до зміни правил та механізму
нарахування пені, її природного
значення, тому вказана помилка є
підставою для визнання п.2.5. кредитного
договору недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції
виходив з того, що доводи позивача
стосовно наявності підстав для
визнання недійсним п.2.5. укладеного між
сторонами договору не знайшли свого
підтвердження в ході судового розгляду
даної справи, оскільки по справі
позивачем не доведено, що оспорюваний
пункт договору суперечить нормам
матеріального права, які регламентують
спірні правовідносини. Також суд
зазначив, що позивачем не доведено
належними та допустимими доказами тієї
обставини, що правочин в частині п.2.5.
укладеного договору було вчинено під
впливом помилки. За даних обставин суд
першої інстанції відмовив в
задоволенні вимог позову до ПАТ КБ ''
Надра'' про визнання п.2.5. кредитного
договору недійсним та зобов'язання
здійснення перерахунку заборгованості
за кредитним договором.

Апеляційний суд погоджується з вірним
по суті висновком суду першої
інстанції, оскільки вказаний висновок
узгоджується з фактичними обставинами
справи та нормами матеріального права,
які регламентують спірні
правовідносини.

Відповідно до приписів ч.1 статті 203
Цивільного кодексу України, яка
регламентує загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Згідно ч.1
статті 215 Цивільного кодексу України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

В ході судового розгляду даної справи
встановлено, що при підписанні
зазначеного договору позивач була
належним чином ознайомлена з його
умовами, не заперечувала проти них,
отримавши кредит в обумовленій
договором сумі. Також суд першої
інстанції зазначив, що договір
укладено за наявності вільного
волевиявлення сторін, підписавши його,
сторони підтвердили та погодили між
собою свої права та обов'язки за
вказаним договором.

Твердження позивача відносно того, що
п.2.5. укладеного між сторонами договору
підлягає визнанню недійсним, оскільки:
- встановлені п.2.5.договору правила
нарахування пені суперечать ч.3 статті
549 Цивільного кодексу України не
знайшли свого підтвердження в ході
судового розгляду даної справи.

Згідно з положеннями ч.1,ч.2 статті 549
Цивільного кодексу України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Відповідно до ч.3 статті 549
Цивільного кодексу України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Виходячи з правового аналізу вказаної
норми права, є вірним по суті висновок
суду першої інстанції відносно того, що
встановлені п.2.5. укладеного між
сторонами договору правила
нарахування неустойки не суперечать ч.3
статті 549 Цивільного кодексу України і
узгоджуються з приписами статті 549
Цивільного кодексу України, які
регламентують поняття неустойки
(штраф, пеня), яка є одним із видів
забезпечення зобов'язання. За даних
обставин доводи апеляційної скарги
щодо неправильності висновку суду
першої інстанції про
необґрунтованість позовних вимог у
вказаній частині не знайшли свого
підтвердження в ході апеляційного
розгляду даної справи.

Твердження апелянта відносно того, що
п.2.5. укладеного між сторонами договору
підлягає визнанню недійсним, оскільки:
- встановлена п.2.5. договору процентна
ставка нарахування пені суперечить
нормам Закону України '' Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань '' також
не можуть бути підставою для
скасування вірного по суті рішення
суду першої інстанції, оскільки
вказані твердження ОСОБА_6 є
безпідставними. Відповідно до рішення
Конституційного Суду України у справі
за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного
тлумачення положень другого речення
преамбули Закону України ''Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань'' від
11липня 2013року № 7-рп/2013 справа №1-12/2013: в
аспекті конституційного звернення
положення другого речення преамбули
Закону України ''Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань'' від 22 листопада 1996 року №
543/96-ВР з наступними змінами у
взаємозв'язку з положеннями статей 1, 3
цього закону потрібно розуміти так, що
обмеження пені у грошових
зобов'язаннях подвійною обліковою
ставкою Національного банку Україна,
що діяла у період, за який сплачується
пеня, поширюється на правовідносини,
суб'єктами яких є лише підприємства,
установи та організації незалежно від
форм власності і господарювання та
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності (
підприємці).

Враховуючи вищенаведене, положення
норм Закону України ''Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань'' не
розповсюджується на спірні
правовідносини між ОСОБА_6 та банком, і
за даних обставин посилання апелянта
на норми зазначеного закону, як на
підставу для визнання недійсним п.2.5.
укладеного між сторонами договору, є
необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що п.2.5. укладеного між сторонами
договору підлягає визнанню недійсним,
оскільки: - правочин стосовно
п.2.5.договору вчинено під впливом
помилки, тому вказана помилка є
підставою для визнання п.2.5. кредитного
договору недійсним, не можуть бути
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції, оскільки вказані
доводи апелянта не знайшли свого
підтвердження в ході апеляційного
розгляду даної справи. Відповідно до
положень ч.1 статті 229 Цивільного
кодексу України, якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Згідно п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 '' Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання право чинів недійсними '',
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 Цивільного
кодексу України ), мають існувати саме
на момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не
має правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину. Помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією зі сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним.

Позивачем в ході судового розгляду
даної справи, всупереч приписам статті
60 ЦПК України, яка регламентує
обов'язки доказування і подання
доказів, не доведено належними та
допустимими доказами по справі на
підтвердження своїх вимог про визнання
п.2.5. укладеного між сторонами договору
недійсним, що така помилка дійсно мала
місце, а також що вона мала істотне
значення. Відповідно до ч.1, ч.4 статті 60
ЦПК України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях. Таким
чином, твердження апелянта відносно
того, що має місце помилка щодо п.2.5.
укладеного між сторонами договору, яка
призвела до зміни правил та механізму
нарахування пені, її природного
значення, є безпідставними.

Враховуючи вищенаведене, доводи
апеляційної скарги не містять в собі
підстав для скасування вірного по суті
рішення суду першої інстанції про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк „Надра"
про визнання п.2.5. кредитного договору
недійсним та зобов'язання здійснення
перерахунку заборгованості за
кредитним договором.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 16 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: