АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7409/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Мовчан Д.В. Доповідач - Дерев'янко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Дерев'янка О.Г.,

суддів: Черненкової Л.А.,
Петешенкової М.Ю.,

при секретарі: Філіній Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційними скаргами представника
відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 15 липня 2014 року

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про захист
честі, гідності та ділової репутації,
спростування недостовірної інформації
та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА :

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся
до суду із зазначеним позовом до
відповідачки ОСОБА_2 в обґрунтування
якого зазначив, що 07.04.2014 року під час
засідання комісії Виконкому
Дніпропетровської міської ради було
проголошено лист ОСОБА_5 від 04.04.2014 року
на ім'я заступника міського голови м.
Дніпропетровська ОСОБА_6, в якому було
вказано «…роботу комісії координував
колишній директор парку ОСОБА_4, проти
якого були порушені кримінальні справи
за ознаками злочинів, передбачених ч. 2
ст. 364 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України,
та якого вироком Кіровського районного
суду м. Дніпропетровська від 01 березня
2013 року було визнано винним у вчиненні
зазначених злочинів, та засуджено до 3
років позбавлення волі з позбавленням
права обіймати посади, пов'язані з
виконанням
адміністративно-господарських та
організаційно-розпорядчих функцій в
органах державної влади, місцевого
самоврядування, на підприємствах, в
установах чи організаціях всіх форм
власності строком до 3 років (на
підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК України
звільнено від призначеного основного
покарання з випробувальним строком на 2
роки». Позивач зазначив, що ця
інформація є недостовірною, такою що
порушує його права, тому він змушений
звернутися до суду та просив визнати
інформацію, поширену ОСОБА_5
недостовірною, та такою, що принижує
його честь, гідність та ділову
репутацію, зобов'язати відповідача
публічно спростувати відомості,
викладені у листі та вибачитись перед
ним на засіданні комісії, стягнути з
ОСОБА_5 на його користь моральну шкоду у
розмірі 10 000 та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 15 липня 2014 року
позов ОСОБА_4 задоволено частково,
визнано інформацію, поширену ОСОБА_5 у
листі на ім'я заступника міського
голови м. Дніпропетровська ОСОБА_6, в
якому було вказано «…роботу комісії
координував колишній директор парку
ОСОБА_4, проти якого були порушені
кримінальні справи за ознаками
злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 КК
України та ч. 2 ст. 366 КК України, та якого
вироком Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 01 березня 2013 року
було визнано винним у вчиненні
зазначених злочинів, та засуджено до 3
років позбавлення волі з позбавленням
права обіймати посади, пов'язані з
виконанням
адміністративно-господарських та
організаційно-розпорядчих функцій в
органах державної влади, місцевого
самоврядування, на підприємствах, в
установах чи організаціях всіх форм
власності строком до 3 років (на
підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК України
звільнено від призначеного основного
покарання з випробувальним строком на 2
роки» недостовірною, та такою, що
принижує честь, гідність та ділову
репутацію ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 витрати по сплаті
судового збору у розмірі 243,60 грн. В
задоволенні іншої частини позову
відмовлено. (а.с.66-71)

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує на
те, що з рішенням суду першої інстанції
в частині відмови у стягненні
моральної шкоди, а також зобов'язати
відповідачку спростувати відомості
викладені в листі від 04.04.2014 року
погодитись не можна, тому просив
змінити рішення, стягнути з ОСОБА_5
моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., а
також зобов'язати відповідачку
спростувати відомості викладені в
листі від 04.04.2014 року «…роботу комісії
координував колишній директор парку
ОСОБА_4, проти якого були порушені
кримінальні справи за ознаками
злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 КК
України та ч. 2 ст. 366 КК України, та якого
вироком Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 01 березня 2013 року
було визнано винним у вчиненні
зазначених злочинів, та засуджено до 3
років позбавлення волі з позбавленням
права обіймати посади, пов'язані з
виконанням
адміністративно-господарських та
організаційно-розпорядчих функцій в
органах державної влади, місцевого
самоврядування, на підприємствах, в
установах чи організаціях всіх форм
власності строком до 3 років (на
підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК України
звільнено від призначеного основного
покарання з випробувальним строком на 2
роки» безпосередньо на засіданні
комісії Дніпропетровської міськради.
(а.с.83-86)

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 -
представник ОСОБА_5 вказує на те, що
рішення є незаконним та
необґрунтованим в частині задоволених
позовних вимог, тому просив рішення
суду в частині задоволених позовних
вимог скасувати та відмовити позивачу
у задоволенні цих вимог. (а.с.76-78)

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційних скарг,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає
частковому задоволенню, апеляційна
скарга ОСОБА_7 - представника ОСОБА_5
задоволенню не підлягає виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен
має право на повагу до його гідності та
честі. Фізична особа має право
звернутися до суду з позовом про захист
її гідності та честі.

При цьому позивач повинен довести не
лише факт поширення інформації особою,
до якої пред'явлений позов, а й її
особливий характер, що ганьбить
гідність особи.

Згідно з п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року № 1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» у разі
поширення такої інформації посадовою
чи службовою особою для визначення
належного відповідача судам необхідно
з'ясовувати, від імені кого ця особа
виступає. Якщо посадова чи службова
особа виступає не від імені юридичної
особи і не при виконанні посадових
(службових) обов'язків, то належним
відповідачем є саме вона.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
ОСОБА_5 перебуваючи на посаді директора
КПК «Центральний міський дитячий парк
Лазаря Глоби» звернулась 04.04.2014 року з
листом на адресу заступника міського
голови м. Дніпропетровська ОСОБА_6, який
має характер особистого звернення.

Встановлено судом також і те, що із
змісту зазначеного звернення
вбачається, що відповідачкою викладено
не хронологічні події щодо певних
обставин та етапів судового розгляду
кримінальної справи, в якій приймав
участь ОСОБА_4, а доводиться до відома
адресата те, що «…роботу комісії
координував колишній директор парку
ОСОБА_4, проти якого були порушені
кримінальні справи за ознаками
злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 КК
України та ч. 2 ст. 366 КК України, та якого
вироком Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 01 березня 2013 року
було визнано винним у вчиненні
зазначених злочинів, та засуджено до 3
років позбавлення волі з позбавленням
права обіймати посади, пов'язані з
виконанням
адміністративно-господарських та
організаційно-розпорядчих функцій в
органах державної влади, місцевого
самоврядування, на підприємствах, в
установах чи організаціях всіх форм
власності строком до 3 років (на
підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК України
звільнено від призначеного основного
покарання з випробувальним строком на 2
роки», тобто позивач є особою, яка
вчинила певні суспільно небезпечні
діяння, за що була притягнута до
кримінальної відповідальності. (а.с.6-7)

Як вбачається з ухвали колегії суддів
судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ від 14.11.2013 року, участь при
розгляді якої приймав представник
цивільного позивача -КПК «Центральний
міський дитячий парк Лазаря Глоби»,
вирок Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 01.03.2013 року та
ухвала Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 25.04.2013
року зокрема щодо ОСОБА_4 скасовано, з
направлення справи на новий судовий
розгляд. (а.с.39-42)

Таким чином, ОСОБА_5 зазначаючи в листі
04.04.2014 року на адресу заступника
міського голови м. Дніпропетровська
ОСОБА_6 інформацію про те, що ОСОБА_4 є
винним у вчиненні злочинів
передбачених ч. 2 ст. 364 КК України та ч. 2
ст. 366 КК України, та був притягнутий до
кримінальної відповідальності, як
директор КПК «Центральний міський
дитячий парк Лазаря Глоби» - цивільного
позивача, не могла не знати, що на час
складання листа, вирок скасовано та
викладені нею відомості не
відповідають дійсності та є
неправдивими.

За таких обставин, задовольняючи позов
і визнаючи недостовірною зазначену
вище негативну інформацію, суд першої
інстанції правильно виходив з
визначеного ЦК України поняття честі,
гідності, ділової репутації і
закріпленого безпосередньо у ст.32
Конституції України права на судовий
захист.

Змістом статей 269, 297 ЦК України
визначено, що кожен має право на повагу
до його гідності та честі, які є
недоторканними і таке право особи є
особистим немайновим, що згідно зі ст.275
ЦК України підлягає захисту способом
порушенню з тим, щоб такий спосіб
правового захисту був ефективним.

Ст. 10 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, як і ст. 34
Конституції України, передбачає, що
кожна людина має право на свободу
виявлення поглядів, змістом чого є
свобода дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і поширювати інформацію та
ідеї без втручання держави і незалежно
від кордонів. Однак, як відзначив
Європейський Суд з прав людини, таке
право в демократичному суспільстві не
може бути абсолютним, через що
зазначені статті надають Державі певну
свободу розсуду втрутитися у
здійснення цього права задля, зокрема,
і захисту здоров'я і моралі, для захисту
репутації або прав інших людей, коли
таке втручання здійснюється на
підставі та в порядку визначеному
законом.

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 04.04.2014 року
на адресу заступника міського голови м.
Дніпропетровська ОСОБА_6 в
направленому листі за №36 відображено
безпідставне звинувачення ОСОБА_4 у
скоєнні правопорушення, поширюючи цим
інформацію, що не відповідає дійсності
та є такою, що принижує честь, гідність
та ділову репутацію позивача, судом
правильно визнано її недостовірною,
тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 -
представника ОСОБА_5 колегія суддів
вважає не обґрунтованими.

Відповідно до ст.277 ЦК України
негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною.
Відповідачка - ОСОБА_5 не надала
доказів того, що інформація, поширена
про позивача, а саме що ОСОБА_4 є винним
у вчиненні злочинів передбачених ч. 2
ст. 364 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України,
та був притягнутий до кримінальної
відповідальності, є достовірною.

Відповідно до п.24 Постанови Верховного
Суду України №1 від 27.02.2009 року " Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи " задовольняючі позов,
суд повинен у резолютивній частині
рішення зазначити, чи було порушено
особисте немайнове право особи, яка
саме інформація визначена
недостовірною та порочить гідність,
честь чи ділову репутацію позивача, а
також вказати на спосіб захисту
порушеного особистого немайнового
права.

Звертаючись із зазначеним позовом до
суду, ОСОБА_4 в позові просив
зобов'язати відповідачку публічно
спростувати вищезазначену інформацію
та вибачитись за приниження його честі,
гідності та ділової репутації.

Судом першої інстанції правильно
зазначено в рішення про те, що пунктом 16
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» від 27
лютого 2009 року № 1 роз'яснено, що суд не
вправі зобов'язувати відповідача
вибачатися перед позивачем у тій чи
іншій формі, оскільки примусове
вибачення як спосіб судового захисту
гідності, честі та ділової репутації за
поширення недостовірної інформації не
передбачено у статтях 16, 277 Цивільного
Кодексу.

Мотиви та підстави за яких судом
першої інстанції відмовлено позивачу у
задоволенні вимог щодо спростування
викладеної у листі від 04.04.2014 року
ОСОБА_5 недостовірної інформації
заслуговують на увагу, тому доводи
ОСОБА_4 про необхідність спростування
цієї інформації у визначений ним
спосіб не заслуговують на увагу.

Разом з цим, відповідно до роз'яснень п.
27 Постанови Верховного Суду України №1
від 27.02.2009 року «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
способами захисту гідності, честі чи
ділової репутації від поширення
недостовірної інформації можуть бути,
крім права на відповідь та
спростування недостовірної
інформації, також і вимоги про
відшкодування збитків та моральної
шкоди, заподіяної такими порушеннями
як фізичній, так і юридичній особі.
Зазначені вимоги розглядаються у
відповідності до загальних підстав
щодо відповідальності за заподіяння
шкоди.

Вирішуючи питання про відшкодування
моральної шкоди, судам необхідно
враховувати роз'яснення, що містяться в
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року N 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (зі змінами, внесеними
постановою від 25 травня 2001 року N 5).

При визначенні розміру моральної шкоди
судам слід виходити із засад
справедливості, добросовісності та
розумності. Відповідно до пункту 4
частини другої статті 23 ЦК моральна
шкода полягає у приниженні честі та
гідності фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Враховуючи вище викладене, колегія
суддів вважає, що поширенням
відповідачкою недостовірної
інформації спричинено ОСОБА_4 моральну
шкоду, тому рішення Ленінського
районного суду м.Дніпропетровська від
15 липня 2014 року в частині відмови
позивачу у стягненні моральної шкоди
підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення в цій частині, та з
урахуванням фактичних обставин справи,
засад справедливості та розумності
стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
моральну шкоду у розмірі 2500 грн.

Доводи представника відповідача
ОСОБА_2- ОСОБА_7 про те, що позов
пред'явлено до не належного
відповідача, з урахуванням вище
викладеного в рішенні обґрунтування,
колегія суддів прийняти не може.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-316 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4- задовольнити
частково.

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 15 липня 2014 року-
скасувати в частині відмови у
стягненні моральної шкоди, з
ухваленням нового рішення в цій
частині.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в
рахунок відшкодування моральної шкоди-
2500 грн.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді :

О.Г. Дерев'янко М.Ю. Петешенкова Л.А.
Черненкова