Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/855/14Головуючий у 1-й
інстанції Ломейко В.В. Суддя-доповідач
11 березня 2014 року
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Стрелець
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Чернігівського районного суду
Запорізької області від 24 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: Чернігівська
селищна рада, про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою
шляхом зобов'язання не чинити
перешкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3, в якому просив зобов'язати
відповідача усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою та
житловим приміщенням, яке належить
позивачу, шляхом знесення самовільно
побудованого паркану на території
будинковолодіння АДРЕСА_2.

В обґрунтування свого позову позивач
зазначав наступне.

Йому, ОСОБА_2, на праві власності
належить житловий будинок, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
особистої власності на домоволодіння
від 25.01.1963 року, яке видане виконкомом
Чернігівської селищної ради.

Розмір земельної ділянки, яка
перебуває у користуванні у нього,
ОСОБА_2, складає 0, 38га, вказаний розмір
значиться по земельно-кадастровій
книзі колгоспу імені Калініна.

Поряд з вищезазначеним житловим
будинком розташований будинок АДРЕСА_2,
який належить відповідачу у даній
справі.

На межі земельної ділянки позивача
ОСОБА_2 розташоване приміщення кухні,
яке належить йому на праві приватної
власності. Вказане приміщення кухні
побудовано на початку 1960 років.

Поряд з приміщенням кухні, яке належить
позивачу ОСОБА_2 на праві приватної
власності, відповідач у справі ОСОБА_3
поставив паркан, який суттєво порушує
його права, оскільки він - позивач
позбавлений права належним чином
утримувати своє зазначене приміщення
кухні.

Крім того, вважає, що тим самим
відповідачем порушено його право як
сусідського землекористувача,
оскільки самовільно встановленим
парканом відповідачем порушені всі
санітарні, пожежні, а також інші норми
та правила, в зв'язку з чим, позивачем
подавались до виконавчого комітету
Чернігівської селищної ради письмові
звернення з приводу притягнення
відповідача до відповідальності за
самовільне будівництво.

Рішенням Чернігівського районного
суду Запорізької області від 24 грудня
2013 року в позові ОСОБА_2, представник
позивача за договором адвокат ОСОБА_4
до ОСОБА_3, третя особа: Чернігівська
селищна рада про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою
шляхом зобов'язання не чинити
перешкоди відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 витрати за виклик
експерта в розмірі 250,0 грн.

Посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
і порушення норм процесуального права
судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2
у своїй апеляційній скарзі просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким його
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції,
відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, представник позивача за
договором адвокат ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа: Чернігівська селищна рада
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою шляхом зобов'язання
не чинити перешкоди, керувався нормами
ЦПК України, у тому числі ст. 3, ст. ст. 13,
16, 321, 391, 376, 386 ЦК України, ст. ст. 96, 125-126 ЗК
України, п. 24 постанови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30.03.2012 року „Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)", п.18 "г-1" постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» від 16 квітня 2004 року № 7 та
виходив з наступного.

Сторони у цій справі є сусідами.
Позивачу ОСОБА_2 на праві власності
належить житловий будинок, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
земельна ділянка якого граничить з
земельною ділянкою, на якій
знаходиться будинок за адресою:
АДРЕСА_2 і належить відповідачу ОСОБА_3
на праві власності.

Відповідно до висновку № 23-13 судової
будівельно-технічної експертизи,
проведеної експертом Тернових В.А.,
забудова земельних ділянок АДРЕСА_1
межи між будівлями літня кухня літ «Д»
та гараж літ. «Н» не відповідає нормам
забудови присадибних ділянок. Відстань
між будівлями літня кухня літ «Д» та
гараж літ »Н» становить - 0,1 п.м, а
повинна становити згідно державних
будівельних норм України ДБН 360-92 не
менше ніж - 1,0 п. м до межі.
Документального підтвердження
законності побудованих будівель на
земельних ділянках АДРЕСА_1 - не має.

Відповідно до реєстраційного
посвідчення ОСОБА_3 є власником
житлового будинку АДРЕСА_2 згідно
договору купівлі-продажу від 25.03.1998
року. Земельна ділянка, яка розташована
за вищевказаною адресою знаходиться у
комунальній власності, та у фактичному
користуванні ОСОБА_3 Як підтвердили у
судовому засіданні відповідач та
свідки, паркан між спірними земельними
ділянками був побудований ще колишнім
власником будинку в 1965 році. В 1998 році
відповідач ОСОБА_3 придбав житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_2, разом з
парканом та всіма надвірними
будівлями.

Права позивача ОСОБА_2 не можуть бути
порушені і у зв'язку з тим, що
самовільно збудований паркан, щодо
знесення якого ним заявлено позовні
вимоги, побудований у 60-х роках
минулого століття, тобто до того часу,
як відповідач ОСОБА_3 придбав право
власності у 1998 році на домоволодіння по
АДРЕСА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 25.03.1998 року.

Крім того, з вказаного періоду (1960 року)
до теперішнього часу самовільно
побудований паркан ніяких перешкод не
створював, що підтверджується також
актом обстеження земельної ділянки від
06.07.2009 року (а.с. 23), складеним
узгоджувальною комісією у складі
інженерів - землевпорядників: Молода
О.О., Решетняка О.М., депутата селищної
ради Абрамовича О.О., в якому зазначено,
що в 2009 році було проведено обмір
земельних ділянок домоволодінь
АДРЕСА_1. Зауважень, пропозицій від
користувачів даних земельних ділянок,
не надходило.

Позивач не приватизував займану
земельну ділянку, власником земельної
ділянки, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1 не є і державного акту на право
власності на земельну ділянку не
отримував. Таким чином, на час
пред'явлення позову позивач має право
лише на вільне користування вказаною
земельною ділянкою. Тому посилання
позивача про належність йому земельної
ділянки безпідставні.

Власником земельної ділянки є
Чернігівська селищна рада і саме
остання має право звернення з позовом
до суду.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображають позицію позивача,
висловлену ним у позові і яку він
вважає такою, що є єдино вірною та єдино
можливою.

Суд першої інстанції при вирішенні
цієї справи правильно виходив із
принципу змагальності сторін та
диспозитивності цивільного
судочинства.

Згідно із ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд
розглядає справи на підставі доказів
сторін.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень
(ч. 3 ст. 10 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої
інстанції будь-яких належних,
допустимих та переконливих доказів в
обгрунтування своїх позовних вимог до
відповідача ОСОБА_3 у цій справі,
останні у матеріалах справи відсутні.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про
усунення перешкод йому з боку
відповідача ОСОБА_3 у користуванні
належним йому житловим приміщенням
шляхом знесення паркану відповідача,
що «самовільно побудований на
території будинковолодіння АДРЕСА_2, то
останні є суперечливими та
неконкретними. З одного боку позивач
визнає той факт, що паркан побудований
саме на території будинковолодіння
відповідача. З іншого боку, літня кухня
і гараж позивача не належать до
житлових приміщень. У матеріалах
справі відсутні будь-які належні
правовстановлюючі документи на
зазначені кухню та гараж. Технічний
опис та оцінка службових будівель,
виконаний Пологівським міжміським
бюро технічної інвентаризації, не є
правовстановлюючими документами на
зазначені будівлі і споруди, а лише
відповідною технічною документацією,
яка може слугувати підставою для
оформлення останніх.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про
усунення перешкод йому з боку
відповідача ОСОБА_3 у користуванні
належною йому земельною ділянкою
шляхом знесення паркану відповідача,
що «самовільно побудований на
території будинковолодіння
відповідача - АДРЕСА_2, також є
неконкретними. Крім того, ОСОБА_2 є
неналежним позивачем у цій справі у
частині цих вимог через відсутність у
нього належних правовстановлюючих
документів на будь-яку конкретну
земельну ділянку. Дані із
земельно-кадастрової книги колгоспу
ім. Калініна не належать до останніх,
але можуть слугувати для їх оформлення.

Суд першої інстанції правильно
встановив правовідносини, які склалися
між сторонами по справі, дав їм належну
правову оцінку, а також дослідив надані
сторонами докази і відповідно їх
оцінив. Суд першої інстанції вірно
застосував норми матеріального та
процесуального права та прийняв
рішення, яким спір знайшов своє належне
вирішення.

Крім того, суд першої інстанції при
ухваленні оскаржуємого рішення
правильно вирішив питання про судові
витрати.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

У разі відмови позивачеві ОСОБА_2 у
задоволенні його апеляційної скарги у
цій справі, останній не має права на
компенсацію за рахунок відповідача
ОСОБА_3 документально підтверджених
судових витрат у вигляді судового
збору 121,80 грн., понесених при подачі
зазначеної апеляційної скарги до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду
Запорізької області від 24 грудня 2013
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.