РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11121/14-ц

пр. № 2/759/4236/14

28 листопада 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді
Морозова М.О.

при секретарях
Прохоренко К.М., Захарчук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі-продажу
автомобіля недійсним, витребування
автомобіля, що є спільною сумісною
власністю подружжя,, визнання права
власності на ? частку автомобіля,

в с т
а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
Святошинського районного суду м. Києва,
з врахуванням збільшених позовних
вимог в ході розгляду справи, до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, де просить:

- визнати недійсним з моменту вчинення
договір купівлі-продажу автомобіля
Ореl Оmegа, 2.2 DТІ, 2002 року випуску, кузов №
НОМЕР_1, укладений відповідно до
довідки-рахунку серії ВІА №081607 від
19.11.2013 р.;

- витребувати у ОСОБА_3 автомобіль Ореl
Оmegа, 2.2 DТІ, 2002 року випуску, кузов №
НОМЕР_1, що є спільною сумісною
власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, повернувши
його на користь останніх;

- визнати за нею право власності на ?
частку автомобіля Ореl Оmegа, 2.2 DТІ, 2002
року випуску, кузов № НОМЕР_1.

При цьому, посилається на те, що 11
червня 2005 року між нею, ОСОБА_1, та
відповідачем ОСОБА_2 був укладений
шлюб, який був зареєстрований у відділі
РАГЦ Дарницького РУЮ у м. Києві, актовий
запис №256. Фактично після укладення
шлюбу вона з відповідачем виїхали до
Польщі, де працювали в Посольстві
України в Республіці Польща. 6.08.2008 р.,
перебуваючи на території Республіки
Польща, вони придбали автомобіль Ореl
Оmegа, 2.2 DТІ, 2002 року випуску, кузов №
НОМЕР_1, і в тому ж році вони повернулись
в Україну, де і продовжували спільно
користуватися вказаним автомобілем.
25.03.2010 р. шлюб між ними було розірвано
Відділом реєстрації актів цивільного
стану Святошинського РУЮ у м. Києві,
актовий запис № 243. Після розірвання
шлюбу відповідач продовжував
користуватись автомобілем, оскільки
між ними була домовленість, що він
сплатить їй ? вартості автомобіля. Але,
відповідач відмовляється відшкодувати
їй вартість ? автомобіля, й крім того, в
листопаді 2013 р. без її згоди на підставі
довіреності передав спірний
автомобіль в користування ОСОБА_3. Про
порушення свого права вона довідалася
лише в листопаді 2013 р., в зв'язку з чим
строки позовної давності не є
порушеними та не спливли. Пізніше їй
стало відомо , що спірний автомобіль
відчужений ОСОБА_3 відповідно до
довідки рахунку серії ВІА №081607 від
19.11.2013 р. за ціною 20000 грн., що значно
менше ніж його ринкова варітьсь.
Договір купівлі-проаджу автомобіля,
укладений відповідачами, є таким, що
порушує майнові права третіх осіб,
тобто її прав, бо вона позбулась без її
згоди права власності на майно. Спірний
автомобіль вибув з володіння одного з
законних співвласників, а саме, її, як
позивача, поза її волею.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позовні вимоги своєї
довірительниці підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 не визнав позов
ОСОБА_1, пояснивши, що спірний
автомобіль не був у спільній сумісній
власності подружжя, бо купувався
автомобіль фактично для ОСОБА_3 за
гроші останнього в державі Польща, куди
ОСОБА_3 приїзджав спеціально для цього,
який одразу ж після купівлі автомобіля
і почав його експлуатувати. В 2013 р.
відбулося юридичне переоформлення
автомобіля на ОСОБА_3 Ніякої
попередньої домовленості з позивачем
по справі про виплату ним грошової
компенсації вартості ? частини
автомобіля не було. Позивач по справі
пропустила срок позовної давності
звернення з позовом до суду,
передабений ст. 72 ч.2 СК України.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов
не визнала з тих же підстав, що і її
довіритель.

Відповідач по справі ОСОБА_3 проти
задоволення позову заперечує,
пояснивши, що ОСОБА_1 пропустила строк
позовної давності звернення з позовом
до суду, знаючи ще в 2008 р. про спірний
автомобіль.

Суд вислухавши пояснення представника
позивача, відповідачів, представника
відповідача, з'ясуваши обставни справи,
заслухавши покази свідків, дослідивши
письмові докази по справі, прийшов до
висновку, що позов не підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 11 червня 2005 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений
шлюб, який був зареєстрований Відділом
РАГЦ Дарницького РУЮ в м. Києві, актовий
запис №256. 25.03.2010 р. шлюб між ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 був розірваний Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Святошинського РУЮ у м. Києві, актовий
запис №243. 6.08.2008 р. на території держави
Польща подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2
придбали автомобіль Ореl Оmegа, 2.2 DТІ, 2002
року випуску, кузов № НОМЕР_1. 19.11.2013 р.
було укладено договір купівлі-продажу
автомобіля Ореl Оmegа, 2.2 DТІ, 2002 року
випуску, кузов № НОМЕР_1 відповідно до
довідки-рахунку серії ВІА №081607 від
19.11.2013 р. між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, згідно
якого ОСОБА_3 на оплатній основі став
новим власником вказаного автомобіля
(а.с.4-9, 37).

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктами
права спільної сумісної власності
подружжя можуть бути будь-які речі, за
винятком тих, які виключені з
цивільного обороту.

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України встановлено, що
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Згідно ст. 68 СК України розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу. Розпорядження майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності, після розірвання шлюбу
здійснюється співвласниками виключно
за взаємною згодою, відповідно до
Цивільного кодексу України.

Частина 1 ст. 70 СК України встановлює, що
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як роз'яснено в п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р.
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справі про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ майна
подружжя", спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу, можуть
бути будь-які види майна, за винятком
тих, які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники
майна, що є у спільній сумісній
власності, володіють і користуються
ним спільно, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними. Розпорядження
майном, що є у спільній сумісній
власності, здійснюється за згодою всіх
співвласників. Згода співвласників на
вчинення правочину щодо розпорядження
спільним майном, який підлягає
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, має бути
висловлена письмово і нотаріально
посвідчена. Правочин щодо
розпорядження спільним майном,
вчинений одним із співвласників, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом іншого співвласника у разі
відсутності у співвласника, який
вчинив правочин, необхідних
повноважень.

Згідно ст.321 ЦК України право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно ст. 177 ЦК України, об'єктами
цивільних прав є речі, у тому числі
гроші та цінні папери, інше майно,
майнові права, результати робіт,
послуги результати інтелектуальної,
творчої діяльності, інформація, а також
інші матеріальні і нематеріальні
блага.

Згідно ст. 190 ЦК України майном як
особливим об'єктом вважаються окрема
річ, сукупність речей, а також майнові
права та обов'язки. Майнові права є
неспоживною річчю. Майнові права
визнаються речовими правами.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи вищевикладені обставини та
вказані норми законів, що регулюють
спірні правовідносини, суд вважає, що
спірний автомобіль був придбаний
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, коли вони перебували
у зареєстрованому шлюбі, тому такий
автомобіль слід вважати спільно
нажитим майном подружжя. ОСОБА_3 ніколи
не заявляв в судовому порядку про
переведення на нього прав покупця по
договору купівлі-продажу від 6.08.2008 р.
або про визнання права власності на
автомобіль. І те, що ОСОБА_2 по довідці
рахунку серії ВІА №081608 від 19.11.2013 р. на
відплатній основі продав спірний
автомобіль ОСОБА_3, свідчить про
перебування автомобіля до вказаної
дати у спільній власності колишнього
подружжжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Постійне
користування ОСОБА_3 спірним
автомобілем з початку його придбання у
2008 р., його обслуговування, ремонт не
свідчить про зміну суб'єктного складу
осіб на право власності на автомобіль
до 19.11.2013 р., коли він був проданий
ОСОБА_3 в установленому законом
порядку.

Підтвердженням цих фактів є покази
свідків ОСОБА_2, ОСОБА_6

Між тим, у задоволенні позові необхідно
відмовити у зв'язку пропуском
встановленого законодавсовом строку
позовної давності для звернення до
суду із зазначеним позовом.

Згідно ч.2 ст.72 СК України до вимоги про
поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Згідно ч.1 ст. 256 ЦК України позовна
давність-це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
розірвано 25 березня 2010 р. Про існування
автомобіля ОСОБА_1 знала, починаючи з 2008
р., коли він придбаний на території
держави Польща, де сторони перебували
по роду роботи в Посольстві України.
Ніщо не заважало позивачу по справі
після розірвання шлюбу на протязі
трьох років звернутися до суду з
позовом по предмету спору спільного
майна подружжя, яким є автомобіль.
Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 9.11.2010 р. у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ККУП
«Фінансова компанія «Житло-Інвест» про
визнання стороною у договорі та
внесення змін до договору та за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа ККУП «Фінансова компанія
«Житло-Інвест» про поділ спільного
майна подружжя та внесення змін до
договору було вирішено питання про
поділ спільного майна подружжя у
вигляді фінансування у будівництво
квартири, але ОСОБА_1 не включала у
перелік спірного майна подружжя, що
підлягало поділу, автомобіль, що є її
правом (а.с. 34, 35).

Твердження позивача про існування
домовленосетй між нею та ОСОБА_2 про те,
що останній після розрвання шлюбу
сплатить вартість ? частки автомобіля,
суд оцінює критично, оскільки на
підтвердження викладеного позивачем
чи її представником не надано жодного
доказу. Відповідач ОСОБА_2 заперечує
проти існування такої домовленості з
колишньою дружиною. Тобто, з часу
розірвання шлюбу до дати заявлення
вимог позивача щодо права власності на
спірне майно (автомобіль) минуло більше
трьох років. Відповідачі по справі в
ході розгляду справи заявили про
застосування до спірних правовідносин
строку позовної давності.

Оскільки вимоги ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
автомобіля від 19.11.2013 р. та витребувнаня
у ОСОБА_3 автомобіля залежать від
вирішення по суті позовних вимог про
визнання права власності на ? частину
автомобіля, то вони не підлягають
задоволенню, бо по вимогам про визнання
права власності на ? частину автомобіля
застосовується строк позовної
давності в три роки.

Суд, вирішуючи спір по суті, виходить з
положень ст.ст. 10, 57, 60, 61 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68, 70, 72 СК України, ст.ст.
177, 190, 203, 215, 256, 257, 267, 321, 328, 368, 369 ЦК
України, ст.ст.10, 57, 60, 61, 212, 214, 215 ЦПК
України, суд-

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу автомобіля недійсним,
витребування автомобіля, що є спільною
сумісною власністю подружжя,, визнання
права власності на ? частку автомобіля.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду міста Києва через
районний суд шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя