Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 лютого 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П.
(доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і Панька В.Ф.,

при секретарі: Саварина Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Берегівського районного суду від 07
листопада 2013 р. за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернулася у суд із позовом до
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у травні 2013 р.

Просила на підставі ст. 405 ЦК України
визнати відповідачів такими, що
втратили право на житло в будинку
АДРЕСА_1 та стягнути з них судові
витрати.

На обґрунтування зазначала, що з 2009 р. є
одноособовим власником указаного
житла. Відповідачі (донька та внук)
понад рік як пішли з будинку, участі в
його утриманні не беруть, однак
зареєстровані в ньому. При цьому
постійно проживають за іншою адресою
(АДРЕСА_2).

Рішенням Берегівського районного суду
від 07.11.13 р. позов задоволено частково:
визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням у
будинку АДРЕСА_1; у решті позову
відмовлено; вирішено питання судових
витрат (а.с.93-95).

Апелянт просить скасувати це рішення
та ухвалити нове про відмову в позові
повністю. Доводить про порушення судом
норм матеріального та процесуального
права. Указує, що в будинку АДРЕСА_1
розпочато реконструкцію, у зв'язку з
чим та частина будівлі, в якій вона
проживала з сином, є непридатною для
проживання, а тому вони змушені
проживати в іншому місці - в будинку
АДРЕСА_2. Разом з тим, вона кожного дня
перебувала в будинку за місцем
реєстрації, де проводяться будівельні
роботи.

У письмовому запереченні ОСОБА_3 не
визнала скарги як безпідставної і
просить залишити рішення суду без змін.

У судове засідання сторони не з'явилися
повторно, хоча про час і місце такого
були належно повідомлені.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення - скасуванню із
ухваленням нового по суті позовних
вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_2 тривалий період часу (понад
шість місяців) не проживає у АДРЕСА_1
без поважних причин, а вимога щодо
ОСОБА_4 є безпідставною, оскільки такий
не є членом сім'ї позивачки.

Колегія суддів не погоджується із цим
висновком через недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, та
порушення норм матеріального права.

Так, згідно з положеннями ст. 405 ЦК
України, яка є правовою підставою
позову, члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Тобто, право члена сім'ї власника
будинку, який не є його співвласником,
на користування цим будинком
обумовлено наявністю сімейних
відносин із власником і спільним із ним
проживанням у цьому будинку.

Відповідно до ст. 64 ЖК України до членів
сім'ї наймача належать дружина наймача,
їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Якщо вказані перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач і члени
його сім'ї.

Як видно з матеріалів справи, позивачка
є одноособовим приватним власником
житлового будинку садибного типу
АДРЕСА_1 на підставі рішення
Берегівського районного суду від 29.04.2009
р. (а.с.5). Відповідачі є колишніми
членами сім'ї позивачки та згідно з
будинковою книгою і повідомленням
Берегівського районного відділу ГУ ДМС
України в Закарпатській області № 1627
від 07.06.2013 р. мають зареєстроване місце
проживання у вказаному будинку (а.с.12-13,
22).

Доводи позивачки про відсутність
відповідачів у належному їй будинку
понад один рік без поважних причин
ґрунтуються лише на показаннях
свідків, чого недостатньо. При цьому,
позивачка навіть не зазначила час
(дату), із якого відповідачі не
проживають у її будинку. Інших доказів
(зокрема, довідок міської ради чи
житлово-експлуатаційної контори про
місце фактичного проживання
відповідачів, комісійних актів
обстеження помешкань за місцем
реєстрації і фактичного проживання
відповідачів тощо) немає.

Натомість, відповідачі обґрунтовують
свою тимчасову відсутність у будинку
за місцем реєстрації і факт вимушеного
проживання в іншому місці (АДРЕСА_2)
поважними причинами (проведення ними
ремонту тієї частини житлового будинку
АДРЕСА_1, в якій вони проживали), що по
суті не заперечується самою позивачкою
(технічний запис судового засідання
від 21.10.13 р.) і підтверджується наявними
в справі накладними на ім'я ОСОБА_4,
товарними чеками та квитанціями про
придбання будівельних матеріалів
(а.с.66-70).

Висновок суду першої інстанції про те,
що ОСОБА_2 тривалий період часу не
проживає у АДРЕСА_1 без поважних причин,
що значно перевищує установлений ст. 71
ЖК України шестимісячний строк, є
необґрунтованим із-за неповного
з'ясування обставин справи (зокрема,
конкретного часу та причин відсутності
відповідачки в указаному будинку) і
суперечить принципу диспозитивності,
оскільки правовою підставою позову є
норми цивільного (ст. 405 ЦК), а не
житлового законодавства (ст. 71 або ст. 107
ЖК).

За правилами ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст.
213 ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам ст. 213
ЦПК України, через що підлягає
скасуванню із ухваленням нового про
відмову в позові за недоведеністю.

Керуючись ст. 405 ЦК України, 3, 10, 60, 212, 213,
303 ч.3, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1, п.4, ч.2, 313, 314 ч.2, 316,
317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

2. Рішення Берегівського районного
суду від 07 листопада 2013 р. скасувати.

3. У позові ОСОБА_3 відмовити.

4. Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: