інстанції: Філюк Т.М. Провадження №
22-ц/773/474/14 Категорія: 79 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Подолюка В.А.,

суддів - Шевчук Л.Я., Данилюк В.А.,

при секретарі - Захаровій Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за поданням
державного виконавця Першого відділу
державної виконавчої служби Луцького
міського управління юстиції про
тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві
виїзду за межі України, за апеляційною
скаргою державного виконавця Першого
відділу державної виконавчої служби
Луцького міського управління юстиції
на ухвалу Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 18 грудня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А :

Начальник Першого відділу
державної виконавчої служби Луцького
міського управління юстиції подав
подання про тимчасове обмеження ОСОБА_1
у праві виїзду за межі України з
підстав ухиленням боржника від
виконання судового рішення про
стягнення аліментів.

Ухвалою Луцького міськрайонного
суду від 18 грудня 2013 року відмовлено в
задоволення подання.

На вказану ухвалу суду уповноважений
державний виконавець подав апеляційну
скаргу в якій просив скасувати
оскаржену ухвалу та постановити нову
ухвалу, якою задовольнити подання про
обмеження у праві виїзду за межі
України. Вказує, що боржник має
заборгованість по сплаті аліментів за
виконавчим листом на суму 39177 грн. 33 коп.
Державним виконавцем вжиті всі заходи
для примусового виконання рішення
суду.

Судом встановлено, що на
виконанні у Першому відділі ДВС
Луцького міського управління юстиції
перебуває виконавче провадження від 29
травня 2002 року про стягнення з ОСОБА_1 в
користь ОСОБА_2 аліментів на утримання
дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів
заробітку щомісячно, починаючи з 03
жовтня 2001 року і до досягнення дитиною
повноліття.

Відмовляючи в задоволенні
подання про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України, суд
першої інстанції виходив з того, що за
принципом змагальності старшим
держаним виконавцем не доведено факт
ухилення боржника від виконання
судового рішення.

Апеляційну скаргу слід відхилити
з наступних мотивів.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»,
державний виконавець під час
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника-фізичної особи
за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Ухилення від виконання
зобов'язань, покладених судовим
рішенням, позначає з об'єктивної
сторони такі діяння (дії чи
бездіяльність) особи боржника, які
полягають у навмисному чи іншому
свідомому невиконанні нею зазначених
обов'язків.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК
України, наявність умислу та обставини,
які є предметом посилання суб'єкта
подання про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України, як на
підставу його вимог, підлягають
доведенню.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1
зазначеного вище Кодексу, згадане
подання розглядається судом негайно,
без виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб, за участю
державного виконавця, то саме на
останнього покладається тягар
доказування. Тим паче, що особа,
стосовно обмеження права якої внесено
подання, фактично позбавлена
можливості довести суду, що нею було
вжито усіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Державним виконавцем не було надано в
суд першої інстанції доказів, які
свідчили про те, що боржник ухиляється
від виконання зобов'язань, покладених
на нього судом. До матеріалів справи
було долучено копії постанови про
відкриття виконавчого провадження,
виконавчого листа та
довідку-розрахунок про борг за
аліментами. Проте, не зазначено, які
виконавчі дії по стягненню
заборгованості із ОСОБА_1 були
проведені державним виконавцем, що
загалом жодним чином не може свідчити
про ухилення останнього від виконання
зобов'язання за рішенням суду.

Доводи апеляційної скарги жодним чином
не спростовують висновку суду першої
інстанції про недоведеність факту
умисного невиконання боржником ОСОБА_1
рішення суду про стягнення аліментів,
оскільки апеляційна скарга містить
лише обґрунтування наявності
заборгованості боржника, відсутності в
останнього нерухомого майна та не
перебування на обліку в Пенсійному
фонді України.

За цих обставин, у суду першої
інстанції не було достатніх підстав
для постановлення ухвали про тимчасове
обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі
України.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 314 - 315, 324 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу державного
виконавця Першого відділу державної
виконавчої служби Луцького міського
управління юстиції відхилити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 18 грудня 2013 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :