Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних
справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Іваненко Ю.Г.,
Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до
Міністерства оборони України,
Державного підприємства Міністерства
оборони України «Харківське
управління начальника робіт» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 24 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Міністерства оборони
України (далі - МОУ), Державного
підприємства Міністерства оборони
України «Харківське управління
начальника робіт» (далі - ДП МОУ
«Харківське УНР») про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що з 11 травня 2000 року
по 15 листопада 2013 року він працював
начальником ДП МОУ «Харківське УНР».

10 вересня 2013 року його було звільнено з
роботи в зв'язку з закінченням строку
дії контракту.

Посилаючись на те, що звільнення було
проведено всупереч вимогам трудового
законодавства, оскільки на момент
звільнення він знаходився на
лікуванні, про існування наказу про
звільнення йому стало відомо 15
листопада 2013 року і до цього часу він
продовжував працювати та виконував
обов'язки начальника ДП МОУ
«Харківське УНР», ОСОБА_4, уточнивши
позовні вимоги, просив поновити його на
роботі, стягнути середній заробіток за
час вимушеного прогулу та відшкодувати
завдану моральну шкоду.

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 05 червня 2014
року, позов задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника
ДП МОУ «Харківське УНР». Стягнуто з ДП
МОУ «Харківське УНР» на користь ОСОБА_4
59 999 грн 15 коп. середнього заробітку за
час вимушеного прогулу та 1 000 грн
компенсації завданої моральної шкоди,
а в решті вимог позову відмовлено.
Стягнуто з ДП МОУ «Харківське УНР» в
дохід держави 609 грн 99 коп. судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 24 липня
2014 року рішення місцевого суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5 просить рішення апеляційного
суду скасувати та залишити в силі
рішення місцевого суду, посилаючись на
неправильне застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
ухвалюючи нове рішення про відмову в
позові, апеляційний суд, дійшов
висновку про те, що позивач звернувся
до суду із позовом з пропуском строку
звернення до суду та причини пропуску
цього строку не є поважними, а тому
правових підстав для задоволення
позову немає.

Однак погодитися з таким висновком
суду апеляційної інстанції не можна.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно із вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що наказом
Міністра оборони України від
19 липня 2003 року ОСОБА_4 був призначений
на посаду начальника ДП МОУ
«Харківське УНР».

На підставі вищевказаного наказу, 19
липня 2003 року між МОУ та ОСОБА_4 було
укладено контракт, згідно з умовами
якого він діє по 18 липня 2004 року

Наказом від 10 вересня 2013 року позивача
звільнено з роботи у зв'язку із
закінченням терміну дії контракту та
відповідно до п. 6 Положення про порядок
укладання контракту з керівником
підприємства, що є у державній
власності, при найманні на роботу,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 19 березня 1993 року
№ 203 «Про застосування контрактної
форми трудового договору з керівником
підприємства, що є у державній
власності».

19 вересня 2013 року складено акт про те,
що ОСОБА_4 відмовився ознайомитись з
наказом про його звільнення, а також
отримати копію цього наказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 47 КЗпП України передбачено
обов'язок власника або уповноваженого
ним органу видати працівнику в день
звільнення належно оформлену трудову
книжку і провести з ним розрахунок у
строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи.

Тобто, на відміну від інших трудових
спорів, строк звернення до суду
обчислюється з дня, коли працівник
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, місячний строк
для звернення до суду за вирішенням
спору про звільнення (поновлення на
роботі, зміну дати й формулювання
причин звільнення, оплату вимушеного
прогулу) обчислюється не інакше як з
дня вручення копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової
книжки. Початком перебігу місячного
строку для звернення особи до суду з
позовом про поновлення на роботі слід
вважати день вручення наказу про
звільнення або день видачі трудової
книжки. Обчислення його з дня
оголошення наказу є недопустимим.

Однак апеляційний суд, на порушення
вимог ст. 212 - 214 ЦПК України, скасовуючи
рішення суду першої інстанції на
наведене належної уваги не звернув, не
встановив коли позивачу було вручено
копію наказу про звільнення чи трудову
книжку та не врахував, що перебіг
строку починається саме з дня вручення
цих документів, а не з моменту коли
ОСОБА_4 дізнався про звільнення.

Поряд із цим, не може залишатися в силі
також й рішення суду першої інстанції,
оскільки обставини щодо вручення
позивачу копії наказу про звільнення
чи трудової книжки ним також не були
встановлені, при цьому
не перевірявся наказ про звільнення
позивача від 10 вересня 2013 року на
відповідність законові (п. 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України
№ 9 від 06 листопада 1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів»).

Крім того, вказуючи на незаконність
звільнення ОСОБА_4 в період
тимчасової непрацездатності, місцевий
суд, не врахував того, що норма ч. 3 ст. 40
КЗпП України застосовується лише до
правовідносин щодо розірвання
трудового договору з ініціативи
власника підприємства, установи,
організації або уповноваженого ним
органу (ст. ст. 40, 41 КЗпП України) і не
поширюється на випадки припинення
трудового договору з інших підстав,
зокрема, передбачених п. 8 ст. 36 КЗпП
України.

За таких обставин судові рішення не
можуть вважатись законними і
обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню, а
справа передачі на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 05 червня 2014
року та рішення апеляційного суду
Харківської області від 24 липня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Є.П. Євграфова В.І. Журавель
Ю.Г. Іваненко Т.О. Писана