МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ
СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа №1519/2-309/11
Пр. № 2/521/1908/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року
м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси
в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Бондаренко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Одеської міської ради, Комунального
підприємства «Міське агентство з
приватизації житла», Департаменту
міського господарства Одеської
міської ради, Малиновського РВ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області, третя
особа: Орган опіки та піклування
Малиновської районної адміністрації
Одеської міської ради, про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням та
такими, що не набували право
користування житловим приміщенням,
визнання частково недійсним
розпорядження органу приватизації,
часткове виключення записів з
розпорядження органу приватизації,
визнання частково недійсним свідоцтва
про право власності на житло,
виключення частини формулювання із
свідоцтва про право власності на житло,
зобов'язання внести відповідні зміни
до свідоцтва про право власності на
житло, та зняття з реєстрації,

встановив:

У жовтні 2009р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулися до суду з уточненим та
доповненим в подальшому позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Одеської
міської ради, Комунального
підприємства «Міське агентство з
приватизації житла» (далі - КП «Міське
агентство з приватизації житла»),
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради (далі -
Департамент), Малиновського РВ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області, третя
особа: Орган опіки та піклування
Малиновської районної адміністрації
Одеської міської ради, посилаючись на
те, що 07 травня 2001р. на підставі
розпорядження органу приватизації від
07.05.2001р. №160770 Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради було
видано на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 свідоцтво про право власності
на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_1,
згідно якого співвласники спірної
квартири володіють нею в рівних
частках на праві спільної часткової
власності. Позивачі зазначали, що
розпорядження органу приватизації від
07.05.2001р. №160770 та свідоцтво про право
власності на спірну квартиру було
видано відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 незаконно, оскільки фактично
приватизація спірної квартири була
проведена основним квартиронаймачем
ОСОБА_7 без письмової згоди ОСОБА_4, що
суперечило вимогам закону. Крім того,
згідно довідки ЖЕУ №4 Малиновського
району м.Одеси у спірній квартирі разом
із ОСОБА_7 проживав до своєї смерті лише
її чоловік - ОСОБА_8.

Вказували, що у 1967р. на підставі рішення
виконкому Приморської Ради народних
депутатів трудящих №480 від 31 10.1967р. на
ім'я ОСОБА_8, ОСОБА_7 та їх сина - ОСОБА_29
був виданий ордер №908 серії ПР на
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. У 1970р.
ОСОБА_8 уклав шлюб з ОСОБА_7 та прописав
її у спірній квартирі. У період шлюбу у
подружжя народилась донька ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка не була зареєстрована
в спірній квартирі до отримання
цивільного паспорту.

Позивачі стверджували, що 26.10.1991р.
ОСОБА_8 уклала шлюб із ОСОБА_12, після
чого виїхала їз спірної квартири, не
знявшись при цьому з місця реєстрації,
тобто з квартири АДРЕСА_1, та в
порушення діючого на той час
законодавства не зареєструвалася за
новим місцем проживання, а саме в
квартирі АДРЕСА_2. Від шлюбу у ОСОБА_4
народилась донька - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу з
ОСОБА_12 в 1995р., ОСОБА_4 разом зі своєю
донькою повернулися і знову стали
проживати в спірній квартирі.

З 1997р. ОСОБА_4 стала проживати в
квартирі АДРЕСА_13 разом з
громадянським чоловіком, а ІНФОРМАЦІЯ_7
у неї народилась друга дитина-ОСОБА_6

Зазначали, що в 1998р. ОСОБА_13 продав
квартиру АДРЕСА_2 та придбав квартиру
АДРЕСА_14, яку в 1999р. також продав та
придбав квартиру АДРЕСА_11. В зазначених
квартирах за згодою ОСОБА_13 проживала
ОСОБА_4 разом зі своїми дітьми.

Позивачі вказували на те, що коли
ОСОБА_7 дізналася, що у результаті
приватизації вона не є єдиною
власницею спірної квартири, то
звернулась в органи прокуратури з
метою захисту її прав на квартиру
АДРЕСА_1. На думку позивачів вона була
повністю упевнена, що органи
прокуратуру звернуться до суду із
позовом про скасування рішення органу
приватизації в частині приватизації її
квартири не лише на її ім'я, а й на ім'я
інших осіб. Крім того ОСОБА_7 зверталась
до Малиновської районної Ради
ветеранів війни та праці з проханням
посприяти відновленню її прав на
квартиру АДРЕСА_1 та повернути їй право
власності на всю квартиру.

При житті, а саме 01 серпня 2008р. ОСОБА_7
склала заповіт, яким усе своє майно
заповіла своєму онуку ОСОБА_3, а онучку
ОСОБА_4 позбавила спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_7 померла. У своєму
позові позивачі також зазначали, що
оскільки ОСОБА_7 мала право на
звернення до суду з позовом про
скасування рішення органу
приватизації в частині приватизації її
квартири на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, то вона через заповіт передала
своєму онуку ОСОБА_3 усі права та
обов'язки, які мала за життя. Таким
чином ОСОБА_3 має право на звернення до
суду із вимогами про часткове
скасування рішення органу
приватизації, незаконне рішення якого
вплинуло не тільки на те, що були
порушені права ОСОБА_7, а й призвело до
порушення прав ОСОБА_3 (за заповітом) та
ОСОБА_2, яка за законом мала обов'язкову
частку у спадковому майні, що
залишилося після смерті ОСОБА_7

Позивачі, посилаючись на те, що ОСОБА_4
на момент приватизації квартири
АДРЕСА_1 разом зі своїми дітьми не
проживала за вказаною адресою, та
згідно з нормами діючого законодавства
мала виписатися з місця реєстрації,
оскільки проживала за іншими адресами,
а для здійснення приватизації квартири
ввела орган приватизації в оману,
надавши недостовірні документи,
просили суд винести рішення яким:
визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право
користування квартирою АДРЕСА_1 із
наступним зняттям з реєстрації,

визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що не
набували право користування квартирою
АДРЕСА_1 з моменту народження із
наступним зняттям з реєстрації,
визнати частково недійсним
розпорядження органу приватизації від
07.05.2001р. №160770 в частині передачі в
приватну сумісну часткову власність
частини квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, виключити з
розпорядження органу приватизації від
07.05.2001р. №160770 прізвища ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, визнати частково недійсним
свідоцтво про право власності на житло
від 07.05.2001р., в частині передачі в
приватну сумісну часткову власність
частини квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 в рівних частках,
зареєстроване в реєстровій книзі за
№3-17237, виключити з свідоцтва про право
власності на житло від 07.05.2001р.
формулювання про передачу в приватну
сумісну часткову власність частини
квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 в рівних частках, зареєстроване
в реєстровій книзі за №3-17237,
зобов'язати орган приватизації
Комунальне підприємство «Міське
агентство з приватизації житла» внести
відповідні зміни в розпорядження
органу приватизації від 07.05.2001р. №160770,
та в свідоцтво про право власності на
житло від 07.05.2001р., зареєстроване в
реєстровій книзі за №3-17237.

Позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні
підтримав заявлені позовні вимоги в
повному обсязі та просив суд їх
задовольнити.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник,
діюча за ордером від 05.05.2013р. та витягом
із договору, в судовому засіданні
позовні вимоги підтримали та просили
їх задовольнити (т.4, а.с. 254, 255).

Представник відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 діюча за ордерами та
витягами з договорів, позовні вимоги не
визнала, просила відмовити в їх
задоволені в повному обсязі. Також до
суду були надані письмові заперечення
проти позову (т.2 а.с. 29-32, 45-47, т.3, а.с.
178,179, т.5 а.с.80,81).

Представник КП «Міське агентство з
приватизації житла» у судове засідання
не з'явився, надав до суду заяву, якою
зазначив, що приватизація спірної
квартири була проведена на підставі
належним чином посвідчених документів
у зв'язку з чим є законною, тому просив
суд відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі (т.5 а.с. 87).

Представники Одеської міської ради,
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради, Малиновського
РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області
в судове засіданні не з'явилися, про
дату, час та місце розгляду справи
повідомлялися належним чином, про
причини своєї неявки суд не сповістили.

Представник органу опіки та піклування
Малиновської районної адміністрації
Одеської міської ради, діюча на
підставі довіреності від 14.01.2014р. у
судове засідання не з'явилась, належним
чином про дату, час та місце розгляду
справи повідомлялась (т. 5, а.с.82).

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши доводи сторін та їх
представників, проаналізувавши і
оцінивши надані докази у їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які
виникли між сторонами, регулюються
Законом України «Про приватизацію
державного житлового фонду» від
19.06.1992р., Законом України «Про
власність», Житловим кодексом України,
Законом України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», та Положенням
про порядок передачі квартир (будинків)
у власність громадян, тому при
винесенні рішення суд застосовує норми
матеріального права, якими регулюються
правовідносини, які виникли між
сторонами.

Матеріалами справи встановлено, що у
листопаді 1967р. виконавчим комітетом
Приморської ради депутатів трудящих на
ім'я ОСОБА_8 було видано ордер №908 серії
ПР на право зайняття із сім'єю з трьох
осіб трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (т.1
а.с.91).

Вищевказаний ордер був виданий на:
ОСОБА_8, його дружину - ОСОБА_7 та сина -
ОСОБА_29

Встановлено, що у 1970р. ОСОБА_8 уклав шлюб
з ОСОБА_7 та прописав її у квартиру
АДРЕСА_1.

У період шлюбу у подружжя ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 народилась донька - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.274, т.4 а.с.30), яка з
06.05.1987 була прописана за адресою:
АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою
про склад сім'ї від 06.05.2001р., яку суд
приймає до уваги оскільки належних
доказів того, що вона була видана
незаконно позивачами надано не було (т.1
а.с.132).

З пояснень сторін вбачається, що через
деякий час шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7
був розірваний і вони стали проживати
окремо, але періодично ОСОБА_7
проживала в спірній квартирі.

Судом встановлено, що на час розгляду
справи ОСОБА_7 на праві власності на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 28.02.2008р. належить квартира
АДРЕСА_15, в якій остання зареєстрована
та проживає з 1997р. (т.1 а.с.180-184).

З позовної заяви вбачається, що 26
жовтня 1991р. ОСОБА_4 уклала шлюб із
ОСОБА_12, та виїхала з місця проживання
по АДРЕСА_1, при цьому не знявшись з
реєстрації за даною адресою.

У період шлюбу з ОСОБА_12 у ОСОБА_4
народилась донька - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2,
що підтверджується свідоцтвом про
народження (т.1 а.с.37), яка з 1992р. була
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується довідкою про склад
сім'ї від 06.05.2001р. ( т.1 а.с.132).

31 січня 1995р. шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_4
було розірвано, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу (т. 2
а.с.88).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 разом зі
своєю донькою продовжували проживати
за місцем своєї реєстрації за адресою:
АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_7 у ОСОБА_4 народилась друга
дитина - ОСОБА_6 (т.1 а.с.36), яку у 2000р. було
прописано за місцем реєстрації та
проживання її матері, тобто у спірній
квартирі (т.1 а.с.132).

Отже, з моменту народження діти ОСОБА_4
проживали разом з нею і були
зареєстровані в спірній квартирі,
тобто за місцем реєстрації та
проживання їх матері.

З матеріалів справи вбачається, що 2001р.
відбулася приватизація квартири
АДРЕСА_1, основним наймачем якої була
ОСОБА_7 - мати ОСОБА_2 та бабуся ОСОБА_3

Встановлено, що на час подачі ОСОБА_7
заяви про передачу у приватну спільну
часткову власність спірної квартири,
яку займала вона разом з членами сім'ї
на умовах найму в ній були
зареєстровані та проживали також
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Докази, які б свідчали про протилежне в
матеріалах справи відсутні.

Факт реєстрації ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
на час приватизації в спірній квартирі
також підтверджується листом СГІРФО
Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області від 18.05.2009р., зі змісту
якого вбачається, що ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_6 вважається зареєстрованою
за адресою: АДРЕСА_1 з дати прописки, а
саме з 06.05.1987р., ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_9 вважають
зареєстрованими за цією адресою з
моменту внесення відомостей
паспортистом ЖКС в картку форми «А»
матері, тобто з моменту народження,
формами А, Б, заявою ОСОБА_7 про
передачу у приватну спільну часткову
власність спірної квартири та
довідкою про склад сім'ї, яка була
надана в орган приватизації (т.1 а.с.
130-133, 260-262, 271-274,275, т.4 а.с. 203-205).

Матеріалами справи встановлено, що
приватизація спірної квартири
проводилась на підставі Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» за заявою ОСОБА_7 від
25.04.2001р., яка була написана нею
власноруч та у якій зазначено, що
членами її сім'ї були: ОСОБА_4 (онучка),
ОСОБА_5 (правнучка), ОСОБА_6 (правнучка),
кожна з яких була прописана у квартирі
АДРЕСА_1 задовго до проведення
приватизації (т.1 а.с.130-131).

Крім того, заява про передачу у
приватну спільну часткову власність
спірної квартири була заповнена та
підписана особисто основним
квартиронаймачем ОСОБА_7 та
повнолітніми членами її сім'ї - ОСОБА_4
Оскільки на момент приватизації
спірної квартири діти ОСОБА_4 - ОСОБА_5
та ОСОБА_6 були неповнолітніми, то їх
мати відповідно до діючого
законодавства діяла в їх інтересах.

До заяви на приватизацію житла
відповідно до норм діючого
законодавства ОСОБА_7 була додана
довідка ЖЕО Малиновського району про
склад сім'ї наймача ізольованої
квартири, згідно якої у квартирі
АДРЕСА_1 були прописані: ОСОБА_7 з
06.03.1968р., ОСОБА_4 з 06.05.1987р., ОСОБА_5 з 1992р.
та ОСОБА_6 з 2000р. (т.1 а.с.132).

На підставі заяви ОСОБА_7 07.05.2001р. орган
приватизації видав розпорядження №160770
про передачу квартири АДРЕСА_1 у
приватну спільну часткову власність
ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в рівних
частках (т.1 а.с.129).

07 травня 2001р. Управлінням
житлово-комунального господарства
Виконкому Одеської міської ради
ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 було
видано свідоцтво про право власності
на квартиру АДРЕСА_1, згідно якого
вказана квартира належить їм на праві
приватної спільної часткової
власності в рівних частках. Свідоцтво
видане згідно з розпорядженням від
07.05.2001р. №160770 (т.1 а.с.128).

Право власності ОСОБА_4, ОСОБА_5, та
ОСОБА_6 на частки спірної квартири було
зареєстровано в КП «МБТІ та РОН», що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно (т.1 а.с.270).

Отже, приватизація квартири АДРЕСА_1
була проведена ОСОБА_7 за її згодою та
згодою членів її сім'ї добровільно, на
підставі документів, що самостійно
були подані нею до органу приватизації,
та згідно з нормами діючого
законодавства, а тому є законною.

Доказів того, що відповідачі по справі
примушували ОСОБА_7 звернутися до
органу приватизації із заявою про
приватизацію житла та додати до неї
недостовірні документи у вигляді
довідки про склад сім'ї наймача суду
надано не було.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
докази того, що ОСОБА_7 заперечувала
проти передачі частини спірної
квартири у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, оскільки вона власноруч у своїй
заяві просила передбачити розподіл
долі власності між членами її сім'ї ,
якими на той час були ОСОБА_4, ОСОБА_5, та
ОСОБА_6, в рівних частках.

Статтею 65-1 ЖК України передбачено, що
наймачі жилих приміщень у будинках
державного чи громадського житлового
фонду можуть за згодою всіх
повнолітніх членів сім'ї, які
проживають разом з ними, придбати
займані ними приміщення у власність на
підставах, передбачених чинним
законодавством.

Згідно ст.1 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» приватизація державного
житлового фонду (далі-приватизація) це
відчуження квартир (будинків), житлових
приміщень у гуртожитках, призначених
для проживання сімей та одиноких осіб,
кімнат у квартирах та одноквартирних
будинках, де мешкають два і більше
наймачів, та належних до них
господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв і т.ін.) державного
житлового фонду на користь громадян
України.

Відповідно до частин 1-3 статті 8
вказаного вище Закону в редакції,
чинній на час приватизації спірного
житлового приміщення, приватизація
державного фонду здійснюється
уповноваженими на це органами,
створеними місцевою державною
адміністрацією, та органами місцевого
самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд. Передача займаних квартир
(будинків) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають в
даній квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири.

Таким чином, небажання когось із членів
сім'ї взяти участь у приватизації
квартири позбавляє інших членів сім'ї
на отримання квартири у власність у
порядку, передбаченому Законом України
«Про приватизацію державного
житлового фонду».

Передача квартир (будинків) у власність
громадян здійснюється на підставі
рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не
пізніше місяця з дня одержання заяви
громадянина.

Згідно з частиною 5 статті 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» в наведеній редакції,
передача квартир (будинків) у власність
громадян з доплатою, безоплатно чи з
компенсацією відповідно до ст. 5 цього
Закону оформляється свідоцтвом про
право власності на квартиру (будинок),
яке реєструється в органах
приватизації і не потребує
нотаріального посвідчення.

Пунктом 5 Положення про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян, чинним на час приватизації
передбачалося, що передача займаних
квартир (будинків) здійснюється в
приватну та у спільну часткову
власність за письмовою згодою всіх
повнолітніх (віком від 18 і більше років)
членів сім'ї з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

До членів сім'ї наймача включаються
лише громадяни, які постійно мешкають у
квартирі (будинку) разом з наймачем або
за яким зберігається право на житло.

Відповідно до п.18, 21 зазначеного
Положення громадянин, який виявив
бажання приватизувати займану ним і
членами його сім'ї на умовах найму
квартиру, звертається в орган
приватизації або до створеного ним
підприємства по оформленню документів,
де одержує бланк заяви та необхідну
консультацію. У довідці вказуються
члени сім'ї наймача, які прописані та
мешкають разом з ним, а також тимчасово
відсутні особи, за якими зберігається
право на житло. У довідці вказуються
новонароджені і на них враховується
норма площі, що передається
безкоштовно, незалежно від строку їх
народження та введення в дію Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду.

Таким чином, посилання позивачів на
той факт, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 не
мали права на отримання у власність
частини спірної квартири в порядку
приватизації, оскільки не проживали в
ній, суд не приймає до уваги, оскільки
вказане твердження не відповідає
вимогам вказаного вище Закону.

Суд вважає, що не зважаючи на той факт,
що ОСОБА_4 разом з дітьми періодично
проживала в квартирах свого батька за
різними адресами, які останній
постійно продавав та покупав, за ними
зберігалося право користування
спірної квартирою до передачі її у
власність всім членам сім'ї, які були
зареєстровані в ній.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку ,
передбаченому законом.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи
понад встановлені строки, проводиться
в судовому порядку.

Згідно ст.47 Конституції України ніхто
не може бути примусово позбавлений
житла інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Судом встановлено, що при житті ОСОБА_7
не зверталася до суду з позовом про
визнання ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_6
втратившими права користування
житловою площею спірної квартири, а
тому відповідно до діючого на той час
законодавства данні особи не втрачали
права користування спірною квартирою і
мали права на отримання її у власність
у порядку приватизації.

Таким чином, суд вважає, що оскільки
ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 на час
приватизації спірної квартири у
встановленому законом порядку не
визнавалися такими, що втратили право
користування спірною квартирою, і за
ними зберігалося право на спірну
квартиру, а приватизація квартири
відповідала волі ОСОБА_7 та ОСОБА_4, які
також виявляли таку волю в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
то передача спірної квартири у їх
власність в порядку приватизації
відповідала вимогам закону.

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способом захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути, зокрема
визнання права.

З матеріалів справи вбачається, що з
моменту приватизації квартири АДРЕСА_1
по день своєї смерті ОСОБА_7 також не
зверталась до суду за захистом своїх
прав, а саме з позовом про визнання
приватизації спірної квартири
незаконною.

Дані обставини, свідчать про те, що
ОСОБА_7 не вважала, що її права були
порушенні при передачі спірної
квартири у власність всім членам її
сім'ї, які на той час були зареєстровані
та проживали в спірній квартирі.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що за зверненням позивачів
прокуратура м.Одеси та Малиновська
районна адміністрація Одеської
міської ради неодноразово проводили
перевірки з питань відповідності
передачі спірної квартири у власність
відповідачам в порядку приватизації,
але порушень закону виявлено не було
(т.4 а.с.19,20).

В матеріалах справи знаходяться
письмові пояснення ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21,
ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25,
ОСОБА_26, ОСОБА_27, які вказували на той
факт, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 з 1999р.
постійно проживали в квартирі АДРЕСА_11,
але дані особи не були допитані в
судовому засіданні в якості свідків,
оскільки клопотання про їх допит
позивачі не заявляли (т.2 а.с.58-87).

З довідки №36 від 15.09.2011р. вбачається, що
квартира АДРЕСА_11, в якій як
стверджують позивачі проживали
відповідачі належала на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу від 12.07.1999р. ОСОБА_8,
батьку ОСОБА_4, який в ній проживав
один та був зареєстрований з 1999р. по
день смерті ІНФОРМАЦІЯ_10 Інші особи в
довідці не вказані (т.2 а.с.118, т.3 а.с.114).

Встановлено, що після смерті ОСОБА_8
спадщину прийняли ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в
рівних частках та на їх ім'я були видані
свідоцтва про право власності на
спадкове майно за законом, а саме на
квартиру АДРЕСА_11.

Матеріалами справи встановлено, що всі
квартири, в яких як стверджують
позивачі проживали відповідачі
належали на праві власності ОСОБА_8,
який періодично їх продавав та покупав
нові (т.3 а.с. 103-116).

Суд вважає, що зазначення ОСОБА_4 в
заявах та медичних картках місцем
проживання квартиру АДРЕСА_11, не
свідчить про те, що житло за данною
адресою було її та її дітей місцем
постійного проживання.

Згідно ст.2 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» громадянам
України, а також іноземцям та особам
без громадянства, які на законних
підставах перебувають в Україні,
гарантуються свобода пересування та
вільний вибір місця проживання на її
території, за винятком обмежень, які
встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця
перебування особи або її відсутність
не можуть бути умовою реалізації прав
і свобод, передбачених Конституцією,
законами чи міжнародними договорами
України, або підставою для їх
обмеження.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», існує
визначення місця перебування -
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком менше шести місяців
на рік, та визначення місця проживання
- адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік.

В матеріалах справи відсутні
документи, які б підтверджували той
факт, що відповідачі постійно
проживали за вказанною вище адресою.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2
є донькою ОСОБА_8 та ОСОБА_7, що
підтверджується її заявою про видачу
паспорту, на момент складання якої
ОСОБА_2 власноруч зазначила, що місцем
її реєстрації є: АДРЕСА_11 (т.1 а.с.266).

Батьками позивача ОСОБА_3 є ОСОБА_2 та
ОСОБА_28, що підтверджується його заявою
про видачу паспорту, який
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_11
(том.1 а.с.267).

Таким чином, з матеріалів справи
вбачається, що позивачі ніколи не
проживали і не були зареєстровані в
спірній квартирі, не були членами сім'ї
наймача ОСОБА_7, відповідно до ст.64 ЖК
України, а тому на думку суду не мають
право ставити питання про визнання
відповідачів втратившими права
користування спірною квартирою,
визнання недійсними розпорядження
органа приватизації від 07.05.2001р. та
свідоцтва про право власності на житло
від 07.05.2001р. в частині передачі
відповідачам в приватну власність
частини спірної квартири та внести до
них зміни.

Відповідно до ст.48 ЦК України в
редакції 1963р. недійсною є та угода, що
не відповідає вимогам закону, в тому
числі порушує особисті або майнові
права неповнолітніх дітей.

Згідно ст.57 ЦК України угода, укладена в
наслідок обману, насильства, погрози,
зловмисної угоди представника однієї
сторони з другою стороною, а також
угода, яку громадянин був змушений
укласти на вкрай невигідних для себе
умовах внаслідок збігу тяжких
обставин, може бути визнана недійсною
за позовом потерпілого або за позовом
державної чи громадської організації.

Отже, з вимогами про визнання
недійсними розпорядження органа
приватизації від 07.05.2001р. та свідоцтва
про право власності на житло від
07.05.2001р. в часині передачі відповідачам
в приватну власність частини спірної
квартири та внести до них зміни може
звертатися потерпілий або державна чи
громадська організації.

Встановлено, що 09.11.2005р. між ОСОБА_7 та
ОСОБА_2 було укладено договір
дарування, на підставі якого остання
прийняла від ОСОБА_7 в дар 1/4 частину
квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.229).

16.12.2005р. право власності ОСОБА_2 на 1/4
частину квартири АДРЕСА_1 було
зареєстровано в КП «МБТІ та РОН», що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно (т.1 а.с.231).

Встановлено, що 01.08.2008р. між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 було укладено договір дарування
на підставі якого останній прийняв в
дар від ОСОБА_2 1/4 частину квартири
АДРЕСА_1 (т.1 а.с.234).

26.08.2005р. право власності ОСОБА_3 на 1/4
частину квартири АДРЕСА_1 було
зареєстровано в КП «МБТІ та РОН», що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно (т.1 а.с.233).

Укладені вище зазначені угоди також
підтверджують той факт, що ОСОБА_7
знала, що у результаті приватизації
спірної квартири їй належало на праві
власності тільки 1/4 її частина, а інша
частина належала відповідачам, і даний
факт не оскаржувала, що свідчить про те,
що вона визнавала право власності
відповідачів на частину спірної
квартири.

Встановлено, що при житті, а саме 01
серпня 2008р. ОСОБА_7 склала заповіт, яким
усе своє майно, що на день смерті буде
належати їй, та на що вона за законом
буде мати право заповіла своєму онуку
ОСОБА_3, а онучку ОСОБА_4 позбавила
спадщини (т.1 а.с.85).

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_7 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 від 20.10.2008р. (том.1 а.с.236).

Судом встановлено, що ОСОБА_7 ще при
житті розпорядилася своїм майном,
шляхом укладення угод зі своєю донькою
ОСОБА_2, а тому після її смерті спадщина
не відкривалася у зв'язку з відсутністю
спадкового майна.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_7 на праві
власності належала тільки частина
спірної квартира, якою вона
розпорядилася при житті, а тому вимоги
про визнання за ОСОБА_3 права власності
в порядку спадкування за заповітом на
квартиру АДРЕСА_1, безпідставні.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленим цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Відмова від права
на звернення до суду за захистом є
недійсною.

З огляду на викладене, суд вважає, що
зібрані у справі докази, встановлені
судом фактичні обставини справи та
належна оцінка доказів вказують на
наявність підстав для відмови в
задоволенні позовних вимог, оскільки
вони безпідставні і не ґрунтуються на
законі.

Суд вважає, що позивачі не надали суду
обґрунтованих доказів того, що були
порушенні їх права та права ОСОБА_7 в
результаті передачі спірної квартири у
власність ОСОБА_7 та відповідачам у
порядку приватизації.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує, у
тому числі питання щодо розподілу
між сторонами судових витрат.

На підставі ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено судове
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є
інвалідом 2 групи і відповідно до
Закону України «Про судовій збір» від
сплати судового збору звільнена (т.3
а.с.188).

Керуючись ст.1, п.4 ст.5, п.2 ст.8,ст.12 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» від 19.06.1992р., ст.15
Закону України «Про власність», п.п.5, 18,
20, 21 Положення про порядок передачі
квартир (будинків) у власність
громадян, ст. 9, 64, 71, 72 ЖК України, ст.7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», ст.ст. 10, 11, 60, 209,
212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, Одеської міської ради,
Комунального підприємства «Міське
агентство з приватизації житла»,
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради, Малиновського
РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській
області, третя особа: Орган опіки та
піклування Малиновської районної
адміністрації Одеської міської ради,
про визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням та такими, що не набували
право користування житловим
приміщенням, визнання частково
недійсним розпорядження органу
приватизації, часткове виключення
записів з розпорядження органу
приватизації, визнання частково
недійсним свідоцтва про право
власності на житло, виключення частини
формулювання із свідоцтва про право
власності на житло, зобов'язання внести
відповідні зміни до свідоцтва про
право власності на житло та зняття з
реєстрації - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги в 10-денний строк з дня
проголошення рішення.

Суддя:
О.М. Сегеда

27.02.2014