Справа № 2-1750/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2014 року Солом'янський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді Калініченко
О.Б.

при секретарі
Войцеховській М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
про захист прав споживача та визнання
окремого положення кредитного
договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся з
позовом, в якому просив визнати п.6.1.
Кредитного договору №09-365/07-Ак,
укладеного між позивачем та ВАТ «Банк
«Фінанси та Кредит», недійсним з
моменту укладення та виключити його з
умов Кредитного Договору.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що
21.08.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Банк
«Фінаси та Кредит», правонаступником
якого є відповідач, було укладено
Кредитний Договір №09-365/07-Ак про
надання позивачу кредитних ресурсів в
сумі 69300 дол. США на придбання
автомобіля КАМАЗ 53229 69631, 2007 року
випуску, зі сплатою 11,3% процентів
річних за користування кредитними
коштами.

Однак представник позивача вказує, що
при підписанні цього договору
відповідачем було порушено законні
права позивача, оскільки окремі пункти
договору за своїм змістом суперечать
інтересам та волі позивача, порушують
його права та основний закон -
Конституцію.

Так, п.6.1. Кредитного договору
встановлено, що за порушення строків
(термінів) повернення кредиту та/або
сплати процентів за користування
кредитом, позивач має сплачувати банку
пеню з розрахунку 1% від простроченої
суми за кожний день прострочення. Тобто
за рік, відповідно до методу
нарахування процентів, розмір пені
може складати - 360 %.

Таким чином, представник позивача
вважає, що банк вніс в кредитний
договір умови, які прямо суперечать
законодавству та порушують
конституційні права громадян України.
Більше того, він зробив такі пункти
істотними умовами Договору, тим самим
відкрито нехтуючи Основним Законом
України та конституційними правами
позичальника, як споживача. Як
наслідок, при укладенні Кредитного
договору банк скористався юридичною
необізнаністю позичальника, вніс в
умови договору антиконституційні, а,
отже, недійсні пункти, і тому повинен
нести всю повноту відповідальності за
допущення вищезазначених порушень
діючого законодавства України.

Враховуючи зазначене, представник
позивача, вважаючи, що банком при
укладенні кредитного договору
всупереч нормам ЗУ «Про захист прав
споживачів» порушено права позивача
щодо принципів добросовісності та
справедливості умовами п.6.1
Кредитного договору №09-365/07-Ак від
21.08.2007 року, тому цей пункт на підставі
ст.215 ЦК України підлягає визнанню
недійсним з моменту укладення та
виключенню з умов даного договору.

В судовому засіданні представник
позивача в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав в повному обсязі та
просив їх задовольнити.

Представник ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» в судовому засіданні проти
позову заперечував, вважаючи його
необґрунтованим та зведеним лише до
намагання ухилитися від виконання
зобов'язань за договором, тому в
задоволенні позову просив відмовити.
Крім того, заявив про сплив строку
позовної давності, виходячи з дати
укладення договору, тобто, дня, коли
позивач довідався або міг довідатись
про порушення, на його думку, його
права.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши докази у справи, приходить
до наступного.

За правилами ст.ст.1050,1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа зобов'язується
надати грошові кошти (кредит)
позичальникові у розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. При цьому, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами, то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому.

Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і у встановлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону, а за відсутності таких умов та
вимог - відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу
зобов'язання одна особа (боржник)
зобов'язана вчинити на користь іншої
особи (кредитора) певну дію, як то:
передати майно, виконати роботу,
сплатити гроші тощо або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку

Судом встановлено, 21.08.2007 року між
ОСОБА_1 та ВАТ «Банк «Фінаси та
Кредит»,правонаступником якого є
відповідач було укладено Кредитний
Договір № 09-365/07-Ак. про надання
позивачу кредитних ресурсів в сумі 69300
дол. США на придбання автомобіля КАМАЗ
53229 69631, 2007 року випуску, зі сплатою 10,8%
процентів річних за користування
кредитними коштами та терміном до
19.08.2011 року.

Так, в п.6.1 Кредитного договору сторони
обумовили, що за прострочення
повернення кредитних ресурсів та/або
сплати процентів, позичальник сплачує
банку пню з розрахунку 1% від
простроченої суми за кожен день
прострочення. Зазначена пеня
сплачується у випадку порушення
позичальником строків платежів,
передбачених п.3.2, 3.3., 3.5, 4.3, 4.4., 4.6., 4.7, 4.8
цього Договору, а також будь-яких інших
строків платежів, передбачених цим
Договором. Сплата пені не звільняє
позичальника від зобов'язання сплати
процентів за весь час фактичного
користування Кредитними ресурсами.

Однак представник позивача
посилається на те, що відповідно до
рішення Конституційного суду України
по справі № 1-26/2011 від 10.11. 2011 року - дія
ЗУ «Про захист прав споживачів»
поширюється на правовідносини як при
укладенні так і під час виконання
договору.

Так, відповідно до ч. 1, 2, 9 ст. 18 ЗУ «Про
захист прав споживачів» (визнання
недійсними умов договорів, що
обмежують права споживача) продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо в результаті
застосування умов, що обмежують права
споживача, споживачеві завдано
збитків, вони повинні відшкодовуватися
винною особою в повному обсязі.

Також згідно з п. 5 ч. З ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
несправедливими є, зокрема, умови
договору про встановлення вимоги щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад 50%
вартості продукції) у разі невиконання
ним зобов'язань за договором.

На підставі зазначеного, представник
позивача вказує, що при підписанні
Кредитного договору відповідачем було
порушено законні права позивача,
оскільки окремі пункти договору за
своїм змістом суперечать інтересам та
волі позивача, порушують його права,
захищені ЗУ «Про захист прав
споживачів» та основним законом -
Конституцію, тому вважає, що
невідповідність договору споживчого
кредиту вимогам закону в момент його
укладення тягне за собою недійсність
такого договору до ст. 215 ЦКК України.

Так, відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6
статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Однак щодо доводів представника
позивача на порушення банком при
укладанні договору та вчинення дій, які
порушують права позичальника як
споживача фінансових послуг, то
необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про захист прав
споживачів» споживчий кредит - кошти,
що надаються кредитодавцем (банком або
іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції;
споживач - фізична особа, яка придбаває,
замовляє, використовує або має намір
придбати чи замовити продукцію для
особистих потреб, безпосередньо не
пов'язаних з підприємницькою
діяльністю або виконанням обов'язків
найманого працівника; продукція -
будь-який виріб (товар), робота чи
послуга, що виготовляються,
виконуються чи надаються для
задоволення суспільних потреб.

Згідно з п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав
споживачів» перед укладенням договору
про надання споживчого кредиту
кредитодавець зобов'язаний повідомити
споживача у письмовій формі про
кредитні умови.

Разом з тим, відповідно до ст. 627 ЦК
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагентів та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст. 626 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір
є двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Принцип свободи договору як один із
загальних засад цивільного
законодавства декларується в ст. 3
Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. (ст. 627 Цивільного
кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їхнього змісту або із суті
відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що
свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб, та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
такого договору. Однак під час
укладання договору, визначаючи його
умови, сторони повинні дотримуватись
нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає
можливість укладати не лише ті
договори, які передбачені нормами
чинного цивільного законодавства, а й
ті, які законом не передбачені, але в
такому разі такий договір не повинен
суперечити законодавству. Також
принцип свободи договору полягає в
можливості особи вільно обирати
контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є ті умови, без
погодження яких договір взагалі не
вважається укладеним. Істотні умови
договору визначаються в законі, разом з
тим, ними можуть стати будь-які умови,
на погодженні яких наполягає та чи інша
сторона. Істотні умови договору
відображають природу договору,
відсутність будь-якої з них не дає
змоги сторонам виконати їх обов'язки,
які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, крім
договорів, цивільні права та обов'язки
виникають також з актів цивільного
законодавства.

Відповідно до положення ст. 11 ЗУ «Про
захист прав споживачів», договір про
надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками. До договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист
прав споживачів» споживач має право
протягом чотирнадцяти календарних
днів відкликати свою згоду на
укладення договору про надання
споживчого кредиту без пояснення
причин. Перебіг цього строку
розпочинається з моменту передачі
споживачеві примірника укладеного
договору.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК
України. Тобто, зміст правочину не може
суперечити Цивільного кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасників
правочину має бути вільним і
відповідати його волі.

Відповідно до ст. 217 ЦК України
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Не призводить недійсність окремої
частини правочину до недійсності інших
його частин. Тому законодавець не
встановлює недійсності правочину
через недійсність окремої його
частини, але лише за умови, якщо є
підстави вважати, що правочин міг би
бути вчинений без включення до нього
цієї недійсної частини.

За таких обставин, враховуючи
вищевикладене, сторони у відповідності
до ст.6 ЦК України мали право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами та могли
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд, зокрема визначивши всі умови
кредитного договору, ознайомившись і
погодивши їх, підписавши відповідний
договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Положенням ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинено,
якщо він підписаний сторонами.

Таким чином, при укладені Кредитного
договору позивач своїм підписом під
умовами Кредитного договору, фактично
засвідчив факт письмового
ознайомлення з умовами кредитування,
за якими надавався даний кредит, та
засвідчив свою згоду з викладеними
умовами, що висвітлені у договорі.

Враховуючи вищезазначене, суд вбачає,
що сторони дійшли згоди щодо істотних
умов договору та взяли на себе
зобов'язання щодо виконання
зобов'язань, уклавши 21.08.2007 року
Кредитний договір №09-365/07-Ак.,
відповідно до умов якого позивач
ОСОБА_1 отримав кредит.

Аналізуючи укладений сторонами
кредитний договір, обсяг та зміст прав
і обов'язків сторін, які передбачені
зазначеним договором, умовами
повернення споживчого кредиту,
відсотків за його користування, які є
частиною договору, та також сплати
неустойки у разі прострочення
виконання договірних зобов'язань,
враховуючи, що при підписанні спірного
кредитного договору, позивач погодився
з його умовами, не заперечував проти
надання кредиту на визначених
відповідачем умовах, не скористався
наданим законом правом протягом
чотирнадцяти календарних днів з дня
отримання примірника укладеного
договору відкликати свою згоду на
укладення договору про надання
споживчого кредиту, суд приходить до
висновку, що умови договору не
суперечать загальним засадам
цивільного законодавства, принципу
добросовісності і його наслідком
не є істотний дисбаланс договірних
прав та обов'язків на шкоду позивача,
тому відсутні підстави визнання
спірної умови договору недійсною.

За таких обставин, зібрані у справі
докази у їх сукупності, наведені
сторонами доводи та заперечення щодо
предмету позову, суд вважає, що
відповідач не порушив жодних
договірних зобов'язань перед позивачем
та вимог чинного законодавства
України, а тому правові підстави
позивача, наведені на обґрунтування
позовних вимог, суд вважає
безпідставними та такими, що
суперечать вимогам чинного
законодавства, яке регулює договірні
відносини, що виникли між сторонами у
справі.

Згідно зі ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України
висновки суду не можуть ґрунтуватися
на припущеннях, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Норми ст.ст. 57, 59 ЦПК України
передбачають, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. При цьому обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть бути підтверджені іншими
засобами доказування.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного суду «Про судове рішення у
цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року
передбачено, що відповідно до принципу
безпосередності судового розгляду
рішення може бути обґрунтоване лише
доказами, одержаними у визначеному
законом порядку та дослідженими в тому
судовому засіданні, в якому
ухвалюється рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позивачу
ОСОБА_1 при укладанні кредитного
договору були відомі всі умови
кредитного договору та не існувало
ніяких обставин, які б примусили його
підписати кредитний договір, а тому
викладені ним доводи є надуманими та
необґрунтованими, а позов таким, що
задоволенню не підлягає в повному
обсязі.

Крім того, судом встановлено, що
рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 19.03.2012 року, яке набрало
законної сили 11.07.2012 року за ухвалою
Апеляційного суду м. Києва, за даним
кредитним договором стягнута
заборгованість, в тому числі пені за
несвоєчасне погашення кредиту. З
примусового виконання рішення суду
25.01.2013 року державним виконавцем ВДВС
Солом'янського РУЮ у м. Києві відкрито
виконавче провадження.

Разом з тим, відповідно до змісту норми
ст. 13 ЦК України одним із обов'язків,
яких має дотримуватись особа при
здійсненні цивільних прав, є обов'язок
додержуватись моральних засад
суспільства, який у сукупності з
принципами добросовісності та
розумності спрямований на посилення
правового захисту морально-етичних
засад у цивільному праві.

Виходячи з тлумачення вказаної норми,
цивільне законодавство закріплює
правило про заборону зловживання
правом, під яким слід розуміти не
тільки дії, вчинені особою під час
реалізації свого суб'єктивного права з
винятковим наміром завдати шкоди іншій
особі, а й під час реалізації свого
суб'єктивного права з правомірними
намірами.

З огляду на вищевикладене та
сукупність досліджених судом доказів,
які спростовують доводи позивача, суд
приходиться до висновку, що позовні
вимоги є безпідставними, а тому вважає
за необхідне залишити їх без
задоволення.

Керуючись Кредитним договором
№09-365/07-Ак. від 21.18.2007 року, ст. ст. 509, 526,
527, 524, 530, 533, 626-627, 638, 1050, 1054 ЦК України, ЗУ
«Про захист прав споживачів», ст. ст.3-4,
10-11, 57-60, 88, 146, 209,212-215, 218 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» про захист прав
споживача та визнання окремого
положення кредитного договору
недійсним залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через суд
першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя: