Справа №487/1327/14-ц 17.11.2014 17.11.2014 17.11.2014
Провадження №22-ц/784/3031/14
інстанції: Агєєва Л.І.
Доповідач апеляційної
інстанції: Галущенко О.І.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем
України

17 листопада 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка
О.І.,

суддів: Самчишиної Н.В.

Серебрякової
Т.В.

із секретарем - Харитоновою
І.В.

з участю:

позивача - ОСОБА_3

представників:

відповідача - Саламатіна
О.В.

позивача - ОСОБА_5

третьої особи - Красних О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 10.10. 2014
р. у справі за

позовом

ОСОБА_3 до 1301 Головного
військового представництва замовника
Міністерства Оборони України ( далі -
ГПЗ МО України) про визнання незаконним
наказу про звільнення, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди,

встановила:

05. 02. 2014 р. ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до 1301 Головного
військового представництва
Міністерства Оборони України про
визнання незаконним наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В подальшому ухвалою суду від
07.07.2014 р. до участі у справі у якості
належного відповідача притягнуто
Міністерство оборони України.

Позивач зазначав, що 04.12.2012 р. він
уклав з відповідачем трудовий договір
про роботу на посаді помічника
провідного інженера (ВОС-4612003) 1301
Головного військового представництва
Міністерства Оборони України.

25.11.2013 р. його було письмово
повідомлено про скорочення його посади
з 31.12.2013 р. у зв'язку зі скороченням
штатів.

Наказом ГПЗ МО України № 370 від
30.12. 2013 року його було звільнено з
займаної посади на підставі п. 1 ст. 40
КЗпП України у зв'язку зі скороченням
штатів.

Посилаючись на порушення
відповідачем норм трудового
законодавства при звільненні, позивач
просив скасувати наказ № 370 від 30.12. 2013
р., поновити на попередній посаді,
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу та відшкодувати
моральну шкоду, завдану моральними
стражданнями з приводу порушення
трудових прав у розмірі 3000 грн.

Рішенням Заводського районного
суду м. Миколаєва від 10.10. 2014 р.
постановлено про задоволення позову
частково.

Цим рішенням змінено дату
звільнення ОСОБА_3 та стягнуто на
користь позивача середній заробіток за
час вимушеного прогулу у розмірі 1637
грн. 74 коп.

У поновленні на посаді та у
відшкодуванні моральної шкоди
відмовлено.

Питання про відшкодування
державі судового збору не вирішено.

В апеляційній скарзі позивач
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову у повному обсязі.

На думку апелянта рішення суду є
незаконним, необґрунтованим та
ухваленим з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність та
обгрунтованість рішення в межах
передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія
судів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП
України трудовий договір може бути
укладений на визначений строк,
встановлений за погодженням сторін.
Частиною другою зазначеної статті
передбачено, що строковий трудовий
договір укладається у випадках, коли
трудові відносини не можуть бути
встановлені на невизначений строк з
урахуванням характеру наступної
роботи, або умов її виконання, або
інтересів працівника та в інших
випадках, передбачених законодавчими
актами.

Абзацом 3 п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» судам
роз'яснено що, оскільки згідно з ч. 2 ст.
23 КЗпП трудовий договір на визначений
строк укладається лише у разі, коли
трудові відносини на невизначений
строк не може бути встановлено з
урахуванням характеру роботи або умов
її виконання, або інтересів працівника
(наприклад, його бажання), або в інших
випадках, передбачених законодавчими
актами, укладення трудового договору
на визначений строк при відсутності
зазначених умов є підставою для
визнання його недійсним у частині
визначення строку.

«Характер роботи» в указаному випадку
означає, що робота за своїм характером
являється такою, яка не виконується
постійно (роботи сезонні, а також ті, що
виконуються протягом певного строку,
тощо).

Формулювання «умови
виконуваної роботи» означає, що хоча
робота може бути визначена як постійна,
але в зв'язку з конкретними умовами її
виконання трудові відносини не можуть
бути встановлені на невизначений
строк.

Обов'язок підтвердження обставин,
які роблять неможливим укладення
трудового договору на невизначений
строк, покладається на роботодавця.

Судом першої інстанції
встановлено, що 04.12.2012 р. позивач уклав
з відповідачем трудовий договір про
роботу на посаді помічника провідного
інженера (ВОС-4612003) 1301 Головного
військового представництва
Міністерства Оборони України.

Пунктом 7.1 трудового договору
передбачено, що цей договір діє на
визначений термін - з 4 грудня 2012 року і
до часу настання певної події -
укомплектування військової посади
помічника провідного інженера
військовослужбовцем.

З матеріалів справи вбачається,
що відповідно до спільної директиви
Міністерстві оборони України та
Генерального штабу Збройних сил
України від 22 жовтня 2013 р. № Д-322/1/8дск
відбулися зміни в організації
виробництва і праці, зокрема у 1301 ГВП МО
України скорочувалось 12 посад
військовослужбовців за штатом мирного
часу, одну з яких на той час займав
позивач.

Листом від 22 листопада 2013 р. № 941, з
яким ОСОБА_3 ознайомився 25 листопада 2013
р. (а.с.10), позивача повідомлено про
скорочення його посади з 31 грудня 2013 р.

Наказом № 370 від 30 грудня 2013 року
ОСОБА_3було звільнено з роботи з 30
грудня 2013 року відповідно до п.1 ст.40
КЗпП України, у зв'язку зі скороченням
штатів.

Отже звільнення позивача за п. 1
ст. 40 КЗпП України, було здійснено
відповідачем до закінчення перебігу
строку попередження працівника про
звільнення, передбаченого ст. 49-2 КЗпП
України.

При недодержані строку
попередження працівника про
звільнення, якщо він не підлягає
поновленню на роботі з інших підстав,
суд змінює дату його звільнення,
зарахувавши строк попередження,
протягом якого він працював (абзац 6 п.
19 Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» від 6 листопада 1992
року №9).

Оскільки при звільненні позивача
судом не встановлено підстав для
поновлення його на роботі, але
встановлено, що відповідачем порушено
процедуру, передбачену ст. 49-2 КЗпП
України, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про необхідність
зміни дати звільнення позивача з 30
грудня 2013 р. на 27 січня 2014 р. та
стягнення за цей період середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу.

Доводи позивача про те, що він мав
переважне право на залишення на роботі,
а відповідач повинен був запропонувати
йому іншу посаду, не можуть бути
підставою для визнання наказу про
звільнення незаконним, оскільки на час
скорочення посади позивача в 1301 ГВП МО
України вакантною була лише одна
посада економіста, яку за своїм фахом
позивач не міг обіймати.

Посилання позивача на те, що
оскільки він перебував у трудових
правовідносинах з Міністерством
оборони України, то йому повинні були
запропонувати усі вакантні посади саме
у штаті Міністерства оборони, колегія
суддів вважає безпідставними, оскільки
позивач перебував у трудових
відносинах з 1301 ГПЗ МО України, а
Міністерство оборони України залучено
відповідачем у справі - як юридична
особа, так як 1301 ГПЗ МО України є
відокремленим підрозділом та не має
статусу юридичної особи.

Не можуть бути підставою для
поновлення на роботі й посилання
позивача на те, що після його
звільнення в штатний розпис були
внесені нові посади, які за своїм фахом
міг би обіймати і він, оскільки ці
обставини виходять за межі предмету
спору про поновлення на роботі. Проте,
це не позбавляє позивача захищати свої
права в порядку, передбаченому ст. 42-1
КЗпП України.

В той же час, встановивши
наявність порушення трудового права,
суд безпідставно відмовив у
задоволенні вимог про відшкодування
моральної шкоди.

Зазначене свідчить про
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції в цій частині вимог , що в
силу приписів ч.1 ст. 309 ЦПК України,
тягне його скасування та ухвалення
нового, виходячи з доведеності факту
порушення трудового права та
причинення цим моральних страждань
позивачу.

Розмір компенсації моральної
шкоди на думку колегії суддів, з
урахуванням обставин правопорушення,
глибини та тривалості моральних
страждань, ступеню вини роботодавця та
факту поновлення трудового права, має
складати 200 грн.

Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК
України, підлягає стягненню з
відповідача у доход держави судовий
збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

В іншій частині рішення зміні чи
скасуванню не підлягає, оскільки
ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 10.10. 2014 р. в частині
відмови у відшкодуванні моральної
шкоди скасувати та постановити у цій
частині нове рішення.

Стягнути з Міністерства Оборони
України на користь ОСОБА_3 200 грн.
моральної шкоди та в доход держави 487
грн. 20 коп. судового збору.

У іншій частині рішення місцевого
суду залишити без зміни.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення, але з цього часу на
протязі двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
О.І. Галущенко

Судді
Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова