Лугинський районний суд Житомирської
Справа № 281/223/14-ц
Провадження по справі 2/281/99/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 року
смт. Лугини

Лугинський районний суд Житомирської
області

в складі: головуючого -
судді Бичківської К.Г.

при
секретарі Стужук Н.М.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Лугини

справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Агро
Інвест Лугини" про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою,
зобов"язання виплатити матеріальну та
моральну компенсацію за самоуправне
користування земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із
зазначеним позовом, в якому просив
зобов'язати ТОВ "Агро Інвест Лугини"
звільнити самовільно заняту ділянку
площею 1,9325 га, розташовану за межами
населеного пункту Кремненської
сільської ради, Лугинського району і
належить йому на праві приватної
власності; повернути в тому стані, що
був на момент самовільного захоплення;
відновити та встановити межові знаки
та стягнути на його користь 37359,75 грн.
грошової компенсації втраченого
доходу (упущена вигода) від примусового
невикористання власної земельної
ділянки за період з травня 2012 року по
лютий 2014 року, 20 000 грн. моральної шкоди
і 817,20 грн. понесених судових витрат по
сплаті судового збору.

Зазначені вимоги позивача
обґрунтовуються посиланням на те, що
він являється власником земельної
ділянки, розміром 1,9325 га, яка
відноситься до земель
сільськогосподарського призначення та
за цільовим призначенням підлягає
використанню для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

Земельна ділянка розміщена за межами
населеного пункту на території
Кремненської сільської ради,
Лугинського району.

У травні 2012 року його земельну ділянку
було самовільно зайнято ТОВ "Агро
Інвест Лугини". Вказаним підприємством
було проведено поверхневий обробіток
землі шляхом оранки грунту і посіяно
кукурудзу. При цьому договору оренди
земельної ділянки між ним та ТОВ "Агро
Інвест Лугини" укладено не було, крім
того він попереджав відповідача, що
буде особисто використовувати належну
йому земельну ділянку. В зв'язку з тим,
що відповідач переорав його земельну
ділянку він не зміг засіяти її
зерновими і вартість втраченого доходу
від вимушеного невикористання
земельної ділянки складає 37359.75 грн.

Також відповідач під час обробітку
його земельної ділянки знищив межові
знаки, які ОСОБА_1 просить відновити та
встановити.

Вважає, що такими неправомірними діями
відповідач заподіяв йому також
моральну шкоду.

Позивач в судовому засідання позовні
вимоги підтримав, суду показав, що
спірну земельну ділянку він отримав у
спадщину після смерті матері в травні
2012 року. До цього на цій ділянці він
косив сіно. Після отримання спадщини
він звернувся з заявою до ПП
«Граундплюс» про виготовлення
технічної документації із землеустрою
з метою винесення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості) площею
1,9324 га для ведення
сільськогосподарського виробництва та
встановлення межових знаків. При
самовільному зайнятті його земельної
ділянки відповідач пошкодив зазначені
межові знаки.

Представник відповідача Дем’янчук М.П.
в попередньому судовому засіданні
позовні вимоги визнав частково, суду
пояснив, що вважає доводи позивача
необґрунтованими, а докази
недостатніми. Після попередження
позивача, що він буде використовувати
належну йому ділянку сам, при оранці
поля, на якому розміщена земельна
ділянка позивача, товариство помилково
переорало частину ділянки, так як
межові знаки на ділянці позивача не
були встановлені. На ділянці, яку вони
помилково переорали, росли чагарники.

Заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача та
дослідивши інші докази по справі, суд
вважає, що позов підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Згідно ст.152 Земельного кодексу
України, держава забезпечує громадянам
та юридичним особам рівні умови
захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

На підставі ст. 211 Земельного кодексу
України, відповідач ТОВ "Агро Інвест
Лугини" несе цивільну
відповідальність за порушення
земельного законодавства, а саме: за
самовільне зайняття земельної ділянки
позивача.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач ОСОБА_1 посилався на те, що він
являється власником земельної ділянки,
розміром 1,9324 га, яка відноситься до
земель сільськогосподарського
призначення та за цільовим
призначенням підлягає використанню
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.
Земельна ділянка розміщена за межами
населеного пункту на території
Кремнянської сільської ради.

У травні 2012 року його земельну ділянку
було самовільно зайнято ТОВ "Агро
Інвест Лугини", а саме: вказаним
підприємством було проведено
поверхневий обробіток землі шляхом
оранки і посіяно кукурудзу.

У якості доказів позивачем було надано
копію акту обстеження земельної
ділянки №192/18 від 15.10.2013 року
проведеного державною інспекцією
сільського господарства в
Житомирській області.

Однак, під час складання зазначеного
акту інспекторами сільського
господарства в Житомирській області
Башинським А.Ю. та Бурбою В.І.
зазначено, що станом на 15.10.2013 земельну
ділянку орієнтованою площею 0.76 га, яка
належить на праві власності ОСОБА_1
засіяно кукурудзою ТОВ «»Агроінвест
Лугини».

Враховуючи, що представник відповідача
визнав, що частково самовільно зайняв
земельну ділянку, яка належить
позивачу і цим право позивача було
порушено, то суд приходить до висновку,
що позов в частині звільнення та
повернення самовільно зайнятої
ділянки підлягає частковому
задоволенню.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Так як відповідачем було самовільно
зайнято частину земельної ділянки
позивача, що призвело до того, що
останній неодноразово звертався до
різних інстанцій за відновленням свого
порушеного права, що завдавало йому
душевних страждань, приниження його
честі і гідності, то суд вважає, що
позивачу такими діями відповідач
заподіяв моральну шкоду і вона
підлягає стягненню в розмірі трьох
тисяч гривень.

Згідно Інструкції про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками,
затвердженої наказом Державного
комітету України із земельних ресурсів
№376 від 18.05.2010 року для встановлення
фактичного місцезнаходження та меж
земельної ділянки необхідно винести
земельну ділянку в натурі (на
місцевості).

Перелік документів, який обов'язковий
при виготовлені технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі закріплений п. 2,8 вищевказаної
Інструкції, де в абзаці 10 вказано, що
одним із документів є акт прийомки -
передачі межових знаків на зберігання,
який включається до документації із
землеустрою після виконання робіт із
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) та закріплення
їх межовими знаками додаток 2).

Доводи позивача про те, що на його
земельній ділянці були встановлені
межові знаки нічим не підтверджені.
Позивачем не надано суду, в
підтвердження своїх вимог, жодного
документа із технічної документації із
землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі. Згідно
повідомлення відділу держземагенства
у Лугинському районі Головного
управління держземагенства у
Житомирській області, технічна
документація із землеустрою з метою
винесення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) ОСОБА_1 до архіву
відділу не надходила.

Суд також не може приймати в якості
доказу акт про прийом - передачу
межових знаків, так як він не
відповідає вимогам Інструкції. Крім
того, допитаний в судовому засіданні як
свідок ОСОБА_6 вказав, що він не бачив,
чи встановлювались межові знаки, а акт
підписав на прохання позивача.

Згідно ч.1 ст. 59 ЦПК України, суд не бере
до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом.

Тому суд вважає, що зазначені акти не є
допустимими доказами.

Ч.1 ст.58 ЦПК України встановлено, що
належними є докази, які містять
інформацію про предмет доказування.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа
якій завдано збитки в результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування. Збитками,
зокрема є доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушено ( упущена вигода).

Так, відповідно до приписів статті 22
Цивільного кодексу України збитками є
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки),
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).
Таким чином, у вигляді упущеної вигоди
відшкодовуються тільки ті збитки, які б
могли бути реально отримані.

За вказаних обставин пред'явлення
вимоги про відшкодування неодержаних
доходів (упущеної вигоди) покладає на
кредитора обов'язок довести, що ці
доходи (вигода) не є абстрактними, а
дійсно були б ним отримані в разі
використання вказаної земельної
ділянки.

Позивач повинен довести, що він міг і
повинен був отримати визначені доходи
і тільки неправомірні дії відповідача
стали єдиною і достатньою причиною, яка
позбавила його можливості отримати
прибуток.

Судом встановлено, що вимоги позивача
про стягнення упущеної вигоди
базуються на розрахунку можливого
прибутку у разі використання спірної
земельної ділянки з урахуванням
урожайності кукурудзи по Україні.

Такі розрахунки є теоретичними,
побудовані на можливих очікуваннях
отримання певного доходу та не
підтверджені відповідними
документами, що свідчили б про
конкретний розмір прибутку, який міг би
і повинен був отримати позивач, якщо б
відповідач не здійснював протиправні
дії.

Крім того позивач не заявляв
клопотання про призначення судово -
бухгалтерської експертизи для
установлення розміру неодержаних
доходів, хоч йому роз'яснювались вимоги
ст. 10 ЦПК України, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Не надано доказів в підтвердження того,
що земля після вирощування кукурудзи,
втратила родючі властивості і
необхідно нести додаткові затрати на
вирощування культур при посіві
зернових.

Керуючись, ст.ст. 125, 126,152,212 Земельного
Кодексу України, 22,23,1166,1167, ЦК України,
ст.ст.10, 60,88,209,212- 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ТОВ "Агро Інвест Лугини"
про усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою, зобов"язання
виплатити матеріальну та моральну
компенсацію за самоуправне
користування земельною ділянкою
задовольнити частково.

Зобов'язати ТОВ "Агро Інвест Лугини"
звільнити самовільно зайняту земельну
ділянку площею 0,76 га, розташовану за
межами населеного пункту Кремненської
сільської ради, Лугинського району і
належить на праві приватної власності
ОСОБА_1.

Зобов'язати ТОВ "Агро Інвест Лугини"
повернути ОСОБА_1 самовільно зайняту
земельну ділянку площею 0,76 га,
розташовану за межами населеного
пункту Кремненської сільської ради,
Лугинського району та привести її у
придатний для використання стан.

Стягнути з ТОВ "Агро Інвест Лугини" на
користь ОСОБА_1 три тисячі гривень
моральної шкоди.

Стягнути з ТОВ "Агро Інвест Лугини" на
користь ОСОБА_1 517.20 грн. витрат на
оплату судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

З повним рішенням суду сторони можуть
ознайомитись 02 грудня 2014 року.

Апеляційна скарга до апеляційного суду
Житомирської області на рішення суду
подається через Лугинський районний
суд протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
К. Г. Бичківська