Справа № 752/9915/14-ц
Провадження №: 2/752/4003/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року Голосіївський
районний суд міста Києва в складі
головуючого судді Пасинок В.С., за
участю секретаря Тасенко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-Авто» до
ОСОБА_1, третя особа: приватне
акціонерне товариство «Страхова
компанія «Україна» про відшкодування в
порядку регресу шкоди, завданої
дорожньо-транспортною пригодою,-

в с т а н о в и в:

у грудні 2012 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення
в порядку регресу витрат, понесених в
зв'язку зі сплатою страхового
відшкодування, в сумі 16 976,60 грн. та
судового збору в розмірі 214,60 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що
22 жовтня 2009 року на перехресті вулиць
Харківське шосе - Привокзальна в м.
Києві сталася дорожньо-транспортна
пригода між автомобілями НОМЕР_1 та
«Hyundai» державний номерний знак НОМЕР_2.

Відповідно до постанови Дарницького
районного суду м. Києва від 23 листопада
2009 року винною у скоєнні вказаної ДТП
визнана водій автомобіля НОМЕР_1 -
відповідач ОСОБА_1, дії якої, що
виразились у порушенні вимог п. 13.3 ПДР,
призвели до пошкодження транспортних
засобів.

Транспортний засіб одного з учасників
ДТП, а саме: автомобіль «Hyundai» державний
номерний знак НОМЕР_2, застрахований
ВАТ «УСК «Дженералі Гарант», яке
відповідно до рішення чергових
загальних зборів від 20 квітня 2011 року
змінило найменування на ПАТ «УСК
«Гарант-Авто», за договором
добровільного страхування
автотранспорту, оформленого полісом №
19G-0167387 від 06 серпня 2009 року.

Згідно звіту № 4889 про незалежну оцінку
з визначення вартості матеріального
збитку, завданого власнику колісного
транспортного засобу, складеного
спеціалістом ТОВ «Естімейт» 11
листопада 2009 року, останній складає 17
060,51 грн.

17 грудня 2009 року, керуючись положеннями
законодавства про страхування, умовами
укладеного договору добровільного
страхування автотранспорту, на
підставі заяви страхувальника про
настання страхового випадку,
страхового акту № 93693 від 02 грудня 2009
року, складеного на підставі рахунку №
ПА-16457 від 20 листопада 2009 року ТОВ
«Паритет», страховиком було сплачено
останньому грошові кошти у розмірі 16
696,60 грн. шляхом їх перерахування на
розрахунковий рахунок ТОВ «Паритет».

Також, страховою компанією було
сплачено 280,00 грн. витрат на проведення
авто товарознавчого дослідження на
рахунок ТОВ «Естімейт».

З огляду на викладене, посилаючись на
норми ст. 993 ЦК України, на підставі ст.
1191 ЦК України просив стягнути на
користь ПАТ «УСК «Гарант-Авто» з ОСОБА_1
в порядку регресу відшкодовані збитки
на загальну суму 16 976,60 грн. та судовий
збір в розмірі 214,60 грн.

28 березня 2013 року по справі ухвалене
заочне рішення, яке ухвалою суду від 12
червня 2014 року скасовано та призначено
до розгляду в загальному порядку (а.с.
96-100, 134-135).

Протокольною ухвалою від 30 вересня 2014
року на задоволення клопотання сторони
позивача до участі у справі у якості
третьої особи залучено ПрАТ «СК
«Україна» (а.с. 145).

В судовому засіданні представник
позивача обґрунтування позову та
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі та просив суд задовольнити
позов в повному обсязі.

Представник відповідача проти
заявлених до його довірителя вимог
заперечив з огляду на їх
безпідставність та необґрунтованість
та просив суд відмовити позивачу в
задоволенні його позову.

Суд, заслухавши представників сторін,
які не заперечували проти розгляду
справи за відсутності третьої особи,
дослідивши матеріали справи, встановив
наступне.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про
страхування» від 07 березня 1996 року №
85/96-ВР договір страхування - це письмова
угода між страхувальником і
страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

В судовому засіданні достовірно
встановлено, що 06 серпня 2009 року між ВАТ
«УСК «Дженералі Гарант», яке
відповідно до рішення чергових
загальних зборів від 20 квітня 2011 року
змінило найменування на ПАТ «УСК
«Гарант-Авто», та власником автомобіля
«Hyundai» державний номерний знак НОМЕР_2
був укладений договір добровільного
страхування автотранспорту,
оформлений полісом № 19G-016738 (а.с. 16-17).

22 жовтня 2009 року на перехресті вулиць
Харківське шосе - Привокзальна в м.
Києві сталася дорожньо-транспортна
пригода між автомобілями НОМЕР_1 та
«Hyundai» державний номерний знак НОМЕР_2
(а.с. 13, 14).

Відповідно до постанови Дарницького
районного суду м. Києва від 23 листопада
2009 року винною у скоєнні вказаної ДТП
визнана водій автомобіля НОМЕР_1 -
відповідач ОСОБА_1, дії якої, що
виразились у порушенні вимог п. 13.3 ПДР,
призвели до пошкодження транспортних
засобів (а.с. 15).

Даний випадок був визнаний страховим.

Згідно рахунку-фактури ТОВ «Паритет»
вартість запчастин, необхідних для
ремонту пошкодженого автомобіля «Hyundai»
державний номерний знак НОМЕР_2, склала
16 696,60 грн. (а.с. 10).

Відповідно до звіту № 4889 про незалежну
оцінку з визначення вартості
матеріального збитку, завданого
власнику колісного транспортного
засобу «Hyundai» державний номерний знак
НОМЕР_2, складеного спеціалістом ТОВ
«Естімейт» 11 листопада 2009 року,
останній склав 17 060,51 грн. (а.с. 21-40).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
страхування» від 07 березня 1996 року №
85/96-ВР страхова компанія при настанні
страхового випадку сплачує
страхувальнику страхове
відшкодування.

На виконання зазначеного закону та
умов договору добровільного
страхування автотранспорту,
оформленого полісом № 19G-0167387, згідно
страхового акту № 93693 від 02 грудня 2009
року власнику застрахованого
автомобіля «Hyundai» державний номерний
знак НОМЕР_2 страховиком було прийнято
рішення про здійснення виплати у
зв'язку із настанням страхового
випадку страхового відшкодування в
розмірі 16 696,60 грн. (а.с. 9).

17 грудня 2009 року платіжним дорученням
№ 10722 вказана сума була перерахована на
рахунок ТОВ «Паритет», так само як сума
вартості проведення
автотоварознавчого дослідження в
розмірі 280,00 грн., перерахована
платіжним дорученням № 10271 від 17 грудня
2009 року на рахунок ТОВ «Естімейт» (а.с.
11, 12).

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27
Закону України «Про страхування» від 07
березня 1996 року № 85/96-ВР до страховика,
який виплатив страхове відшкодування
за договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи
відповідальної за завдані збитки.

Згідно зі ст. 1191 ЦК України особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування.

Згідно ст. 998 ЦК України страхова
виплата за договором майнового
страхування і страхування
відповідальності (страхове
відшкодування) не може перевищувати
розміру реальних збитків; інші збитки
вважаються застрахованими, якщо це
встановлено договором.

Крім цього, ст. 9 Закону України «Про
страхування» від 07 березня 1996 року №
85/96-ВР передбачено, що страхове
відшкодування не може перевищувати
розміру прямого збитку, якого зазнав
страхувальник; непрямі збитки
вважаються застрахованими, якщо це
передбачено договором страхування.

Аналіз змісту даних норм та положень
ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України
«Про страхування» дає підстави
вважати, що до страхової компанії
переходить право вимоги регресу в
розмірі страхового відшкодування.

Крім цього, реальними збитками в
розумінні п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України є:
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права.

Розмір витрат, фактично понесених при
проведенні відновлювального ремонту
автомобіля «Hyundai» державний номерний
знак НОМЕР_2, становить 16 696,60 грн.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, суд розглядає справи в
межах заявлених вимог і на підставі
наданих сторонами доказів, сторони
мають рівні права щодо надання доказів,
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідачем не було заявлено
клопотань про призначення експертизи з
приводу визначення розміру
матеріального збитку, завданого
автомобілю «Hyundai» державний номерний
знак НОМЕР_2, тому суд приходить до
висновку про обґрунтованість вимог
позивача щодо розміру сплаченого ним
страхового відшкодування. При цьому
суд не знаходить підстав для
неприйняття до уваги розрахунку ціни
позову, здійсненого позивачем,
оскільки відповідачем, в свою чергу,
знову-таки не надано в розпорядження,
як того вимагає ст. 60 ЦПК України,
доказів на спростування останнього.

Однак, в ході розгляду справи судом
встановлено та не заперечено сторонами
у справі, що автомобіль НОМЕР_1 є
забезпеченим автомобілем ПрАТ «СК
«Україна» відповідно до полісу №
ВС/0790407 обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів строком дії з 09 жовтня 2009 року
до 08 жовтня 2010 року включно (а.с. 118).

Згідно полісу № ВС/0790407 обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів лімітом
відповідальності за шкоду, заподіяну
майну, встановлений у розмірі 25 000,00
грн., франшиза - 0,00 грн. (а.с. 118).

Відносини у сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів регулюються
Конституцією України, Цивільним
кодексом України, Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», Законом України «Про
страхування» та іншими законами
України і нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них.

Так, ст. 3 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV
передбачено, що обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності здійснюється з метою
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та/або майну
потерпілих унаслідок
дорожньо-транспортної пригоди та
захисту майнових інтересів
страхувальників.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» об'єктом обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності є майнові інтереси,
що не суперечать законодавству
України, пов'язані з відшкодуванням
особою, цивільно-правова
відповідальність якої застрахована,
шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну
потерпілих внаслідок експлуатації
забезпеченого транспортного засобу.

Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Пунктом 9.1. ст. 9 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» визначено, що обов'язковий
ліміт відповідальності страховика - це
грошова сума, в межах якої страховик
зобов'язаний провести виплату
страхового, відшкодування відповідно
до умов договору страхування.

Статтею 6 вказаного закону закріплено,
що страховим випадком є подія,
внаслідок якої заподіяна шкода третім
особам під час дорожньо-транспортної
пригоди, яка сталася за участю
забезпеченого транспортного засобу і
внаслідок якої настає цивільно-правова
відповідальність особи,
відповідальність якої застрахована за
договором.

Пункт 3 ст. 988 ЦК України покладає на
страховика обов'язок у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату у строк, встановлений
договором.

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» відповідно до
ст. 21 Закону № 1961-IV «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» на території
України забороняється експлуатація
транспортного засобу без поліса
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону,
зобов'язані застрахувати ризик своєї
цивільної відповідальності, яка може
настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів. У
зв'язку із цим при пред'явленні
позовних вимог про відшкодування такої
шкоди в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
безпосередньо до особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, суд має право виключно в
порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК
України, залучити до участі у справі
страхову організацію (страховика), яка
застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до ст.. 3 Закону №
1961-IV обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється як з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, так і захисту майнових
інтересів страхувальників, враховуючи
положення ст. 1194 ЦК України, питання про
відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування та
виконання чи невиконання нею
передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IV
обов'язку щодо письмового надання
страховику, з яким укладено
відповідний договір (у передбачених
випадках МТСБУ), повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого зразка. У разі
відсутності такої згоди завдана
потерпілому шкода підлягає
відшкодуванню страховиком у межах
передбаченого договором страхування
страхового відшкодування. Наявність
такої згоди у вигляді відповідної
заяви цієї особи та виконання нею
передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IV
обов'язку з'ясовується судом першої
інстанції, у зв'язку з чим до участі у
справі може бути залучений страховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди,
завданої особою, цивільно-правова
відповідальність якої застрахована,
така особа сплачує потерпілому різницю
між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Як встановлено в ході розгляду справи
та не заперечувалось сторонами,
відповідачем, яка категорично
заперечила проти стягнення з нього
суми страхового відшкодування, було
повідомлено третю особу про настання
страхового випадку (а.с. 143). В той же час
з боку позивача не надано доказів щодо
звернення до страхової компанії
відповідача з відповідними вимогами.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку щодо передчасності
пред'явлення вимог позивачем до
відповідача у зазначеному в позові
розмірі через наявність у неї полісу
страхування, яким застрахована
цивільно-правова відповідальність
останньої на момент ДТП у третьої особи
у справі.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна особа повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України у
випадку, коли щодо отримання доказів у
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, є складнощі, суд за їх
клопотанням зобов'язаний витребувати
такі докази.

В ході розгляду справи позивачем
клопотань заявлено не було. Сторона
позивача зазначеними в ст. ст. 27, 137 ЦПК
України правами та порядком
витребування доказів не скористалась
та не витребувала у встановленому
законом порядку доказів, необхідних їй
для обґрунтування своєї позиції.

Враховуючи положення вказаних статей,
суд приходить до висновку про
необхідність відмови у задоволенні
позовних вимог позивача через їх
передчасність.

Питання судових витрат по оплаті
судового збору слід вирішити на
підставі ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 23, 979, 988, 1167, 1187, 1190 ЦК України, ст.
ст. 3, 5, п. 9.3 ст. 9, п. 27.1 ст. 27, п. 27.5 ст. 27, п.
22.3 ст. 22, 35, 36 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV, п. 16
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4,
ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 61, 81, 88, 212- 215, 218 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в:

позов публічного акціонерного
товариства «Українська страхова
компанія «Гарант-Авто» до ОСОБА_1, третя
особа: приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «Україна» про
відшкодування в порядку регресу шкоди,
завданої дорожньо-транспортною
пригодою - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подання через Голосіївський районний
суд м. Києва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
Пасинок В.С.