АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Провадження № 22-ц/774/8411/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Дубіжанська Т. О. Доповідач - Рудь
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду
Дніпропетровськоі області в складі

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Ткаченко І.Ю.,
Повєткіна В.В.

при секретарі: Кравець
Є.С.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
Державного професійно-технічного
навчального закладу
«Дніпропетровський центр
професійно-технічної освіти» на
рішення Красногвардійського районного
суду м.Дніпропетровська від 03 липня 2014
року за позовом ОСОБА_2 до Державного
професійно-технічного навчального
закладу «Дніпропетровський центр
професійно-технічної освіти» про зміну
дати звільнення, витребування трудової
книжки, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася з
позовом, який уточнила у травні 2014 року,
до Державного професійно-технічного
навчального закладу
«Дніпропетровський центр
професійно-технічної освіти» про зміну
дати звільнення, витребування трудової
книжки, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди(а.с.1-3, 55-56).

Позивачка зазначала, що з 09 липня 2010
року працювала педагогом на посаді
майстра виробничого навчання в
Державному професійно-технічному
навчальному закладі
«Дніпропетровський центр професійно -
технічної освіти». Прийнята на посаду
наказом по підприємству від 09 липня 2010
року.

19 серпня 2013 року подала до відділу
кадрів навчального закладу заяву про
звільнення в порядку ст.38 КЗпП України,
у зв'язку із переїздом до іншої
місцевості (м.Кіровоград). Заява
прийнята, проте трудова книжка в день
звільнення не видана.

В період з 20 серпня 2013 року по 15 січня
2014 року неодноразово прибувала з
м.Кіровоград до м.Дніпропетровськ у
відділ кадрів відповідача, намагаючись
отримати трудову книжку, але кожного
разу були незрозумілі відмови.

16 січня 2014 року направила на адресу
відповідача заяву про видачу трудової
книжки протягом трьох робочих днів з
моменту отримання заяви, яку
відповідач отримав 22 січня 2014 року,
однак заяву проігнорував.

27 березня 2014 року на чергову заяву
відповідачем було видану трудову
книжку та довідки про доходи.

Посилаючись на викладені обставини
та вказуючи на факт затримки видачі
трудової книжки, позивачка в позовній
заяві в редакції від 13.05.2014 року
просила: зобов'язати відповідача
змінити дату її звільнення з 19 серпня
2013 року на фактичний день видачі
трудової книжки; зобов'язати
відповідача видати трудову книжку;
стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 12 509 грн. та моральну шкоду у
розмірі 7000 грн.(а.с.55-56).

Рішенням Красногвардійського
районного суду м.Дніпропетровська від
03 липня 2014 року позов задоволено
частково(а.с.115-118). Змінена дата
звільнення ОСОБА_2 з 19.08.2013 року на 27.03.2014
року.

Стягнуто з Державного професійно -
технічного навчального закладу
«Дніпропетровський центр професійно -
технічної освіти» на користь ОСОБА_2
середній заробіток за час вимушеного
прогулу у розмірі 12 509 грн., в рахунок
відшкодування моральної шкоди 500 грн., а
всього 13 009 грн. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено. Вирішено
питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі Державний
професійно-технічний навчальний
заклад «Дніпропетровський центр
професійно-технічної освіти» просить
змінити рішення суду та зменшити суму
компенсації за час вимушеного прогулу
до 9904,08 грн., посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права при визначенні
суми середнього заробітку(а.с.122-124).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

За положеннями ч.1 ст.233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст.47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку.

Статтею ст.235 КЗпП України визначено,
що у разі затримки видачі трудової
книжки з вини власника або
уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Згідно з п.4.1 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої Наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України від 29 липня
1993 року № 58, зазначено, що власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний
видати працівнику його трудову книжку
в день звільнення з внесеним до неї
записом про звільнення. При затримці
видачі трудової книжки з вини власника
або уповноваженого ним органа
працівникові сплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу. Днем звільнення в такому разі
вважається день видачі трудової
книжки. Про новий день звільнення
видається наказ і вноситься запис до
трудової книжки працівника. Раніше
внесений запис про день звільнення
визнається недійсним у порядку,
встановленому пунктом 2.10 цієї
Інструкції.

Пунктом 4.2 Інструкції визначено, що у
разі, якщо працівник відсутній на
роботі в день звільнення, то власник
або уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки. Пересилання трудової
книжки поштою з доставкою на зазначену
адресу допускається тільки за
письмовою згодою працівника.

В п.32 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року,
з послідуючими змінами, «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
роз'яснено, що у випадках стягнення на
користь працівника середнього
заробітку за час затримки видачі
трудової книжки або розрахунку він
визначається за загальними правилами
обчислення середнього заробітку,
виходячи із заробітку за останні два
календарних місяці роботи.

За положеннями п.2,8 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№100(з наступними змінами і
доповненнями), середньомісячна
заробітна плата обчислюється виходячи
за останні 2 календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюється
із середньої заробітної плати за
останні два місяці роботи, провадяться
шляхом множення
середньоденного(годинного) заробітку
на число робочих днів/годин, а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна(годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі(календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів(годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

У разі коли середня місячна
заробітна плата визначена
законодавством як розрахункова
величина для нарахування виплат і
допомоги, вона обчислюється шляхом
множення середньоденної заробітної
плати, розрахованої згідно з абзацом
першим цього пункту, на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді.

По справі встановлено, що згідно
наказу № 125-КС від 09.07.2010 року ОСОБА_2
прийнята на роботу з 09.07.2010 року на
посаду майстра виробничого навчання
Державного професійно-технічного
навчального закладу
«Дніпропетровський центр
професійно-технічної освіти» на
підставі заяви про прийняття на
роботу(а.с.25-26).

19.08.2013 року ОСОБА_2 на ім'я директора
Державного професійно - технічного
навчального закладу
«Дніпропетровський центр професійно -
технічної освіти» подала заяву про
звільнення з посади майстра
виробничого навчання у зв'язку з
переїздом до іншої області у
відповідності з трудовим
законодавством ст.38 КЗпП України. Заява
зареєстрована 19.08.2013 року за
вх.№354(а.с.9).

Наказом №294-КС від 19.08.2013 року ОСОБА_2,
майстра виробничого навчання,
звільнено за власним бажанням згідно
ст.38 КЗпП України 19.08.2013 року (а.с.29).

Судом встановлено, що трудова книжка
з внесеним до неї записом про
звільнення ОСОБА_2 в день її звільнення
не була видана.

Як видно із справи, після звільнення
ОСОБА_2 неодноразово зверталась до
відповідача з питання видачі трудової
книжки, у тому числі усно, в телефонному
режимі, 16.01.2014 року направила на ім'я
директора центру заяву про видачу
трудової книжки протягом трьох робочих
днів з моменту отримання заяви, яку
відповідач отримав 22.01.2014
року(а.с.10-12,33-35).

На повторне звернення із заявою від
27.03.2014 року на ім'я директора центру
щодо видачі трудової книжки, ОСОБА_2
отримала 27.03.2014 року трудову книжку та
наказ про звільнення, про що свідчить
відповідна відмітка в заяві від 27.03.2014
року(а.с.57).

Доказів в розумінні ст.ст.57,58 ЦПК
України, які б свідчили про те, що в день
звільнення ОСОБА_2 відмовилася від
отримання трудової книжки, за період з
19.08.2013 року не зверталася до
відповідача з питання отримання
трудової книжки та що останній
здійснив передбачений законом
обов'язок видати працівнику трудову
книжку в день звільнення та здійснював
відповідні заходи щодо видачі
позивачці трудової книжки в період
після її звільнення до 27 березня 2014
року, матеріали справи не містять.
Таких доказів відповідач не надав, в
той час як відповідно до положень ст.60
ЦПК України саме сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Таким чином, встановивши факт
затримки видачі ОСОБА_2 трудової книжки
з вини відповідача, суд прийшов до
правильного висновку про зобов'язання
останнього змінити дату звільнення
ОСОБА_2 з 19 серпня 2013 року на фактичний
день видачі трудової книжки - 27.03.2014
року, коли вона отримала трудову
книжку(а.с.57), та про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Разом з тим, визначаючи суму
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, суд не взяв до уваги вказані
норми матеріального права, які
регулюють порядок визначення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, та помилково виходив із
розрахунку заробітку за березень -
квітень 2013 року, а не за останні 2
календарні місяці роботи, якими є
червень-липень 2013 року, коли позивачка
працювала та які передують її
звільненню 19 серпня 2013 року.

Так, із довідок Державного
професійно - технічного навчального
закладу «Дніпропетровський центр
професійно - технічної освіти» від
29.08.2014 року №876 та від 14.10.2014 року №1039, що
надані суду апеляційної інстанції,
вбачається, що число робочих днів
ОСОБА_2 відповідно становить: червень -
11 робочих днів - 1024,04 грн.; липень - 10
робочих днів - 769,04 грн.(а.с.125,140-141). Отже,
середньоденний заробіток становить 85,38
грн., а не 101 грн. 69 коп., як визначив суд.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про зміну
рішення суду на підставі п.4 ст.309 ЦПК
України в частині обгрунтування
задоволення позову, а саме відносно
визначення місяців, із заробітку яких
визначається середній заробіток за час
вимушеного прогулу, а саме:
червень-липень 2013 року, які передують
події звільнення, а не березень -
квітень 2013 року, як це визначив суд.

Що стосується періоду вимушеного
прогулу, за який визначається середній
заробіток, що підлягає стягненню з
відповідача, то колегія суддів вважає,
що такий період правильно визначено
судом з 20.08.2013 року по 26.03.2014 року
включно, тобто 153 дні затримки видачі
трудової книжки, а відтак середній
заробіток за цей період становить: 153
дні х 85,38 грн. = 13 063,14 грн.

Однак, з урахуванням меж заявлених
вимог, про що також зазначив суд першої
інстанції, колегія суддів погоджується
з визначеним судом першої інстанції
середнім заробітком за час затримки
видачі трудової книжки у розмірі 12 509
грн.

При цьому суд прийшов до правильного
висновку, що ОСОБА_2 не пропустила строк
на звернення до суду за захистом
порушеного права, оскільки порушення
її права щодо затримки видачі трудової
книжки почалося в день звільнення та
закінчилося у день видачі трудової
книжки, а саме 27.03.2014 року, коли справа
за її позовом знаходилась у
провадженні суду з 11.02.2014 року(а.с.1-3).

Розмір моральної шкоди суд визначив
з урахуванням обставин порушення прав
ОСОБА_2 та у відповідності до положень
ст.237-1 КЗпП України.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що ОСОБА_2 не повідомила при звільненні
нове місце проживання, у зв'язку з чим у
адміністрації навчального закладу
була відсутня можливість направити їй
повідомлення про необхідність
отримати трудову книжку, та що до січня
2014 року остання не зверталась з приводу
отримання трудової книжки, не можуть
бути взяті до уваги, оскільки наявні у
справі докази свідчать про те, що
навчальний заклад володів інформацією
щодо місця реєстрації ОСОБА_2, яке не
змінювалося з часу звільнення.

Доводи про те, що обчислення
кількості днів вимушеного прогулу має
проводитись з 20.08.2013 року по 04.02.2014 року,
коли адміністрація навчального
закладу направила ОСОБА_2 лист про
необхідність отримання трудової
книжки, не можуть бути взяті до уваги,
оскільки і після звернення ОСОБА_2 11
лютого 2014 року до суду з даним позовом,
трудова книжка була видана їй лише 27
березня 2014 року(а.с.57). Висновки суду про
те, що адміністрація навчального
закладу порушила положення ст.47 КЗпП
України щодо обов'язку видати належно
оформлену трудову книжку в день
звільнення та не вчиняла передбачені
законом міри щодо видачі трудової
книжки до 27 березня 2014 року,
відповідачем в ході розгляду справи не
спростовані.

Таким чином, рішення суду про
задоволення позову ОСОБА_2 відповідає
обставинам справи та нормам діючого
законодавства, що регулює встановлені
правовідносини, підстав для скасування
судового рішення не встановлено.

Керуючись ст.ст.303,307,308,309,316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Рішення Красногвардійського
районного суду м.Дніпропетровська від
03 липня 2014 року змінити в частині
обгрунтування задоволення позову, в
іншій частині рішення суду залишити
без змін, а апеляційну скаргу
Державного професійно-технічного
навчального закладу
«Дніпропетровський центр
професійно-технічної освіти»
відхилити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий-

Судді-