АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 547/1144/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3542/14
Головуючий у 1-й інстанції Любицький В.
Доповідач Чічіль В. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Мартєва С.Ю., Хіль Л.М.,

За участю секретаря: Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Семенівського районного суду
Полтавської області від 14 жовтня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Оболонського дошкільного навчального
закладу "Сонечко", за участю третьої
особи - ОСОБА_2, про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом, у якому зазначала, що з
2009 року працювала на посаді помічника
вихователя Оболонського ясел-садка
«Сонечко» в с. Оболонь, Семенівського
р-ну, Полтавської області, та з 6 серпня
2014 року була звільнена з роботи на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за
прогул без поважних причин.

Звільнення вважає незаконним, оскільки
4 серпня 2014 року завідувач ясел-садка
ОСОБА_2 змусила її написати заяву про
звільнення за власним бажанням,
звинувативши позивачку у крадіжці
грошей з приміщення Оболонського
ясел-садка «Сонечко», після чого ОСОБА_1
зверталась до правоохоронних органів
та подавала скаргу на дії завідуючої,
тому була відсутня на роботі 4 та 5
серпня 2014 року з поважних причин.

Просила поновити її на роботі на посаді
помічника вихователя Оболонського
ясел-садка «Сонечко» та стягнути з
відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу та моральну шкоду,
яку ОСОБА_1 оцінює в 5 000,00 грн.

Рішенням Семенівського районного суду
Полтавської області від 14 жовтня 2014
року у позову відмовлено.

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржено ОСОБА_1,
посилаючись на порушення і неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, просить
зазначене рішення суду першої
інстанції скасувати, та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її позовні
вимоги.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, що
ОСОБА_1 з 1 вересня 2009 року працювала на
посаді помічника вихователя
Оболонського ясла-садку «Сонечко» у с.
Оболонь, Семенівського району,
Полтавської області.

Наказом №33 від 6 серпня 2014 року ОСОБА_1
була звільнена з займаної посади з 6
серпня 2014 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України, за прогул без поважних причин.

Місцевим судом встановлено, що
причиною звільнення ОСОБА_1 стала
відсутність останньої на робочому
місці протягом робочого дня 4-5 серпня
2014 року, про що ДНЗ «Сонечко» комісійно
складені відповідні акти.

Обґрунтовуючи підстави, з яких вважає
своє звільнення незаконним, ОСОБА_1
зазначала, що протягом 4-5 серпня 2014 року
дійсно була відсутня на роботі,
оскільки зверталася до Семенівського
РВ УМВС України в Полтавській області з
заявою відносно того, що завідувач
Оболонського ясел-садку «Сонечко»
ОСОБА_2 звинувачує позивачку у крадіжці
грошей ясел-садку, що, на думку
позивачки, слід визнати поважними
причинами її відсутності на робочому
місці.

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий суд виходив з того, що
позивачкою не доведено поважності
причин відсутності на робочому місці
протягом двох робочих днів та не
підтверджено написання нею заяви про
звільнення за власним бажанням
стосовно обставин відкликання якої
посилалась ОСОБА_1, ураховуючи, що
звільнення останньої відбулось за
прогули, а не за власним бажанням.

Колегія суддів вважає такі висновки
місцевого суду вірними з наступних
підстав.

З огляду на вимоги ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до вимог ст.
ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Згідно з ч. 1 ст. 149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення.

4 серпня 2014 року та 5 серпня 2014 року
ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці.

У матеріалах справи відсутні будь-які
заяви ОСОБА_1 про взяття відгулу за
власний рахунок чи надання вихідного
дня у рахунок відпустки, обставина
того, що такої заяви до адміністрації
ясел-садку не подавалося, позивакою не
заперечується.

6 серпня 2014 року відповідачем виконано
вимоги ч. 1 ст. 149 КЗпП України та
відібрано у ОСОБА_1 пояснення щодо
поважності причин її відсутності на
робочому місці (а.с. 8), у яких позивачка
послалася на те, що вимушена була
звертатися до правоохоронного органу
та органу прокуратури, який
знаходиться в іншому населеному
пункті, за фактом незаконного її
звинувачення завідувачем ясел-садка у
крадіжці грошей.

Із роз'яснень, викладених у пункті 15
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 6 листопада 1992 року
вбачається, що розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу
допускається лише за попередньою
згодою профспілкового органу, крім
випадків, передбачених статтями 43 і 43-1
КЗпП України. Звільнення погоджується
з органом профспілки, яка утворена і
діє на підприємстві, і членом якої є
працівник. Відмова профспілкового
органу в згоді на звільнення є
підставою для поновлення працівника на
роботі.

Оскільки позивачка була звільнена без
попереднього належного отримання
згоди профспілкового органу ДНЗ
«Сонечко», місцевий суд у ході розгляду
справи обґрунтовано здійснив запит до
останнього про надання чи відмову у
наданні згоди на звільнення ОСОБА_1

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до протоколу профспілкових
зборів трудового колективу ДНЗ
«Сонечко» від 29 вересня 2014 року №2, було
отримано згоду виборного органу на
звільнення позивачки за п. 4 ст. 40 КЗпП
України (а.с. 109).

Медична довідка від 4 вересня 2014 року,
за відсутності відкритого лікарняного
листа, підтверджує лише звернення
ОСОБА_1 до лікаря, крім того, не містить
часу такого звернення позивачки
(зранку, обідній час, ввечері).

З урахуванням зазначеного, колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого суду щодо недоведеності
позивачкою поважності причин своєї
відсутності на роботі, та вважає, що
звільнення ОСОБА_1 за прогул здійснено
у відповідності до вимог ст. ст. 40 п. 4, 43,
149 ч. 1 КЗпП України, тому підстав для її
поновлення на роботі й стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу не вбачається.

Твердження апелянта, що завідувач ДНЗ
«Сонечко» ОСОБА_3 вимагала її залишити
роботу (прогнала з роботи), не
підтверджується будь-якими доказами,
клопотань про відібрання пояснень у
свідків у судовому засіданні, які б
могли підтвердити зазначені ОСОБА_1 чи
її представником обставини, а надані
письмові пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_5
обґрунтовано відхилені місцевим судом,
з огляду на те, що вони не відповідають
вимогам належності та допустимості
доказів у справі (ст. ст. 58, 59 ЦПК
України).

Посилання апелянта на відсутність
належного погодження звільнення з
профспілковим органом, який не
зареєстрований згідно ст. 20 Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичних та фізичних
осіб-підприємців», колегією суддів не
береться до уваги, ураховуючи, що
діяльність профспілок визначається
положеннями Закону України «Про
професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності», у відповідності до ст. 6
якого громадяни України мають право на
основі вільного волевиявлення без
будь-якого дозволу створювати
профспілки, вступати до них та виходити
з них на умовах і в порядку, визначених
їх статутами, брати участь у роботі
профспілок.

Апелянтом не ставиться під сумнів
легалізація профспілкових зборів
трудового колективу ДНЗ «Сонечко» чи
наявність затвердженого статуту
профспілки (клопотань про витребування
документів по діяльності профспілки не
заявлялось), у свою чергу, у справі
відсутні будь-які докази наявності
іншого профспілкового органу ДНЗ
«Сонечко», який повноважний
погоджувати питання звільнення
працівників.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Семенівського районного суду
Полтавської області від 14 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
В.А. Чічіль

Судді:
С.Ю. Мартєв

Л.М. Хіль

З оригіналом згідно:

суддя
В.А. Чічіль