У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Дербенцевої Т. П.,
Остапчука Д. О.,

Карпенко С. О.,
Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного
підприємства «Альстар» про стягнення
грошових коштів за договором
купівлі-продажу, стягнення вартості
зерна, переданого на схоронність,
збитків та упущеної вигоди, за
зустрічним позовом Приватного
підприємства «Альстар» до ОСОБА_3,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма «Онікс»
про визнання недійсним договору про
заміну кредитора у зобов'язанні, за
касаційною скаргою Приватного
підприємства «Альстар» на рішення
апеляційного суду Одеської області від
10 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом до Приватного
підприємства «Альстар» (далі - ПП
«Альстар), у якому з
урахуванням уточнень просив стягнути з
відповідача на свою користь 323 334 грн
вартості 65 320 кг насіння соняшнику,
грошову інфляцію за період
прострочення платежу у розмірі 107 725 грн
66 коп., 3 % річних від несвоєчасно
повернутих грошей у розмірі 37 290 грн 64
коп., майнові збитки у розмірі 259 017 грн 60
коп., упущену вигоду у розмірі 853 108 грн,
банківський депозит у розмірі 709 502 грн
70 коп.; вартість 215 390 кг зерна IV класу на
суму 473 858 грн, грошову інфляцію за
період прострочення платежу у розмірі
78 672 грн 60 коп., майнові збитки у розмірі
5 тис. грн, упущену вигоду у розмірі 414
тис. грн, банківський депозит у розмірі
475 759 грн 30 коп.; моральну шкоду в
розмірі 15 тис. грн.

Посилався на те, що у листопаді 2007
року ним було продано ПП «Альстар» 65 320
кг насіння соняшнику, проте до цього
часу відповідач не розрахувався за
отриманий соняшник. Також на підставі
договору відступлення права вимоги від
14 жовтня 2009 року, укладеного з
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма «Онікс»
(далі - ТОВ «Агрофірма
«Онікс»), до нього перейшли права
вимоги за договором ТОВ «Агрофірма
«Онікс» з ПП «Альстар» щодо зберігання
215 390 кг зерна IV класу.

У квітні 2013 року ПП «Альстар»
звернулося із зустрічним позовом до
ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма «Онікс», у
якому просило визнати недійсним
договір відступлення-набуття права
вимоги, укладений 14 жовтня 2009 року між
ТОВ «Агрофірма «Онікс» та ОСОБА_3

Посилалось на те, що заміна сторони
у цих зобов'язаннях повинна
проводитись за його згоди, на що воно
такої згоди не давало.

Рішенням Малинівського районного
суду м. Одеси від 11 грудня 2013 року
в задоволенні позову ОСОБА_3 та
зустрічного позову ПП
«Альстар» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 10 вересня 2014 року
рішення Малинівського районного суду
м. Одеси від 11 грудня 2013 року в частині
відмови в задоволенні позову ОСОБА_3
про стягнення вартості зерна,
переданого на зберігання ПП «Альстар»,
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення про задоволення позову.
Стягнуто з ПП «Альстар» на користь
ОСОБА_3 504 012 грн 60 коп. В іншій частині
рішення суду залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ПП
«Альстар», посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, ухвалене у справі рішення
апеляційного суду просить скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 та зустрічного позову ПП
«Альстар», суд першої інстанції
виходив із того, що позивачі не довели
обставин, на які посилались як на
обґрунтування своїх вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_3 про
стягнення вартості зерна, переданого
на зберігання ПП «Альстар», та
ухвалюючи в цій частині нове рішення
про задоволення позову, апеляційний
суд виходив із того, що зерно, яке було
передане на зберігання ПП «Альстар»,
відсутнє, тому на підставі приписів ст.
951 ЦК України зберігач повинен
відшкодувати його вартість станом на
квітень 2014 року.

Проте з такими висновками
апеляційного суду повністю погодитись
не можна з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи підстави позову,
ОСОБА_3 посилався на те, що в листопаді
2007 року між ним та ПП «Альстар» в усній
формі був укладений договір
купівлі-продажу 65 320 кг насіння
соняшнику, проте до цього часу
відповідач не розрахувався за
отриманий соняшник.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 про стягнення вартості 65 320 кг
насіння соняшнику та штрафних санкцій
за невиконання умов вказаного
договору, суд першої інстанції, з
висновками якого в цій частині
погодився і апеляційний суд, виходив із
того, що позивачем не доведено факту
укладання та виконання умов вказаного
договору.

У цій частині та в частині відмови в
задоволенні зустрічного позову ПП
«Альстар» судові рішення ніким не
оскаржуються, тому на предмет
законності та обґрунтованості судом
касаційної інстанції не перевіряються.

Судами встановлено, що 29 жовтня 2007
року ТОВ «Агрофірма «Онікс» передало
на зберігання ПП «Альстар» 215 390 кг
зерна пшениці IV класу (а. с. 63, т.
1).

14 жовтня 2009 року на підставі
договору відступлення-набуття права
вимоги ТОВ «Агрофірма «Онікс»
відступило, а ОСОБА_3 набув право вимоги
на повернення зерна, яке знаходилось на
зберіганні в ПП «Альстар».

За положеннями ст. ст. 936, 937, 977 ЦК
України за договором зберігання одна
сторона (зберігач) зобов'язується
зберігати річ, яка передана їй другою
стороною (поклажодавцем), і повернути
її поклажодавцеві у схоронності.
Договір зберігання між фізичною та
юридичною особою укладається у
письмовій формі. Письмова форма
договору вважається дотриманою, якщо
прийняття речі на зберігання
посвідчене розпискою, квитанцією або
іншим документом, підписаним
зберігачем.

Статтею 949 ЦК України передбачено
обов'язок зберігача повернути
поклажодавцеві річ, яка була передана
на зберігання, або відповідну
кількість речей такого самого роду та
такої самої якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 951 ЦК України
збитки, завдані поклажодавцеві втратою
(нестачею) або пошкодженням речі,
відшкодовуються зберігачем, зокрема, у
разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її
вартості.

Ухвалюючи рішення про стягнення
вартості зерна, апеляційний суд
виходив із того, що зерно, яке було
передане на зберігання ПП «Альстар»,
відсутнє, тому позивач на підставі ст.
951 ЦК України має право вимагати від
зберігача оплати його вартості.

У той же час, на порушення приписів
ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не
звернув уваги на те, що згідно з актом
опису й арешту майна від 11
липня 2014 року, складеного державним
виконавцем ВДВС Роздільнянського
міжрайонного управління юстиції
Цепаком О. Я., накладено арешт
на 215 390 кг зерна пшениці IV класу, яке
знаходиться на складі № 2 ПП «Альстар»
по вул. Садовій, 20 у с. Вакулівка
Роздільнянського району Одеської
області (а. с. 387, т. 2).

Крім того, про наявність пшениці на
зберіганні у ПП «Альстар» зазначено і в
довідці ПП «Альстар» від 22 травня 2014
року № 2/05 та листі Роздільнянського РВ
ГУ МВС України в Одеській області від 27
травня 2014 року № 66/2/4801 (а. с. 311,
315, т. 2).

Проте в рішенні апеляційного суду з
цього приводу відсутні будь-які
висновки, зазначеним доказам суд не дав
належної оцінки.

Належним чином не перевіривши факту
наявності зерна на зберіганні у ПП
«Альстар», апеляційний суд дійшов
передчасного висновку про стягнення
його вартості, оскільки в силу вимог ч. 1
ст. 951 ЦК України таке можливе лише у
разі його відсутності, а за наявності -
позивач вправі ставити питання лише
про повернення його в натурі.

Разом із тим, обґрунтовуючи доводи
касаційної скарги, ПП «Альстар»
посилалось на те, що договір зберігання
пшениці, який було укладено 29
жовтня 2007 року між ТОВ «Агрофірма
«Онікс» та ПП «Альстар», є оплатним, а
ОСОБА_3 не виконана вимога про оплату
вартості наданих послуг зі зберігання
пшениці в сумі 199 899 грн. Саме з цими
обставинами ПП «Альстар» пов'язує
затримку у поверненні пшениці.

У той же час, на порушення приписів
ст. 303 ЦПК України апеляційний суд
зазначених доказів не перевірив.
Будь-які висновки з цього приводу в
рішенні апеляційного суду відсутні.

Порушення судом при розгляді
справи норм процесуального права (ст.
ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для її правильного
вирішення, тому ухвалене рішення
апеляційного суду в частині вирішення
спору про стягнення вартості пшениці
не може вважатись законним і
обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК
України в цій частині підлягає
скасуванню із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ухвалила:

Касаційну скаргу Приватного
підприємства «Альстар» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 10 вересня 2014 року в частині
вирішення спору про стягнення вартості
зерна, переданого на зберігання
Приватному підприємству «Альстар»,
скасувати, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О. П. Касьян

Судді:
Т. П. Дербенцева

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко