СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 19 грудня 2013р. по цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, треті особи: Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у м. Києві, Київська міська
рада, Київська міська державна
адміністрація, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8

про зобов'язання знести самовільно
побудований гараж, усунення перешкод у
користуванні будинком, шляхом знесення
прибудов до частини будинку,

встановила:

у лютому 2011р. позивач звернувся до суду
з позовом про зобов'язання ОСОБА_3
знести за свій рахунок самовільно
збудований гараж під літерою «Е»,
загальною площею 20кв.м., та стягнути на
його користь понесені судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що є власником 1/15
частини домоволодіння АДРЕСА_1, яке
складається з двох жилих будинків,
загальною площею 165,51кв.м., які
розташовані на земельній ділянці,
площею 878кв.м.

Відповідач є власником 1/10 частин
домоволодіння і протягом 2000-2001р.
здійснила самовільне будівництво
гаражу, який на плані земельної ділянки
позначений буквою «Е».

Позивач вважав, що самовільно
збудований гараж підлягає знесенню,
оскільки він, як співвласник, не
надавав згоду на його будівництво.

У липні 2012р. ухвалою суду даний
позов було об'єднано у одне провадження
із позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
майном та встановлення порядку
користування майном.

Звертаючись до суду з даним
позовом, позивач просив зобов'язати
відповідачів знести самовільно
збудовані будівлі під літерою «А2»,
прибудови до частини будинку під
літерою «В», будівель під літерами «М»,
«Н», навіс, сауну.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що самовільно
збудовані відповідачами будівлі
чинять йому перешкоди у користуванні
своєю власністю.

У листопаді 2012р. позивач
доповнив позовні вимоги і просив
зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у
користуванні будинком, шляхом знесення
прибудов до частини будинку під
літерою «Б» - під літерами «б-5», « б-6»,
другий поверх над будівлями «б-3», «б-5»,
«б-6», мансарду над другим поверхом.

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/2524/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Волокітіна Н.Б.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.Рішенням суду від 19 грудня 2013р. у
позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
представник позивача просить рішення
суду скасувати та

-
2 -

ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Апелянт посилається на те, що суд
першої інстанції не звернув уваги на
те, що позивачем були надані докази у
підтвердження здійснення
відповідачами самовільного
будівництва, а також суд безпідставно
не взяв до уваги, що саме відповідачі
ухилилися від надання необхідних для
проведення експертизи документів, що є
підставою для задоволення позовних
вимог.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення позивача та його
представників, третіх осіб ОСОБА_7 і
ОСОБА_6, які підтримали апеляційну
скаргу, пояснення відповідача та
представника відповідачів, які
заперечували проти апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона задоволенню не підлягає
з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачу
належить 1/15, ОСОБА_3 - 1/10, а ОСОБА_4 - 1/20
частин домоволодіння по АДРЕСА_1, яке
складається з двох будинків, які
розташовані на земельній ділянці,
площею 878 кв.м.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з їх безпідставності.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
так як він відповідає обставинам
справи, наданим сторонами доказам та
ґрунтується на нормах матеріального
права.

З тексту позовної заяви та
наданих суду доказів встановлено, що
спірні будівлі та прибудови під
літерами «Е», «А2», «б-5», «б-6», другий
поверх над будівлями «б-3», «б-5», «б-5»,
мансарда над другим поверхом були
побудовані протягом 2000-2001 років.

Дані обставини також
підтверджені планами, які виготовлені
Київським БТІ і містяться в
інвентаризаційній справі Київського
БТІ.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що доводи апелянта про
необхідність застосування до даних
правовідносин норми статті 376 ЦК
України є помилковими, оскільки дана
норма набула чинності з 1 січня 2004р. і не
може застосовуватися до правовідносин,
які виникли раніше відповідно до ст. 5
ЦК України.

Суд першої інстанції правильно
зазначив, що до спірних правовідносин
необхідно застосовувати норми ст. 105 ЦК
УРСР, які не передбачали можливості
знесення самовільно збудованих
будівель за позовом співвласника
будинку.

Крім того, суд першої інстанції
правомірно виходив з того, що
вищезазначені приміщення не є
самочинним будівництвом, оскільки вони
прийняті в експлуатацію, що
підтверджується Дозволом № 200 від 13
липня 2001р. та Дозволом № 19 від 29 січня
2002р. Управління державного
архітектурно-будівельного контролю.

Не погодження апелянта із
зазначеними документами не свідчить
про їх незаконність, оскільки на
підставі зазначених Дозволів спірні
будівлі та прибудови були
зареєстровані Київським БТІ, їх
чинність та законність ніким оспорена
не була, на Дозволі № 200 від 13 липня 2001р.
стоїть підпис позивача, яка замовника,
і позивач не звертався до суду із
позовними вимогами про незаконність
даних документів.

Зазначені приміщення були
прийняті в експлуатацію відповідно до
Положення про порядок приймання в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, яке було затверджено
розпорядженням представника
Президента України у м. Києві від 1
березня 1993р. № 249, яке діяло на момент
виникнення спірних правовідносин.

Доводи апелянта про те, що суд,
призначивши будівельно-технічну
експертизу, проведення якої стало
неможливим у зв'язку із не допуском
відповідачами експертів до спірних
будівель та прибудов, повинен був
задовольнити позовні вимоги, колегія
суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК
України для з'ясування обставин, що
мають значення для справи і потребують
спеціальних знань у галузі науки,
мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд
призначає експертизу за заявою осіб,
які беруть участь у справі.

Задовольнивши клопотання
позивача про призначення судової
будівельно-технічної

- 3 -

експертизи, суд першої інстанції не
звернув увагу на те, що питання, які
просив поставити перед експертами
позивач, не пов'язані з підставами
заявлених ним позовних вимог.

Крім того, відповідачами суду
буди надані документи, які підтвердили
прийняття зазначених будівель та
прибудов в експлуатацію та реєстрацію
даного рішення органом реєстрації
(Київським БТІ), позивачем не були
заявлені позовні вимоги про
незаконність прийняття спірних
будівель та прибудов в експлуатацію,
тому суд не мав правових підстав для
призначення такої експертизи, так як
вона не впливала на вирішення
заявленого позивачем позову,
враховуючи підстави позову.

Безпідставними вважає колегія
суддів і доводи позивача та його
представників про те, що відповідачами
самовільно збудовані прибудови до
частини будинку під літерою «В»,
виходячи з наступного.

Дозволом № 19 від 29 січня 2002р.
прийнято в експлуатацію сарай під
літерою «В», який збільшено на 17%.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 2 серпня 2011р.
встановлено, що саме позивач здійснив
перебудову сараю, який обліковувався
під літерою «В», у житлове приміщення, і
даним рішенням суду саме позивача було
зобов'язано знести будівлю під літерою
«В».

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, відсутні
правові підстави для зобов'язання
відповідачів знести прибудови до
будівлі під літерою «В».

Не може бути підставою для
задоволення позовних вимог і рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 4 березня 2013р., оскільки ним
відмовлено у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 про зміну часток у
спільному домоволодінні, і судовим
рішенням не встановлювалися обставини,
які підтверджують, що спірні будівлі та
прибудови є самочинними.

Порівнюючи плани земельної
ділянки по АДРЕСА_1 (с. 5, 360 та 369
інвентаризаційної справи) встановлено,
що навіс та сауна, а також частково
гараж під літерою «М» та навіс під
літерою «Н» знаходяться на сусідній
земельній ділянці і позивачем не було
доведено, як саме цими господарськими
будівлями порушуються його права
власника на користування своєю
власністю - частиною домоволодіння.

Крім того, навіс збудований
самим позивачем, що він підтвердив у
апеляційному суді, тому відсутні
правові підстави для зобов'язання
відповідачів знести збудований
позивачем навіс.

Судом першої інстанції повно
встановлені обставини справи, оцінені
надані сторонами докази, правильно
застосовані норми матеріального права,
не допущено порушень норм
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення суду, тому
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 відхилити, рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 19 грудня 2013р. залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Судді: