Номер провадження № 22-ц/785/1930/14
Головуючий у першій інстанції Коблова
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

за участю: позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 11 грудня 2013 року за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про усунення перешкод у
здійсненні права власності на частку
житлового будинку, що є об'єктом
спільної частково власності, шляхом
знесення незаконної забудови та
заборони незаконного початого
будівництва на загальній земельній
ділянці,

в с т а
н о в и л а:

08 липня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, який 14 жовтня
2013 року доповнив, обґрунтовуючи вимоги
тим, що йому на праві власності
належить 6/15 частин житлового будинку
АДРЕСА_1 на підставі рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 20 лютого 2008 року. Відповідач ОСОБА_4
є співвласником іншої частини будинку.
З весни 2012 року відповідач без його
згоди, порушуючи його права як
співвласника спільної часткової
власності, та дозволу Інспекції
Державного архітектурно-будівельного
контролю в Одеській області, з
порушенням пожежних та санітарних норм
самочинно впритул до стіни його
будинку веде будівництво
двоповерхового будинку. 11 жовтня 2013
року відповідач без його згоди та
дозвільних документів вирив фундамент
та почав будівництво нового будинку на
загальній земельній ділянці.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 358, 361 ЦК України, позивач ОСОБА_3
остаточно просив суд усунути
перешкоди у здійсненні права власності
на частину будинку шляхом приведення
самочинного будівництва в первісний
стан та заборони початого будівництва
на загальній земельній ділянці (а.с. 4,
38).

Відповідач ОСОБА_4 в судове засіданні
не з'явився.

Рішенням суду першої інстанції у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3
просить рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
задоволення позову, мотивуючи тим, що
суд першої інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права.

В запереченні на апеляційну скаргу
відповідач ОСОБА_4 просить скаргу
відхилити, мотивуючи тим, що йому на
праві власності належить 3/5 частин
житлового будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1 на підставі договору
дарування від 21 липня 2003 року.
Співвласник іншої частини будинку
ОСОБА_3 самочинно реконструював свою
частину будинку й у 2007 році звернувся
до суду з позовом до Одеської міської
ради про визнання права власності на
реконструйований будинок. Перед
початком будівельних робіт у вересні
2012 року він отримав у ОСОБА_3 згоду на
здійснення реконструкції будинку. 10
вересня 2013 року він отримав в
Управлінні архітектури та
містобудування Одеської міської ради
містобудівні умови та обмеження
забудови земельної ділянки № 01-07/422. 02
жовтня 2013 року він отримав Декларацію
про початок виконання будівельних
робіт, яку зареєстровано в Інспекції
ДАБК в Одеській області. Тому він
вважав, що не проводить будівельні
роботи самочинно.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився, про розгляд справи
сповіщений належними чином.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми процесуальними
правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України у даному випадку його неявка в
суд не перешкоджає розглядові справи і
не порушує право на доступ до суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги позивача ОСОБА_3,
його пояснення на апеляцію,
заперечення на апеляційну скаргу
відповідача ОСОБА_4, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга позивача
задоволенню не підлягає, оскільки
рішення постановлено з дотримання норм
матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Статтею ст. 391 ЦК України передбачено,
що власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Згідно ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

Відповідно до частин 4, 5 статті 26 Закону
України "Про регулювання містобудівної
діяльності" від 17 лютого 2011 року № 3038-VI,
який набув чинності 12 березня 2011 року,
право на забудову земельної ділянки
реалізується її власником або
користувачем за умови використання
земельної ділянки відповідно до вимог
містобудівної документації.
Проектування та будівництво
об'єктів здійснюється власниками або
користувачами земельних ділянок у
такому порядку: 1) отримання замовником
або проектувальником вихідних даних; 2)
розроблення проектної документації
та проведення у випадках,
передбачених статтею 31 цього Закону, її
експертизи; 3) затвердження проектної
документації; 4) виконання підготовчих
та будівельних робіт; 5) прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів; 6) реєстрація права власності
на об'єкт містобудування.

У пп. 22, 23, 24 постанови № 6 Пленуму
Вищого спеціалізовано суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ від 30
березня 2012 року "Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про правий
режим самочинного будівництва)"
роз'яснено, що знесення самочинного
будівництва є крайньою мірою і можливе
лише тоді, коли використано усі
передбачені законодавством України
заходи щодо реагування та притягнення
винної особи до відповідальності.

Вимоги відповідного органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування про зобов'язання особи,
яка, маючи дозвіл на будівництво
нерухомого майна, допустила при цьому
істотне відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, чи істотне
порушення будівельних норм і правил,
провести відповідну перебудову можуть
бути заявлені як у разі, коли ці
відхилення були допущені при
будівництві нерухомості, так і
внаслідок перебудови під час її
експлуатації (частина сьома статті 376
ЦК).

Під істотним порушенням будівельних
норм і правил слід розуміти, зокрема,
недодержання архітектурних,
санітарних, екологічних, протипожежних
та інших вимог і правил, а також зміну
окремих конструктивних елементів
житлового будинку, будівлі, споруди, що
впливає на їх міцність і безпечність.

При вирішенні питання про те, чи є
відхилення від проекту істотним і
таким, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
суди повинні в кожному випадку
з'ясовувати, зокрема, наскільки
збудована будівля за розміром
відповідає площі, поверховості,
розміщенню та іншим умовам,
передбаченим проектом; як впливає
допущене порушення з урахуванням
місцевих правил забудови, громадських
і приватних інтересів на планування,
забудову, благоустрій вулиці, на
зручність утримання суміжних ділянок
тощо.

У необхідних випадках для з'ясування
питань, що виникають при розгляді таких
справ і потребують спеціальних знань,
суд за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може призначити відповідну
експертизу згідно з вимогами статті 143
ЦПК.

Відсутність відповідної експертизи у
разі необхідності її проведення може
бути підставою для відмови в позові,
при цьому факт відхилення від проекту
та порушення будівельних норм і правил
має довести особа, яка пред'явила позов
про знесення самочинного будівництва
(частина сьома статті 376 ЦК, частина
перша статті 60 ЦПК).

Знесення нерухомості, збудованої з
істотним відхиленням від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотним
порушенням будівельних норм і правил (у
тому числі за відсутності проекту),
можливе лише за умови, що неможлива
перебудова нерухомості відповідно до
проекту або відповідно до норм і
правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила (здійснює)
будівництво, відмовляється від такої
перебудови.

В інших випадках суд за позовом
відповідного державного органу чи
органу місцевого самоврядування може
на підставі частини сьомої статті 376 ЦК
зобов'язати забудовника здійснити
перебудову житлового будинку, будівлі,
споруди або іншого об'єкта нерухомості,
який побудовано чи будується з
істотними відхиленнями від проекту або
з істотним порушенням основних
будівельних норм і правил, у тому разі,
коли таке будівництво суперечить
суспільним інтересам, порушує права
інших осіб, коли порушення будівельних
норм і правил є істотним, а також є
технічна можливість виконати
перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, суд, незалежно від
поважності причин відмови, за позовом
зазначених органів або особи, права чи
інтереси якої порушено таким
будівництвом, ухвалює рішення про
знесення житлового будинку або іншого
нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови
слід вважати як його заяву про це, так і
його дії чи бездіяльність щодо цього,
вчинені до або після ухвалення рішення
суду про зобов'язання здійснити
перебудову.

Погодження забудовника на перебудову
при розгляді справи про знесення
самочинного будівництва за можливості
перебудови, якщо це підтверджено, є
підставою для відмови в позові лише
тоді, коли рішення суду, яке набрало
законної сили, про зобов'язання
здійснити перебудову не виконано не з
вини забудовника, про що державним
виконавцем складено відповідний акт.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачу ОСОБА_3 на праві власності
належить 6/15 частин житлового будинку
АДРЕСА_1 на підставі рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 20 лютого 2008 року (а.с. 7-12).

Відповідачу ОСОБА_4 на праві власності
належить 3/5 частин вказаного житлового
будинку з надвірними спорудами на
підставі договору дарування від 21
липня 2003 року.

Зазначений будинок розташований на
земельній ділянці площею 850 кв.м., яка
знаходиться у загальному користуванні
сторін у справі.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивач ОСОБА_3 був зобов'язаний
довести в судовому засіданні ті
обставини, на які він посилався як на
підставу своїх вимог, а саме те, що
відповідач ОСОБА_4 проводить
будівельні роботи з істотними
порушеннями будівельних норм і правил
та порушенням його права власності на
частину будинку.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено,
що належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Однак в обґрунтування своїх вимог
позивач ОСОБА_3 не надав суду належних
та допустимих доказів у підтвердження
своїх вимог, а надані ним фотознімки
будівель не доводять ці вимоги (а.с. 14, 15.
16).

З наданих сторонами у справі доказів
вбачається, що позивач ОСОБА_3
реконструював свою частину будинку й
звернувся до суду з позовом до Одеської
міської ради про визнання права
власності на реконструйований будинок.
Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 20 лютого 2008 року за ОСОБА_3
визнано право власності на будинок
АДРЕСА_1 та 03 грудня 2009 року він
зареєстрував право власності у КП
«ОМБТІ та РОН» (а.с. 7, 8-12).

10 вересня 2013 року відповідач ОСОБА_4
отримав в Управлінні архітектури та
містобудування Одеської міської ради
містобудівні умови та обмеження
забудови земельної ділянки № 01-07/422, але
згодом вказані містобудівні умови були
скасовані у зв'язку наданням
відповідачем "недостовірної" згоди
співвласника житлового будинку, що
підтверджується відповіддю Управління
архітектури та містобудування
Одеської міської ради № 01-13/633/0 від 17
січня 2014 року.

02 жовтня 2013 року у Інспекції державного
будівельно-архітектурного контролю в
Одеській області зареєстровано
Декларацію про початок виконання
будівельних робіт, яку видано
відповідачу ОСОБА_4 11 жовтня 2013 року
відповідач почав будівництво нового
будинку.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що позивач ОСОБА_3 не довів в судовому
засіданні те, що відповідач порушує
його право власності на будинок. Тому у
відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України
його вимоги не підлягають захисту
судом.

Доводи позивача ОСОБА_3 в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції є незаконним і
необґрунтованим, оскільки суд
безпідставно не звернув уваги на те, що
відповідач ОСОБА_4 проводить
будівельні роботи з істотними
порушеннями будівельних норм і правил
та порушенням його прав, не приймаються
до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дав належну оцінку наявним у
справі доказам у відповідності до
положень процесуального
законодавства та правильно виходив з
того, що позивач не виконав свого
обов'язку щодо доведення своїх вимог,
тому законних підстав для задоволення
позову не має.

В суді апеляційної інстанції на
виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
позивачу роз'яснювалось, що для
з'ясування обставин щодо проведення
відповідачем будівельних робіт з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил та порушенням його прав
необхідні спеціальні знання у галузі
будівництва, тому у даному випадку
допустимим доказом у підтвердженні
вказаних обставин є, зокрема, висновок
судової будівельно-технічної
експертизи, але позивач не скористався
своїми процесуальними правами.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про
задоволення позову в повному обсязі
немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити,
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 11 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік