АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1026/14
Головуючий 1 - інстанції -
Справа № 2018/588/2012
Доповідач - Кругова С.С.
Категорія - договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого судді -
КРУГОВОЇ С.С.

суддів колегії -
ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.

-
ХОРОШЕВСЬКОГО О.М.

при секретарях -
Пуль С.І., Прудніковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Київського районного
суду міста Харкова від 11 грудня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4,
ОСОБА_6, 3-я особа ОСОБА_7 про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою,-

в с т
а н о в и л а :

У 2007 році позивач звернувся з
вказаним позовом, в якому просив
відновити йому порушене право
користування земельною ділянкою,
розташованою за адресою: АДРЕСА_1,
шляхом встановлення твердих меж
відповідно законної документації,
відновити межові знаки на попереднє
місце, оскільки вони були незаконно
перенесені.

В уточненому позові 28.02.12 року,
позивач просив відновити йому порушене
право користування земельною ділянкою
площею 20,25 кв.м. по АДРЕСА_1, зобов'язати
відповідачів усунути перешкоди у
користуванні його земельною ділянкою
шляхом знесення самовільно
встановленого паркана, встановити межу
між земельними ділянками у
відповідності з технічною
документацією і положеннями, що
існували раніше. Доповнюючи позовні
вимоги 19.12.12 року позивач просив
стягнути з відповідачів солідарно
понесені ним судові витрати у сумі 7985,90
грн.

Рішенням Київського районного
суду міста Харкова від 11 грудня 2013 року
позов задоволено частково, а саме:
поновлено право ОСОБА_5 на користування
земельною ділянкою площею 20,25 кв.м. по
АДРЕСА_1; зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_6
усунути перешкоди у користуванні його
земельною ділянкою шляхом зносу
встановленої огорожі між земельними
ділянками по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2;
встановити межу між земельними
ділянками згідно з технічною
документацією і з існуючим раніше
розташуванням; стягнути солідарно з
ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5
понесені витрати у сумі 7068,52 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, відповідач ОСОБА_4 звернувся
з апеляційною скаргою, в якій просить
його скасувати, прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити
повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення ухвалено із порушенням норм
матеріального та процесуального права,
воно не відповідає дійсним обставинам
справи, є незаконним та підлягає
скасуванню.

Вказує, що відповідачі з позивачем є
сусідами проживають в житлових
будинках АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 відповідно.

Звертає увагу на те, що відповідно до
п.1.1 договору купівлі-продажу від 03.06.2005
р. ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_8 48/100 частки
житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідно
до п. 1.2 вказаного договору на земельній
ділянці площею 1026 кв.м. розташовано
вказаний житловий будинок з
прибудовами - літ. «А-1», дерев'яний,
обкладений цеглою, житлова площа, якого
94, 4 кв.м., а також надвірні споруди:
сараї - літ, «Б», «Е», «К», льохи-літ. «Л»,
«М», гараж-літ. «Д», вбиральні-літ. «Г»,
«З», душ-літ.«Ж»: альтанка-літ. «В»,
споруди-№1-5. Рішення про приватизацію
вказаної земельної ділянки
уповноваженим органом не приймалося.
Таким чином, позивач ОСОБА_5 права
власності і право користування
земельною ділянкою не набув.

Зазначає, що відповідно до рішення
Київського районного суду м. Харкова
від 26.02.2007 року право власності на 24/100
частини домоволодіння АДРЕСА_1
відійшло до колишньої дружини позивача
ОСОБА_9 як частина спільного майна
подружжя. Таким чином, станом на 26.02.2007
року ОСОБА_5 належало на праві
приватної власності 24/100 частини
домоволодіння АДРЕСА_1 за вказаною
адресою.

Лише відповідно до договору
купівлі-продажу частки житлового
будинку від 01 грудня 2011 року ОСОБА_5
придбав у ОСОБА_10 24/100 частки житлового
будинку з надвірними побудовами, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. При
цьому кадастровий номер на земельну
ділянку не отримувався для відчуження
вказаної частки.

Апелянт вказує, що відповідно до п.1.1
вказаного договору вказано, що згідно з
довідкою №489/11 про кількісні
характеристики земельної ділянки,
розподілення земель між власниками і
користувачами (за даними форми 6-зем),
виданої 28 жовтня 2011 року Управлінням
Держкомзему у м. Харкові, інформація
щодо зареєстрованих державних актів на
право власності на землю громадян,
державних актів на право власності на
землю юридичних осіб, договорів оренди
землі, державних актів на право
постійного користування та договорів
на право тимчасового користування на
земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 в
Управлінні Держкомзему у м. Харкові,
відсутня. Не надав таких документів і
позивач. 52/100 частки домоволодіння
належать на праві приватної власності
ОСОБА_7 і проти цього факту позивач не
заперечує. Все це дає підстави
вказувати, що 24/100 ОСОБА_5 набув 26.02.2007
року, а також на інші 24/100 позивач ОСОБА_5
набув лише 01.12.2011 р. Таким чином, у 2007
році не могли порушуватися права
позивача ОСОБА_5, оскільки прав у нього
не було. Також у позовній заяві позивач
вказує і не заперечує факту, що розділ
земельної ділянки та встановлення
порядку користування земельною
ділянкою, що знаходиться за адресою м
Харків АДРЕСА_1 між ОСОБА_5, ОСОБА_9 та
ОСОБА_11 не проводилося. Таким чином,
право ОСОБА_5 на користування земельною
ділянкою, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 жодним документом не
посвідчено, а тому відсутнє.

Зазначає, що суд першої інстанції при
ухваленні рішення неправильно
встановив обставини та неповно
дослідив докази, які мають значення для
справи. Так судом не досліджено, що 21
квітня 2007 року відповідачі знесли
паркан між спірними земельними
ділянками і встановили новий,
захвативши при цьому частину земельної
ділянки позивача шириною 1,5 м. і
довжиною 13,5 м. Такими діями відповідачі
незаконно заволоділи частиною його
земельної ділянки площею 20,25 кв. м.,
оскільки відповідно до договору
купівлі-продажу від 05 квітня 2005 року
ОСОБА_12 продав, а ОСОБА_4 і ОСОБА_6
придбали у власність у рівних частинах
46/100 частини житлового будинку з
надвірними побудовами АДРЕСА_2. На
земельній ділянці розміром 960 кв.м.
розташований житловий будинок літ.
«А-1», дерев'яний, обкладений цеглою,
житловою площею 87,8 кв.м. за надвірними
будівлями при ньому: вбиральня літ. -
«Е», літня кухня літ. - «Б», навіс - літ.
«М», огорожа №1-6, замощення №5,
вбиральня літ. - «Н». Відповідно до
Технічного паспорта на житловий
будинок АДРЕСА_2 від 15.04.2005 р. загальна
площа земельної ділянки складає 960,00
кв.м., з них під будинком та
господарськими будівлями - 222,00 кв.м.,
під двором - 488,00 кв.м., під садом - 250,00
кв.м, Більш того, відповідно до
технічного паспорта на житловий
будинок індивідуального жилого фонду
за адресою АДРЕСА_2 від 27 грудня 1995 року,
вказується, що земельна ділянка на
підставі рішення Київського виконкому
Ради депутатів трудящих від 23 серпня 1955
року №16 була зареєстрована за ОСОБА_13,
а потім за ОСОБА_12 Квартал № 984.

Звертає увагу на те, що технічна
документація з боку позивача ОСОБА_5 не
розроблялася ніколи. Більш того,
позивачу вказана земельна ділянка не
належить на праві приватної власності,
право користування не посвідчено
жодним документів, а тому право на
земельну ділянку у ОСОБА_5 відсутнє.
Фактичне землекористування склалося
історично, більш того право власності
на частину житлового будинку ОСОБА_5
набув пізніше ніж відповідачі та треті
особи, оскільки ОСОБА_5 набув право
власності лише у 2007 році.

Апелянт вважає, що посилання суду на
межі земельних ділянок станом на 1955 рік
і 1965 рік (викопіровки), коли ні позивач,
ні відповідачі не були власниками
часток у житлових будинках на суміжних
територіях не є законним, більш того
вказані документи не досліджувалися.

Зазначає, що у судовій справі проведена
судова експертиза, але вона здійснена з
порушенням Закону України «Про судову
експертизу» та затвердженої методики.
Крім того, експертиза не відповідає
ухвалам про проведення судових
експертиз, зокрема ухвалі Київського
районного суду м. Харкова від 05 лютого
2013 року.

Також вважає, що суд помилково дійшов
висновку про стягнення з відповідачів
солідарно 7068,52 грн. так, як в діях
відповідачів відсутні будь-які
правопорушення. Суд першої інстанції
не законно не застосував ст.107 ЗК
України, та незаконно застосував ст.152
ЗК України.

Висновки суду ґрунтуються на
припущеннях і документах, які не були
дослідженні у судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає що
скарга __підлягає частковому
задоволенню.____________________

Задовольняючи позовні вимоги , суд
першої інстанції виходив з того, що
лінійні розміри земельної ділянки
АДРЕСА_1 по червоній лінії зменшилися
на 0,99 м., а в кінці земельної ділянки на
3,57 м. і відстань між житловими
будинками АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 складає 3,02
м., що на 0,88 м. менше.

З таким висновком суду, судова колегія
погоджується з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено .

Позивач ОСОБА_5 відповідно до договору
купівлі-продажу від 03.06.2005 р. придбав у
власність 48/100 часток житлового будинку
по АДРЕСА_1. Площа земельної ділянки за
вказаною адресою складала 1026 кв.м.
(а.с.6).

Відповідачі відповідно до договору
купівлі-продажу від 05.04.2005 р. придбали у
власність 46/100 часток житлового будинку
по АДРЕСА_2. Площа земельної ділянки
складала 960 кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи
загальна площа земельної ділянки
АДРЕСА_1 згідно викопіювання від 10.02.1955
р. складала 1026 кв.м.

Згідно поквартальної зйомки площа
земельної ділянки АДРЕСА_1 складала 1026
кв.м, та земельної ділянки АДРЕСА_2
складала 960 кв.м. станом на 07.02.1955 р. (а.с.
152). Фактична площа земельної ділянки
АДРЕСА_1 (позивача) у відповідності до
геодезичної зйомки складає 925 кв.м
(а.с.160).

Згідно викопіювання від 07.02.1965 р.
загальна площа земельної ділянки
АДРЕСА_2 складала 960 кв.м. Фактична площа
земельної ділянки АДРЕСА_2 у
відповідності до геодезичної зйомки
складає 935 кв.м. (а.с. 184).

Виходячи з наведеного фактична площа
земельної ділянки АДРЕСА_1 складає 925
кв.м., загальний лінійний розмір
вказаної земельної ділянки по червоній
лінії по вул. Шалом-Алейхома складає 19,21
м. згідно геодезичної зйомки що менше
ніж виділялася у відповідності до
поквартальної зйомки на 0,99 м., а
лінійний розмір земельної ділянки з
боку домоволодіння АДРЕСА_3 ( в кінці
земельної ділянки) складає 19.73 м.,
згідно геодезичної зйомки, що менше ніж
виділялося, у відповідності до
поквартальної зйомки на 3,57 м.

Відстань від житлового будинку АДРЕСА_2
до межі між земельними ділянками
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 складає 3,02 м,. що на
0,88 м. менше ніж виділялося відповідно
до поквартальної зйомки та даних листа
№ 1801340 від 11.05.2007 р.(а.с. 19).

Згідно з ч.2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Підставами для захисту цивільного
права є його порушення, невизнання або
оспорювання. Порушення цивільного
права є результатом протиправних дій
порушника, внаслідок чого воно зазнало
зменшення або ліквідації, що позбавляє
його носія можливості здійснити,
реалізувати це право повністю або
частково.

При цьому, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін (ч.1 ст. 10 ЦПК України). Даний
принцип полягає у прояві в змагальній
формі ініціативи та активності осіб,
які беруть участь у справі. Принцип
змагальності забезпечує повноту
дослідження обставин даної справи.

Сторони зобов'язані визначити
коло фактів, на які вони можуть
посилатися як на підставу своїх вимог
і заперечень, і довести обставини,
якими вони обгрунтовують ці вимоги й
заперечення (ч.1 ст.60 ЦПК України), крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Згідно з висновком судової
будівельно-технічної експертизи № 8021
від 16 листопада 2012 року встановлено
невідповідність межі між земельними
ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Межа між земельними ділянками АДРЕСА_1
і АДРЕСА_2 порушена з боку
домоволодіння АДРЕСА_2 по
вищезазначеній адресі. Площа земельної
ділянки АДРЕСА_1 зменшилася на 101 кв.м.

Таким чином, суд правильно вважав
доведеним той факт, що відповідачі
порушили право користування земельною
ділянкою позивача.

Суд першої інстанції повно і
всебічно з'ясував обставини по справі,
на які посилалися сторони як на
підставу своїх вимог і заперечень,
оцінив докази, які були досліджені в
судовому засіданні і дійшов висновку
про поновлення порушеного права
позивача у користуванні земельною
ділянкою.

Відповідачі не надали суду жодного
доказу на спростування висновків
експертизи.

Доводи апеляційної скарги не є
суттєвими , оскільки не мають
правового значення для вирішення
справи по суті.

Так, той факт, що позивач після
розподілу майна подружжя набув право
власності на половину житлового
будинку в 2011 році, а тому на думку
відповідачів не могло бути порушено
його право користування земельною
ділянкою в 2007 році спростовується тим,
що до розподілу майна подружжя саме
ОСОБА_5 був покупцем спільного майна
подружжя ще в 2005 році.

Недоведеність обставин справи ,
що саме відповідачі порушили права
позивача, на що посилається
відповідач, спростовується висновком
експертизи в якому зазначено, що межі
порушені зі сторони домоволодіння
відповідачів (п.2 висновку а.с.172 т.1)

Також , безпідставними є доводи
апеляційної скарги щодо відсутності
будь яких документів на право
користування земельною ділянкою у
позивача, оскільки матеріали
інвентарної справи за адресою АДРЕСА_1
містять договір про забудову ділянки
землі від 16 листопада 1938 року в якому
зазначено про передачу в безоплатне
користування під забудову ділянку
землі , що знаходиться за адресою в
АДРЕСА_1.

Що стосується доводів
апеляційної скарги про неправомірне
стягнення судом першої інстанції
судових витрат, то вони заслуговують на
увагу.

Судом було стягнуто солідарно з
відповідачів на користь позивача
понесені витрати у зв'язку з розглядом
вказаної справи у сумі 7068,52 грн. та
відмовлено в стягненні за оплату
послуг ХМБТІ у сумі 45.48 грн.; 700 грн.; 171,90
грн., оскільки суду не було надано
висновку експертизи ХМБТІ.

Згідно ст. 541 ЦК України, солідарний
обов'язок або солідарна вимога
виникають у випадках, встановлених
договором або законом.

Оскільки ст. 88 ЦПК України не
передбачено стягнення судових витрат у
солідарному порядку, то їх належить
стягнути з відповідачів у рівних
частках.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Частиною ч.1, ч.3 п.2,4 ст.79 ЦПК України
передбачено, що судові витрати
складаються з судового збору та
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
До витрат, пов'язаних з розглядом
судової справи, належать: витрати на
правову допомогу і проведення
експертиз.

Згідно ст..1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних справах, в яких
така компенсація виплачується стороні,
на користь якої ухвалено судове
рішення, іншою стороною, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної зарплати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Відповідно до квитанцій № 386 і № 482 від
3 лютого і від 13 лютого 2012 року
позивачем було сплачено за ведення
справи адвокату ОСОБА_14 1500 грн. і 1000
грн., всього 2500 грн.

З журналів судових засідань
вбачається, що представник позивача
ОСОБА_14 була присутня в судових
засіданнях понад 12 годин.

Мінімальна зарплата за цей період
складала 1073,50 грн., 1147,0 грн. і 1218 грн.

40 відсотків за годину роботи
представника становило від 429,40 грн. до
487,20 грн.

Розмір компенсації за відпрацьований
час представником позивача в суді з
урахуванням граничного розміру 40 % від
мінімальної зарплати за 12 годин значно
перевищує фактично сплачені позивачем
2500 грн.

Крім цього, позивачем при подачі позову
було спачено державне мито і витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи 7 грн. 50 коп. і 8 грн. 50
коп., всього 16 грн. і за проведення
експертиз двічі по 1621 грн. 40 коп., всього
3242 грн. 80 коп.

Таким чином, з відповідачів належить
стягнути в рівних частках (2500+16+3242,80)
всього 5758 грн. 80 коп. по 2879,40 грн. з
кожного на користь позивача.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги, має право змінити рішення суду
першої інстанції. Підставою для зміни
рішення суду першої інстанції в
апеляційному порядку згідно п. 4 ч. 1 ст.
309 ЦПК України є неправильне
застосування судом норм матеріального
або процесуального права.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України , колегія суддів, -

в и р і ш и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
-задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду
міста Харкова від 11 грудня 2013
року-змінити в частині розподілу
судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_4 і ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_5 судові витрати 5 758 грн. 80 коп. в
рівних частках з кожного по 2 879 (дві
тисячі вісімсот сімдесятдев"ять) грн. 40
коп. В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення. Касаційна скарга може
бути подана безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий суддя:
Судді колегії: