Справа № 265/690/13- ц
Провадження № 2/265/4/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Гноєвого С. С.,

при секретарі Ковальовій М.В.,

за участі представників позивачів
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3,
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, в
інтересах яких діє ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про
визнання квартири особистою власністю
спадкодавця та зустрічним позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним, визнання заяв №989, №990 від 19
травня 2011 року про відмову від спадщини
недійсними, визнання права власності
на 1/2 частину квартири, визнання права
власності на 1/6 частину спадкового
майна,

треті особи: Четверта маріупольська
державна нотаріальна контора, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2013 року позивачі в інтересах
яких діє ОСОБА_1 звернулись до суду із
позовом до ОСОБА_7 про визнання
квартири АДРЕСА_1 особистою власністю
спадкодавця ОСОБА_9. В обґрунтування
позовних вимог позивачі посилались на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_5
та ОСОБА_6 - ОСОБА_9, який на час смерті
проживав в АДРЕСА_1. На час його смерті
залишилось спадкове майно, яке
складається з квартири, розташованої
за вказаною адресою, і яка належить
померлому на підставі біржового
контракту № 2736 від 17 жовтня 1994 року,
укладеного на Маріупольській
універсальній товарній біржі та
зареєстрованого в БТІ міста Маріуполя
на ОСОБА_9, реєстраційний №14005724.
Спадкоємцями за законом після його
смерті є його доньки - позивачки по
справі ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також його
дружина ОСОБА_7. Позивачки у
встановлений законом шестимісячний
строк подали до нотаріальної контори
заяви про прийняття спадщини після
смерті їх батька. Відповідачка ОСОБА_7
спочатку відмовилась від спадщини та
крім того, надала нотаріусу заяву про
те, що вона не має претензій с приводу
виділу їй власності на 1/2 частину
квартири придбаної під час шлюбу, як
дружині. Однак після того, відповідачка
подала до нотаріальної контори заяву
про видачу їй свідоцтва про право
власності на 1/2 частину спірної
квартири. Позивачі вважають, що
квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною
власністю померлого ОСОБА_9 хоча і була
придбана в період шлюбу з
відповідачкою. Так померлий ОСОБА_9 та
відповідачка ОСОБА_7 припинили шлюбні
відносини в 1993 році. В 1994 році ОСОБА_9
придбав собі квартиру гостинного типу
для особистого проживання за адресою
АДРЕСА_1, а відповідачка придбала собі
однокімнатну квартиру, також для
особистого проживання за адресою
АДРЕСА_3. Після придбання квартир для
кожного з подружжя, померлий ОСОБА_9 та
ОСОБА_7 проживали окремо один від
одного до дня смерті ОСОБА_9. Відповідно
до вимог ст. 57 СК України суд може
визнати особистою власністю дружини,
чоловіка майно, придбане нею, ними під
час їх окремого проживання у зв'язку із
фактичним припиненням шлюбних
відносин. На підставі викладеного
просили суд визнати квартиру АДРЕСА_1
особистою власністю спадкодавця
ОСОБА_9

Позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове
засідання не з'явились надали до суду
заяви з проханням розглядати справу за
їх відсутності, за участю їх
представника ОСОБА_1

В судовому засіданні ОСОБА_1 яка діє в
інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та її
представник ОСОБА_2 підтримали позовні
вимоги у повному обсязі, та пояснили, що
ОСОБА_9 та ОСОБА_7 припинили шлюбні
відносини в 1993 році. В жовтні 1994 року
ОСОБА_7 продали належну їм на праві
спільної сумісної власності квартиру
АДРЕСА_2 за 120 000 000 карбованців і того
самого дня придбали кожний собі
квартири для особистого проживання, а
саме ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_3 за 80 000 000
карбованців, а ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1
за 40 000 000 карбованців. Кожний з них був
зареєстрований у своєї власності і
після придбання квартир, кожний з
подружжя ОСОБА_9 мешкав у своєї
квартирі до дня смерті ОСОБА_9. Вказані
обставини, а також вимоги чинного
законодавства дають підстави для
визнання квартири АДРЕСА_1 особистою
власністю ОСОБА_9, а тому просили
задовольнити позов.

Відповідачка ОСОБА_7 заперечуючи
проти задоволення позовних вимог
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулась до суду із
зустрічним позовом про визнання
договору купівлі-продажу дійсним,
визнання заяв №989, №990 від 19 травня 2011
року про відмову від спадщини
недійсними, визнання права власності
на 1/2 частину квартири, визнання права
власності на 1/6 частину спадкового
майна. В обґрунтування своїх позовних
вимог позивачка посилалась на те, що
вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_9. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік
ОСОБА_9 помер. На день його смерті
залишилось спадкове майно, яке
складається з квартири АДРЕСА_1, та яка
належала померлому на підставі
біржового контракту № 2736 від 17 жовтня
1994 року, укладеного на Маріупольській
універсальній товарній біржі. Вказана
угода була укладена між ОСОБА_9 та
ОСОБА_8 та в подальшому була
зареєстрована на померлого чоловіка,
однак при укладанні вказаної угоди не
були дотриманні вимоги законодавства
щодо нотаріального посвідчення
договору. Зважаючи на те, що при
укладанні зазначеного договору між
сторонами були досягнуті та виконані
усі умови угоди вважала, що договір
купівлі-продажу від 17 жовтня 1994 року,
оформлений у вигляді біржового
контракту, підлягає визнанню дійсним.
Крім того, посилаючись на вимоги
чинного цивільного та сімейного
законодавства вважала, що квартира
АДРЕСА_1, є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, оскільки вона була
придбана в період шлюбу. За життя її
чоловіка розділ майна не проводився,
домовленості між ними про розмір долі у
спільному майні не було, як не було
судових рішень з цього приводу. Ще за
своє життя, її померлий чоловік ОСОБА_9,
15 березня 2011 року склав заповіт на
користь її сина, ОСОБА_3, посвідченого
приватним нотаріусом ОСОБА_10. Після
смерті чоловіка, а саме 19 травня 2011 року
вона подала на ім'я державного
нотаріуса дві заяви про відмову від
обов'язкової долі у спадщини на користь
ОСОБА_3 та відмову від долі у спільній
власності подружжя в якої вона також не
заперечувала проти оформлення усього
спадкового майна на користь ОСОБА_3. Про
звернення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із заявами
про прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_9 державний нотаріус її не
повідомила, а тому вона була позбавлена
можливості відкликати свої заяви від 19
травня 2011 року. Згідно рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя від 26 грудня 2012 року
заповіт складений ОСОБА_9 15 березня 2011
року на користь ОСОБА_3 був визнаний
нікчемним. 05 січня 2013 року рішення суду
набрало чинності. 25 січня 2013 року вона
звернулась до Четвертої
маріупольської державної нотаріальної
контори із заявами про видачу
свідоцтва про право власності на 1/2
частину спільного сумісного майна та
свідоцтва про право на спадщину за
законом на 1/6 частину майна, яке
залишилось після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її
чоловіка ОСОБА_9, однак постановою
завідуючої Четвертої маріупольської
державної нотаріальної контори від 29
січня 2013 року їй було відмовлено у
вчиненні нотаріальних дій. Не
погоджуючись із прийнятим рішенням
вона звернулась до суду за захистом
свого порушеного права оскільки
вважає, що її заяви від 19 травня 2011 року,
які вона подала на ім'я державного
нотаріуса, з прийняттям рішення
Орджонікідзевського районного суду
від 26 грудня 2012 року, втратили
чинність. Зважаючи на наявність
вказаного судового рішення про
визнання заповіту від 15 березня 2011 року
нікчемним, позивачка вважала, що вона
має право, як спадкоємиця за законом
нарівні з двома іншими спадкоємицями,
на 1/6 частину спадкової маси, що
залишилась після смерті її чоловіка, а
також на 1/2 частину квартири в
спільному сумісному майні подружжя. На
підставі викладеного позивачка
просила суд визнати дійсним договір
купівлі-продажу (біржовий контракт
№2736) квартири АДРЕСА_1, укладений 17
жовтня 1994 року на Маріупольській
універсальній товарній біржі, визнати
заяви №989, №990 від 19 травня 2011 року про
відмову від спадщини недійсними,
визнати за нею право власності на 1/2
частину квартири в спільному сумісному
майні подружжя, визнати за нею право
власності на 1/6 частину спадкового
майна, а разом на 2/3 частини в квартирі
АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_7 в судове засідання
не з'явилась, надала до суду заяву з
проханням розглядати справу за її
відсутності, за участю її представника
ОСОБА_3.

Представник відповідача ОСОБА_7 -
ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в
судовому засіданні підтримали вимоги
зустрічного позову ОСОБА_7, проти
задоволення основного позову ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 заперечували та пояснили, що
квартира АДРЕСА_1 була придбана в
період шлюбу за спільні кошти подружжя
отриманні від продажу іншої квартири, а
тому вона в силу вимог чинного
законодавства належала ОСОБА_6 на праві
спільної сумісної власності. За життя
спадкодавця ОСОБА_9 розділ майна між
сторонами не проводився, домовленості
між ними про розмір долі у спільному
майні не було, а тому спірна квартира є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. При укладанні договору
дарування та при складанні заповіту
кожний з подружжя надавав свою згоду на
реалізацію квартир придбаних під час
шлюбу сторін, що також свідчить про те,
що придбані квартири належали подружжю
на праві спільної сумісної власності.
Оскільки заповіт складений ОСОБА_9 на
користь ОСОБА_3 було в судовому порядку
визнано нікчемним, то всі заяви ОСОБА_7
про відмову від обов'язкової долі у
спадщині та про оформлення всієї
спадщини на ім'я ОСОБА_3 втратили свою
силу оскільки настає спадкування за
законом. Відмова ОСОБА_7 від спадщини за
законом в матеріалах спадкової справи
відсутня. На підставі викладеного
вважали відмову державного нотаріуса
Четвертої маріупольської державної
нотаріальної контори у вчиненні
нотаріальних дій необґрунтованою. Крім
того представники відповідача вважали,
що сам факт подачі ОСОБА_7 заяв до
нотаріальної контори про оформлення
спірної квартири на ім'я ОСОБА_3 є
доказом прийняття останньою спадщини,
оскільки одним зі способів прийняття
спадщини є факт вступу в управління чи
володіння спадковим майном. ОСОБА_7 не
могла відноситись до спірної квартири
інакше як до своєї оскільки 1/2 частина
спірної квартири не входить до
спадкової маси зважаючи на факт її
придбання під час шлюбу та відношення
її спільної сумісної власності
подружжя. Факт проживання ОСОБА_7 в
спірній квартирі разом з ОСОБА_9 як до
його смерті так і після
підтверджується актом складеним
працівниками ПП «Ваш Двір». На
підстави викладеного просили
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_7, в
задоволенні основного позову ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 просили відмовити.

Представник позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6
- ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги
зустрічного позову ОСОБА_7 визнали
частково, а саме в частині визнання
договору купівлі-продажу дійсним, в
решті частині позовних вимог
зустрічного позову просили відмовити
посилаючись на наступне. Так на думку
представників позивачів квартира
АДРЕСА_1 є особистою власністю
померлого ОСОБА_9. Посилання
відповідачки ОСОБА_7 про те що вона з
березня 2011 року по день смерті ОСОБА_9
проживала у спірній квартирі
спростовується рішенням
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя від 26 грудня 2012 року, а
також поясненнями її представника
ОСОБА_3. Крім того, ОСОБА_7 державним
нотаріусом було відмовлено у видачі
свідоцтва про право власності на 1/2
частину спірної квартирі у зв'язку із
судовою забороною у вчиненні
нотаріальних дій, відсутністю
правовстановлюючих документів, та
наявними заявами ОСОБА_7 про відмову
від спадщини поданими у встановлений
законом строк для прийняття спадщини.
При усуненні вказаних вище причин,
ніяких перешкод у видачі свідоцтва про
право власності на 1/2 частину квартири
як дружині, видачі свідоцтва про право
на спадщину за законом не мається. Крім
того, відсутні підстави для
задоволення позовних вимог ОСОБА_7 в
частині визнання за нею права
власності в порядку спадкування на 1/6
частину спірної квартири оскільки
відповідачкою пропущено строк для
подачі заяви про прийняття спадщини і
про його продовження питання не
ставиться і крім того при наявності
умов для отримання в нотаріальної
конторі свідоцтва про право на
спадщину вимоги про визнання права
власності в порядку спадкування
судовому розгляду не підлягають.
Відповідачка в своєму позові також не
ставить питання про встановлення факту
постійного проживання разом із
спадкодавцем на час його смерті та
своєчасне прийняття спадщини.
Зважаючи, що строк для прийняття
спадщини за законом відповідачкою
пропущено і підстав для визнання за нею
права власності в порядку спадкування
за законом не має просили відмовити
відповідачці в задоволенні її вимог в
цій частині.

Відповідачка ОСОБА_8 в судове засідання
не з'явилась, про причини своєї неявки
суд не повідомила, про день та час
слухання справи повідомлялась
належним чином шляхом публікації
оголошення в засобах масової
інформації.

Представник третьої особи - Четвертої
маріупольської державної нотаріальної
контори в судове засідання не з'явився,
надав заяву з проханням розглядати
справу за її відсутності.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_11 суду пояснила, що померлий
ОСОБА_9 приходився їй двоюрідним
братом. ОСОБА_7 та її померлий брат
перебували в офіційному шлюбі і жили
разом до 1993 року у квартирі
розташованій по вулиці Варганова у
місті Маріуполі. Після припинення
шлюбних стосунків вони розміняли
квартиру по вулиці Варганова і
придбали кожний собі квартири, ОСОБА_7
квартиру АДРЕСА_3, а ОСОБА_9 доклав ще
грошей отриманих від продажу
батьківського будинку і придбав
квартиру АДРЕСА_1. Після придбання
квартир вони роз'їхались по своїм
квартирам і майже не спілкувались між
собою. ОСОБА_7 після придбання квартир
із братом у його квартирі спільно не
проживала. Перед смертю ОСОБА_9 за ним
доглядав ОСОБА_3 і проживав разом із
ним.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що
померлий ОСОБА_9 приходився їй рідним
братом. ОСОБА_7 та її померлий брат під
час шлюбу разом проживали у квартирі
розташованій по вулиці Варганова у
місті Маріуполі. Через деякий час після
припинення шлюбних стосунків в 1993 році,
вони продали квартиру по вулиці
Варганова і придбали кожний собі
квартири. Коли брат покупав квартиру по
вулиці Азовстальській, він докладав
кошти отриманні від продажу
батьківського будинку. ОСОБА_7 після
придбання братом квартирі в ній не
мешкала. Після того як брат захворів та
був виписаний з лікарні ОСОБА_7 його не
відвідувала та не доглядала.
Наприкінці життя ОСОБА_9 його доглядав
та проживав разом із ним ОСОБА_3. ОСОБА_9
та ОСОБА_7 офіційно шлюб не розривали.

Допитаний свідок ОСОБА_13 в судовому
засіданні пояснила, що вона проживала
по сусідству із померлим ОСОБА_9. З
померлим та його дружиною ОСОБА_7 були
добрі стосунки. ОСОБА_9 постійно
проживав у квартирі по вулиці
Азовтсальскій. Чи проживала постійно у
вказаній квартирі ОСОБА_7 їй не відомо,
бачила що остання неоднарозово
приходила та уходила з вказаної
квартири.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що вона
проживала по сусідству із ОСОБА_7 по
вулиці Варганова. В зв'язку із виниклою
необхідністю, а саме необхідністю
придбання квартири для сина ОСОБА_7,
вони розміняли квартиру за вказаною
адресою та придбали дві окремі
квартири. Після переїзду ОСОБА_7, вона
продовжувала спілкуватись з останніми
та приїжджали друг до друга у гості.
ОСОБА_7 казали що придбали одну з
квартир для сина ОСОБА_7, однак чи
проживав він у цій квартирі їй не
відомо. Коли вона приїжджала у гості до
ОСОБА_9 у квартиру по вулиці
Азовстальській, ОСОБА_7 була також там,
і як вона розуміла проживала там
постійно. До своєї хвороби ОСОБА_9
деякий час проживав у квартирі по
бульвару 50 років Жовтня.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що в 1994
році він шукав собі квартиру і
познайомився із родиною ОСОБА_9, у них
була двокімнатна квартира по вулиці
Варганова. У нього була однокімнатна
квартира на Лівому березі і він
запропонував останнім розмінятись
квартирами із доплатою. Вони
відмовились оскільки хотіли дві
квартири. Після того він знайшов для
ОСОБА_9 ще одну квартиру гостинного
типу і потім вони оформили договори на
товарній біржі. Йому не відомо для кого
ОСОБА_9 придбали дві квартири.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши письмові
матеріали справи, суд вважає позов
ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах яких діє
ОСОБА_1 є таким, що не підлягає
задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_7
таким, що підлягає задоволенню
частково, виходячи з наступних
підстав.

Правовідносини між сторонами, з
приводу придбання квартири АДРЕСА_1,
виникли до набрання чинності
Цивільного кодексу України, тому суд у
відповідності з п.4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України застосовує положення
Цивільного кодексу України (в редакції
1963 року) та Кодекс про шлюб та сім'ю
України (в редакції 1969 року).

Сторони в судовому засіданні не
заперечували про факт перебування
ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у зареєстрованому
шлюбі з 25 вересня 1975 року, що
підтверджується копією свідоцтва про
укладання шлюбу серії НОМЕР_1. Шлюб між
ОСОБА_9 та ОСОБА_7 не розірвано.

Згідно свідоцтва про смерть серія
НОМЕР_2, виданого Орджонікідзевським
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану Маріупольського
міського управління юстиції ОСОБА_9
помер ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.6)

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожний з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Згідно ст. 23 Кодексу про шлюб та сім'ю
України майном, нажитим за час шлюбу,
подружжя розпоряджається за спільною
згодою. При укладанні угод одним
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Для
укладання угод по відчуженню спільного
майна подружжя, що потребують
обов'язкового нотаріального
засвідчення, згода другого з подружжя
повинна бути висловлена у письмовій
формі.

Частиною 2 ст. 28 Кодексу про шлюб та
сім'ю України передбачено, що суд може
визнати майно, нажите кожним із
подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу, власністю кожного з них.

В судовому засіданні встановлено, що 17
жовтня 1994 року на Маріупольській
універсальній товарній біржі між
продавцями ОСОБА_9, ОСОБА_7 та покупцем
ОСОБА_15 був укладений біржовий
контракт № 2739 (договір купівлі-продажу)
згідно з яким продавці продали, а
покупець придбав за 120 000 000 карбованців
квартиру АДРЕСА_2.

Того ж самого дня, а саме 17 жовтня 1994
року на Маріупольській універсальній
товарній біржі між продавцями ОСОБА_15,
ОСОБА_15 та покупцем ОСОБА_7, а також
продавцем ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_9
було укладено біржові контракти № 2736
(договори купівлі-продажу) згідно яких
ОСОБА_7 придбала за 80 000 000 карбованців
квартиру АДРЕСА_3, а ОСОБА_9 придбав за 40
000 000 карбованців квартиру АДРЕСА_1. (а.с.
65-67)

Право власності за ОСОБА_7 на квартиру
АДРЕСА_3 зареєстровано Маріупольським
БТІ 20.04.2005 року, за ОСОБА_9 на квартиру
АДРЕСА_1, 12.05.2011 року (а.с.107, 153)

Факт окремої реєстрації ОСОБА_9 та
ОСОБА_7 у вказаних квартирах сторонами
не оспорювався, крім того сторони не
заперечували, що зазначені квартири, у
тому числі спірна квартира по вулиці
Азовстальській, були придбані у період
шлюбу вказаних осіб.

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведеності
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Суд вважає, що позивачі в судовому
засіданні не довили будь-якими
належними та допустимими доказами
наявність правових підстав, для
визнання квартири АДРЕСА_1 особистою
власністю ОСОБА_9, заперечення
відповідача, з цього приводу
позивачами не спростовані.

Сам по собі факт окремої реєстрації
ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у вказаних квартирах,
зважаючи на те що з 1994 року по день
смерті ОСОБА_9 в 2011 році, вказані особи
не звертались до суду з приводу
розподілу майна, а також з приводу
розірвання шлюбу, не є безумовним
свідченням відношення ОСОБА_9 до
вказаних квартир як до особистої
власності.

Зважаючи на наявні в матеріалах
цивільної справи нотаріально
посвідчені письмові згоди ОСОБА_9 та
ОСОБА_7 на укладання та відчуження
іншим супругом спільного майна
подружжя, навіть під час окремого
проживання, робить неспроможними
пояснення свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в
частині придбання квартир ОСОБА_9 та
ОСОБА_7 в 1994 році в якості особистої
власності. (а.с.109, 157-159)

За змістом положень ст. 22 Кодексу про
шлюб та сім'ю України спірна квартира
АДРЕСА_1, що була придбана в період
шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_7 - є об'єктом
права їх спільної сумісної власності, а
тому позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6
щодо визнання спірної квартири
особистою власністю ОСОБА_9
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 224 Цивільного кодексу
Української РСР за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 227 Цивільного кодексу
Української РСР договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен
бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією з сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору.

Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК України, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухиляється від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним.

За таких певних обставин, досліджених у
суді, суд вважає встановленим, що між
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 17 жовтня 1994 року, мав
місце договір купівлі-продажу
(біржовий контракт №2736) квартири
АДРЕСА_1, оскільки продавцем було
передано майно у власність покупцеві, а
покупець прийняв майно та сплатив
обумовлену договором грошову суму, а
тому позовні вимоги ОСОБА_7 в цій
частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу
України заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1235 Цивільного кодексу
України заповідач може призначити
своїми спадкоємцями одну або кілька
фізичних осіб, незалежно від наявності
у нього з цими особами сімейних,
родинних відносин, а також інших
учасників цивільних відносин.

В судовому засіданні встановлено, що ще
за своє життя, а саме 15 березня 2011 року
ОСОБА_9 склав заповіт, посвідчений
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
15 березня 2011 року, зареєстрований в
реєстрі за №913, відповідно до якого
заповів належну йому на праві
власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3.
(а.с.149)

Відповідно до ч.1 ст. 1273 Цивільного
кодексу України спадкоємець за
заповітом або за законом може
відмовитися від прийняття спадщини
протягом строку, встановленого статтею
1270 цього Кодексу. Заява про відмову від
прийняття спадщини подається
нотаріусу за місцем відкриття
спадщини.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9, а саме
19 травня 2011 року ОСОБА_7 звернулась до
державного нотаріуса Четвертої
маріупольської державної нотаріальної
контори ОСОБА_16 із заявами №989, №990 про
відмову від обов'язкової долі у
спадщині та відмову від права у
спільній сумісній власності подружжя.
Проти оформлення всього спадкового
майна у тому числі квартири АДРЕСА_1 на
ім'я ОСОБА_3 не заперечувала. (а.с.143, 144)

Згідно рішення Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя від 26
грудня 2012 року за позовом ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 до ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_5
та ОСОБА_6 задоволені у повному обсязі
та визнано нікчемним заповіт складений
15 березня 2011 року ОСОБА_9 на користь
ОСОБА_3 (т.2, а.с.16-18)

Також в судовому засіданні
встановлено, що 25 січня 2013 року за
вхідним №70 та №71 ОСОБА_7 звернулась до
Четвертої маріупольської державної
нотаріальної контори із заявами про
видачу свідоцтва про право власності
на 1/2 частину спільного сумісного
майна та видачу свідоцтва про право на
спадщину за законом на 1/6 частину майна,
яка залишилась після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_9

Згідно постанови завідуючої Четвертою
маріупольською нотаріальною конторою
ОСОБА_17 від 29 січня 2013 року ОСОБА_7 було
відмовлено у вчиненні нотаріальних
дій, у зв'язку з тим, що
Орджонікідзевським районним судом
міста Маріуполя Донецької області
26.10.2011 року була накладена заборона
вчиняти дії щодо спадкового майна;
відсутні правовстановлюючі документи
на вищевказану квартиру; ОСОБА_7
відмовилась від спадщини за законом у
шестимісячний строк. (т.2, а.с.19)

Враховуючи данні конкретні обставини
справи, суд вважає, що заяви ОСОБА_7 від
19 травня 2011 року за №989, №990 написані
останньою на ім'я державного нотаріуса
Четвертої маріупольської державної
нотаріальної контори ОСОБА_16 про
відмову від обов'язкової долі у
спадщині та відмову від права у
спільній сумісній власності подружжя
не можуть вважатись безумовними та
беззастережними, оскільки були
написані остатньою за умови складання
заповіту ОСОБА_9 на ім'я її сина ОСОБА_3 і
не можуть свідчити про її небажання
прийняти спадщину в іншому випадку.

Зважаючи на прийняття
Орджонікідзевським районним судом
міста Маріуполя рішення від 26 грудня 2012
року про визнання нікчемним заповіту
складеного 15 березня 2011 року ОСОБА_9 на
користь ОСОБА_3, а також подання ОСОБА_7
25 січня 2013 року заяв до нотаріальної
контори про прийняття спадщини, суд
вважає, що заяви ОСОБА_7 №989, №990 від 19
травня 2011 року на ім'я державного
нотаріуса Четвертої маріупольської
державної нотаріальної контори ОСОБА_16
про відмову від обов'язкової долі у
спадщині та відмову від права у
спільній сумісній власності подружжя,
підлягають визнанню недійсними.

З огляду на викладене, з урахуванням
вимог чинного законодавства, суд
вважає за можливе визнати за ОСОБА_7
право власності у спільній сумісній
власності подружжя на 1/2 частку
квартири АДРЕСА_1.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_7 в
частині визнання за нею права
власності на спадщину за законом на 1/6
частину майна, що залишилась після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_9
то вони на думку суду задоволенню не
підлягають зважаючи на положення п.23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30.05.2008 року №7 «Про судову
практику у справах про спадкування»,
згідно якого, за наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розгляду не підлягають.

На підставі викладеного ст.ст. 22, 23, 28
Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст. 47,
224, 227 Цивільного кодексу Української
РСР, Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30.05.2008 року №7 «Про судову
практику у справах про спадкування»,
керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5,
ОСОБА_6, в інтересах яких діє ОСОБА_1 до
ОСОБА_7 про визнання квартири АДРЕСА_1
особистою власністю спадкодавця
ОСОБА_9 - відмовити.

Позовні вимоги зустрічного позову
ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним, визнання заяв №989, №990 від 19
травня 2011 року про відмову від спадщини
недійсними, визнання права власності
на 1/2 частину квартири, визнання права
власності на 1/6 частину спадкового
майна - задовольнити частково.

Визнати дійсним договір
купівлі-продажу (біржовий контракт)
№2736 квартири АДРЕСА_1, укладений 17
жовтня 1994 року на Маріупольській
універсальній товарній біржі між
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та зареєстрованого 12
травня 2011 року в Маріупольському бюро
технічної інвентаризації за
реєстраційним номером 41697.

Визнати недійсними заяви ОСОБА_7 №989,
№990 від 19 травня 2011 року на ім'я
державного нотаріуса Четвертої
маріупольської державної нотаріальної
контори ОСОБА_16 про відмову від
обов'язкової долі у спадщині та відмову
від права у спільній сумісній
власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_7 право власності у
спільній сумісній власності подружжя
на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_7 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області у місті
Маріуполі через Орджонікідзевський
районний суд міста Маріуполя шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення, а у
разі неприсутності сторін під час
проголошення судового рішення
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя ________________