Справа № 1323/4194/2012
Провадження № 2/456/76/2014
РІШЕННЯ

іменем України

28 лютого 2014 року

Стрийський міськрайонний суд
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бораковського В. М.

при секретарі Проців
І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Стрию справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Служба у
правах дітей Виконкому Стрийської
міської ради, Стрийське МБТІ, ОСОБА_3
про встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю, визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя та поділ спільно нажитого
майна, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом та
уточнивши позовні вимоги просить суд
встановити факт її спільного
проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 в
період з 2004 року по липень 2011 року,
визнати спільною сумісною власністю
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 незавершене
будівництво будинку та господарських
споруд за АДРЕСА_1, поділити спільне
майно подружжя шляхом визнання за
ОСОБА_1 права власності на 2/3 будинку
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач
покликається на те, що 1 березня 2000 року
у відділі РАЦС м. Стрия вони з
відповідачем зареєстрували шлюб. При
реєстрації шлюбу, її чоловік змінив
прізвище на ОСОБА_2, а вона на ОСОБА_1.
Від шлюбу у них народилося двоє дітей.
Її чоловік здійснював підприємницьку
діяльність в Республіці Чехія. В
зв'язку з тим, що в її чоловіка виникли
певні проблеми за кордоном, він
попросив її допомогти йому із зміною
прізвища, а саме фіктивно розлучитись,
що дало б йому змогу в подальшому
змінити прізвище. Оскільки між ними
була повна довіра, вона погодилась йому
допомогти. 25 жовтня 2004 року Стрийським
міськрайонним судом було винесено
рішення про розірвання шлюбу. Після так
званого розлучення, вони з
відповідачем продовжували проживати
однією сім'єю, були пов'язані спільним
побутом, мали взаємні права та
обов'язки, однак не зверталися до
державного органу реєстрації актів
цивільного стану громадян, щоб
зареєструвати шлюб. Діти разом з ними
проживали в АДРЕСА_2, в будинку, який
ними був спільно придбаний за спільні
кошти 28.12.2002 року. З моменту придбання
будинку та до 2005 року ними спільно
проводились ремонтно-будівельні
роботи, здійснювалось облаштування
вищевказаного будинку, придбались
меблі та інші побутові прилади для
нормального проживання. Приблизно з 2005
року вони перейшли жити до даного
будинку. Випадково у 2005 році їй стало
відомо, що будинок в АДРЕСА_2 в якому
вони жили та який придбаний ними,
зареєстрований на батька її колишнього
чоловіка. У зв'язку з цим між ними виник
конфлікт. Відповідач пояснюючи, що
підприємницька діяльність, яку він
веде завжди є ризикованою та в
будь-який момент він може стати
банкрутом і їх нерухомість можуть
забрати за борги, фактично переконав
її, що так буде спокійніше і безпечніше.
Відповідач постійно переконував її, що
він в першу чергу дбає про добробут
сім'ї. 6 вересня 2005 року вони за спільні
кошти придбали у ОСОБА_4 незавершене
будівництво по сусідству з їхнім
будинком за адресою: АДРЕСА_1, яке на
момент придбання становило готовність
9%. З 2005 року по липень 2011 року вона
вкладала належні їй кошти в
будівництво даного будинку, придбала
будівельні матеріали, забезпечувала
майстрів для здійснення
оздоблювальних робіт будинку та інше.
Окрім того, в 2007 році вони почали
будівництво гаражу перед будинком
АДРЕСА_1. На сьогоднішній день будинок є
завершеним та готовим для прийняття в
експлуатацію. Гараж є незавершеним
будівництвом, оскільки не встановлено
гаражних воріт і т.д. Вони з
відповідачем ОСОБА_2 з моменту
фіктивного розлучення з 2004 року та до
серпня 2011 року проживали разом,
виховували їхніх спільних дітей, вели
спільне господарство, жили в одній
оселі, мали спільний бюджет, що
підтверджуються: долученими до
матеріалів справи фотографіями, які
відображають в хронологічній
послідовності події їхнього спільного
життя однією сім'єю, святкування їхніх
днів народжень та іменин їхніх дітей та
родичів, спільний відпочинок та
проведення дозвілля; свідоцтвом про
народження їхньої з відповідачем
доньки ОСОБА_5; долученими до
матеріалів справи копією договору між
ТзОВ «Телст» та споживачем ОСОБА_1 про
надання телекомунікаційних послуг за
№2591, з якого вбачається, що споживачу
було надано послуги: встановлення
телефону; надання місцевого
телефонного зв'язку; надання
автоматичного міжміського телефонного
зв'язку та інше в період з 27 вересня 2005
року по вересень 2011 року та копіями
квитанцій про оплату за
телекомунікаційні послуги,
здійсненими позивачем у справі за
адресою: АДРЕСА_2; показами сусідів,
дитячого лікаря, який здійснював
патронаж дітей, майстрів, які проводили
будівельні та облаштувальні роботи та
інших свідків, а саме: ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12
В липні 2011 року відповідач під час
перебування її з дітьми на
оздоровленні на морі, перевіз їхні речі
до квартири АДРЕСА_3. Повернувшись
додому, вона з дітьми була здивована
такою поведінкою відповідача, однак
останній повідомив, що вони більше не
проживатимуть в його будинку, оскільки
він самостійно влаштовуватиме своє
життя, а будинок АДРЕСА_1 бажає продати
чи здати в оренду. На даний час вона та
діти виявились в скрутних умовах
проживання, оскільки житло АДРЕСА_3 є
однокімнатною квартирою площею 21,25
кв.м. та практично непридатним для
нормального проживання, а відповідач
відмовляється в добровільному порядку
поділити спільно нажите майно, а саме
житловий будинок (незавершений
будівництвом) АДРЕСА_1. На даний час на
її утриманні знаходиться двоє
малолітніх дітей, які проживають разом
з нею. Рішенням апеляційного суду
Львівської області постановлено
стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1
аліменти на утримання неповнолітніх
дітей, аліменти не сплачуються
відповідачем в повному обсязі.
Враховуючи вказані обставини з приводу
того, що діти які проживають з матір'ю,
перебувають на її утриманні, оскільки
відповідач жодним чином не бере участі
в їх утриманні та вихованні, не сплачує
належним чином аліменти; окрім того
діти позбавленні нормальних умов
побуту, оскільки відповідач перевіз їх
речі до квартири, яка фактично не
придатна для проживання, тому,
керуючись ч. 3 ст. 70 СК України вважає за
необхідне просити суд збільшити частку
майна дружини, відступивши від
принципу рівності часток та відсудити
їй 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_1
та господарських споруд.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримала, та будучи
допитаною судом в якості свідка, в
порядку ст.57 ЦПК України, дала
пояснення, аналогічні наведеним в
позовній заяві та доповнила, що вони
познайомилися з відповідачем у 1986 році,
з 1996 році почали разом проживати, у 2000
році одружилися. Від шлюбу у них
народилося двоє дітей. В 2004 році вони
розлучилися фіктивно, оскільки
відповідачу необхідно було виїхати за
кордон, проте вони продовжували
спільно разом проживати. В 2007 році
посварилися через заборгованість за
газ, і вона разом з дітьми переїхала
жити до матері, потім відповідач
оплатив заборгованість і вона з дітьми
повернулася в помешкання АДРЕСА_2.
Чоловік постійно був за кордоном і вона
змушена була самостійно займатися
ремонтними роботами. Коли купували
незавершений будівництвом будинок
АДРЕСА_1, чоловік продав автомобіль,
вона позичила 8000 грн. у товаришки і
передала їх чоловіку, оскільки саме він
займався купівлею будинку. Будівництво
будинку АДРЕСА_1 вони здійснювали за
спільні кошти. Чоловік давав їй гроші
на проживання до 2011 року, і вона після
цього змушена була звернутися з
позовними вимогами до суду про
стягнення аліментів. Зазначила, що не
проживала в якості квартирантки в
будинку, як про це стверджує
відповідач, наполягає на тому, що вони
жили однією сім'єю, а той факт, що вона
повністю оплачувала комунальні
платежі за весь будинок і про те, що в
неї знаходяться всі квитанції з часу
їхнього спільного проживання в даному
будинку, які були представлені в
судовому засіданні підтверджують
виключно факт спільного ведення
господарства, а не те, що її разом з
дітьми пустили пожити на кілька років в
квартиру. Також дані доводи
спростовуються показами їхній дітей -
допитаних в якості свідка ОСОБА_12 та
ОСОБА_9, які проживали разом з ними в
даному будинку та підтвердили факт, як
спільного з ОСОБА_2 проживання в одній
спальні, так і факт ведення спільного
господарства на кухні. Звернула увагу
суду, що влітку 2011 року відповідач не
бажав дати гроші на оздоровлення дітей,
щоб вона мала змогу відвезти їх на море.
Вона на заощаджені кошти та кошти, які
дала їй матір, відвезла дітей на море.
Даний факт не може бути підтвердженням
ведення окремо кожним з них свого
бюджету, оскільки гроші в них були
спільні, але з середини 2011 року вони
по-різному почали дивитись на потреби
та на способи їх витрачання, оскільки
вона більше дбала про здоров'я своїх
дітей, а відповідач про себе.
Проживаючи разом з ОСОБА_2 в 2007 році та
будучи його дружиною, розуміючи зі слів
останнього, що йому потрібно отримати
документи для продовження ведення
бізнесу і для того, щоб він і надалі міг
забезпечувати сім'ю, в неї і не могло
бути жодних претензій до останнього. І
вона надала згоду на виїзд за кордон
відповідачу в березні 2007 року. Окрім
цього, позивач зазначила, що вони
дійсно не раз з відповідачем сварилися,
гроші він частково на дітей давав, у 2006
році вона вносила кошти за оплату газу,
оскільки їй тоді частково допомагали
батьки. Вони з відповідачем разом
ходили на ринок, купували продукти
харчування і речі, необхідні для
спільного побуту. Просить суд
задоволити позовні вимоги в повному
обсязі.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_13
позовні вимоги свого довірителя
підтримав в повному обсязі та зазначив,
що предметом доказування в даній
цивільній справі є: факт проживання
однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період
з 2004 по 2011 рік; факт придбання
незавершеного будівництвом будинку
АДРЕСА_1 під час проживання сторін
однією сім'єю, доцільність поділу
спірного майна шляхом визнання за
ОСОБА_1 права власності на 2/3 будинку
АДРЕСА_1. Щодо факту проживання однією
сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 2000
року по липень 2011 року (з 2000 по 2004 рік в
шлюбі, а з 2004 по 2011 рік спільно однією
сім'єю, без реєстрації шлюбу) під час їх
спільного проживання вони разом з
відповідачем вели спільний побут,
виховували їхній дітей, облаштовували
свій будинок та придбали інше майно,
разом відпочивали, святкували іменні
дати та вшановували сімейні традиції,
і це твердження позивача у справі
підтверджене наступними доказами: у 2005
році, після формального розірвання
шлюбу, в позивача з відповідачем
народилась донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3,
яку відповідач дуже любив, забирав з
пологового будинку, подавав заяву в
РАЦС про реєстрацію її народження та
ін. Незадовго до народження доньки
позивач з відповідачем переїхали
проживати в придбаний ними житловий
будинок АДРЕСА_2. В подальшому позивач
дізналась про те, що даний будинок був
придбаний на ім'я батька її чоловіка
ОСОБА_3, оскільки як пояснював її
чоловік, його рід діяльності є
небезпечним та потребує
перестрахуватись. В 2005 році вони
придбали незавершений будівництвом
будинок АДРЕСА_1 на тій самій вулиці,
який протягом кількох років
добудовували та облаштовували. Вони з
відповідачем постійно вели спільне
господарство. Оскільки вона перебувала
в декретній відпустці (2005-2008), останній
в даний період працював періодично на
території України, періодично за
кордоном в Республіці Чехія та
отримував дохід, яким в повній мірі
забезпечував сім'ю. ОСОБА_1 спільно з
ОСОБА_2 вирішували питання про
придбання речей домашнього інтер'єру
та домашнього вжитку, спільно з сім'єю
ОСОБА_14 займались придбанням кухонних
меблів, за участю своєї куми ОСОБА_8
здійснювали оздоблення інтер'єру
(купували та шили штори в кімнати та
ін.). Допитані в судовому засіданні
свідки ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_17 підтвердили
наведені обставини. Окрім цього, все
наведене підтверджується також копією
договору між ТзОВ «Телст» та
споживачем ОСОБА_1 про надання
телекомунікаційних послуг за №2591, з
якого вбачається, що споживачу було
надано послуги: встановлення телефону;
надання місцевого телефонного зв'язку;
надання автоматичного міжміського
телефонного зв'язку та інше в період з 27
вересня 2005 року та по вересень 2011 року
та копіями квитанцій про оплату за
телекомунікаційні послуги, здійсненою
позивачем у справі за адресою: АДРЕСА_2,
інші квитанції по оплаті комунальних
послуг. Долученими під час розгляду
справи письмовими розписками ОСОБА_18
про позику грошових коштів в ОСОБА_2 під
час яких остання була присутня та в
якої зберігались такі розписки до
моменту виконання зобов'язань,
додатково підтверджує факт того, що
здійснюючи позики грошей ОСОБА_2
узгоджував фінансові питання з ОСОБА_1
Долученими до матеріалів справи
фотографіями, які відображають в
хронологічній послідовності події
їхнього спільного життя однією сім'єю,
святкування днів народжень та іменин,
спільний відпочинок та проведення
дозвілля підтверджують факт спільного
проживання. Вважає, що доводи
відповідача ОСОБА_2 щодо того, що
останній в період часу з 2005 по
сьогоднішній день проживає з ОСОБА_19 не
заслуговують на увагу, оскільки в такий
спосіб відповідач ОСОБА_2 бажає ввести
суд в оману та видати за дійсне, що він у
вищевказаний час проживав однією
сім'єю з іншою жінкою. Такі доводи
спростовуються доказами, а саме:
показами свідка ОСОБА_20, який в
судовому засіданні 26.11.2013 року пояснив,
що в період з кінця 2010 по 2012 рік
проживав спільно однією сім 'єю з
ОСОБА_19 у АДРЕСА_4. Вважає, що суд не
повинен брати до уваги покази свідка
ОСОБА_19, оскільки такі є неправдивими,
про що подано до правоохоронних
органів заяву про вчинення
кримінального правопорушення та за
даним фактом порушено кримінальне
провадження. Покази свідків ОСОБА_21,
ОСОБА_22, ОСОБА_23 не можуть фактично
братись судом до уваги, оскільки жоден
з них не повідомив ні фактичних даних,
ні деталей начебто спільного
проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_19 в період з
2005 по сьогоднішній день. Просить суд
встановити факт спільного проживання
однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період
з 2004 року по липень 2011 рік, визнати
спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 незавершене будівництво
будинку та господарських споруд за
АДРЕСА_1, поділити спільне майно шляхом
визнання за ОСОБА_1 права власності на
2/3 частини будинку АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не
визнав, просить в їх задоволенні
відмовити в повному обсязі, з наступних
підстав. Так, зазначив, що правдивими є
показання позивача про те, що вони
розірвали шлюб і у них є двоє спільних
дітей, на утримання яких він по мірі
можливості надає кошти. Проте вважає
показання позивача про те, що вони
після розірвання шлюбу продовжували
подружні відносини і разом проживали
неправдивими, оскільки такі
спростовуються наступними фактичними
обставинами. З моменту розірвання
шлюбу, він дійсно за згодою батька,
якому належав будинок АДРЕСА_2 дозволив
позивачу та дітям проживати в будинку.
Він це зробив заради дітей, оскільки на
той час позивач у своїй квартирі
проводила ремонт, а дітям були
необхідні належні умови проживання.
Допомагав їм матеріально, проте разом з
ними в будинку не проживав, оскільки на
той час він познайомився і проживав з
іншою жінкою - ОСОБА_19, яка в судовому
засіданні підтвердила наведені факти.
В даний будинок час від часу приїзжав,
доглядав за будинком. Окрім цього,
доводи позивача про те, що вона
сплачувала комунальні платежі і
укладала певні угоди підтверджують
лише той факт, що вона дійсно з дітьми
проживала за наведеною адресою, проте
аж ніяк не підтверджує той факт, що вони
проживали разом і вели спільне
господарство. Пояснює, що з 2001 по 2004 рік
займався підприємницькою діяльністю.
Дійсно забрав дружину з пологового
будинку, оскільки у них народилася
спільна донька. Проте земельну ділянку
та незавершене будівництво він купив
за власні кошти, і в період коли вони з
колишньою дружиною вже були розлучені
і спільно разом не проживали. Він
неодноразово приходив до дітей і
ночував в будинку, проте жодних
подружніх відносин з дружиною не
підтримував. Дійсно вони разом
святкували дні народження дітей, проте
це аж ніяк не свідчить про їх спільне
проживання. Відносини у них з колишньою
дружиною частково були дружніми, проте
в подальшому стали зовсім неприязними.
Він подав позов про розірвання шлюбу,
оскільки підозрював, що дружина йому
зраджує. В 2012 році звертався до суду з
позовом про позбавлення позивача
батьківських прав. Просить в
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_24
заперечив позовні вимоги, повністю
підтримав позицію свого довірителя та
доповнив, що позивачем пропущено строк
позовної давності для звернення до
суду, оскільки шлюб розірвано ще у 2004
році, вважає позовні вимоги надуманими
та такими, що не підтверджені жодними
доказами у справі, нормальні відносини
батька з дітьми свідчать лише про єдине
- відповідач, як порядний батько
дозволив колишній дружині разом з його
дітьми проживати в будинку його батька,
допомагав як міг матеріально, щоб не
травмувати дітей, постійно їх
навідував, бував на спільних уродинах,
проте це аж ніяк не свідчить про те, що
вони жили разом та вели спільне
господарство і незавершений
будівництвом будинок є спільною
власністю подружжя, оскільки шлюб між
ними розірвано ще у 2004 році. Відповідач
з часу розірвання шлюбу проживав і на
даний час проживає з іншою жінкою -
свідком ОСОБА_19, яка підтвердила
наведений факт, окрім цього такі
пояснення підтверджуються показаннями
і інших, допитаних в судовому засіданні
свідків по справі. Просить в
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Представник третьої особи ОСОБА_3 -
ОСОБА_25 позовні вимоги вважає
безпідставними, суду пояснила, що
відповідач по справі - це син ОСОБА_3, а
позивач - колишня невістка, вони
проживали разом до 2004 року, оскільки
часто сварилися вирішили розійтися, і в
2004 році розірвали шлюб. Після цього він
дозволив на прохання сина позивачу та
дітям у 2005 році пожити в його будинку
АДРЕСА_2, так як пожалів дітей, оскільки
позивачка розпочала ремонт у своїй
квартирі і у дітей не було умов для
проживання. Це його будинок, і він
придбав його за особисті кошти. З 2005
року син проживає з іншою жінкою, на
даний час з нею одружений і проживає
АДРЕСА_2.

Третя особа - представник Служби у
правах дітей Виконкому Стрийської
міської ради в судове засідання не
з'явилася, проте надіслала на адресу
суду заяву, в якій просить розглянути
справу у їх відсутності.

Суд, заслухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
приходить до висновку, що в задоволенні
позовних вимог слід відмовити,
виходячи з наступного.

Визначаючи норми матеріального права,
що підлягають застосуванню та надаючи
правову кваліфікацію фактично
існуючим між сторонами по справі
правовідносинам суд виходить з п. 4
Прикінцевих та Перехідних положень
Цивільного кодексу України, згідно з
яким він застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до п.1 розд. VІІ "Прикінцевих
положень" СК України, зазначений Кодекс
набрав чинності одночасно з набранням
чинності ЦК України, тобто з 01.01.2004 року.
За загальним правилом дії законів і
інших нормативно-правових актів у часі
норми Сімейного кодексу
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності , тобто не раніше ніж 01.01.2004
року. До сімейних відносин, які не
існували на зазначену дату та відносин
щодо майна подружжя придбаного в
період до 01.01.2004 року положення цього
Кодексу застосовуватись не можуть і
зворотної дії не мають.

Оскільки спірні правовідносини
виникли після набрання чинності як
Сімейним кодексом України так і
Цивільним Кодексом України, суд вважає
за необхідне застосувати
законодавство, яке діяло на момент
виникнення спірних правовідносин,
тобто ЦК України та СК України.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, ст.
319 ЦК України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, не завдаючи при цьому шкоди
правам інших осіб і не порушуючи їхніх
інтересів.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Стаття 47 Конституції України закріплює
право кожного на житло, яке є однією з
головних матеріальних умов існування
людини. Конституційне право на житло
означає насамперед право громадянина
мати житло для власного проживання і
проживання членів його сім'ї. За
змістом вказаної статті ніхто не може
бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду. В контексті
конституційного положення частина 4
вказаної статті встановлює додаткові
гарантії щодо права користування
житлом, зокрема те, що ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Протоколом №1 до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
передбачено право на вільне володіння
майном. Основною метою ст. 1 Протоколу
№1 до Конвенції є запобігання
свавільному захопленню власності,
конфіскації, експропріації та іншим
порушенням принципу безперешкодного
користування своїм майном, до яких
часто вдаються або схильні вдаватися
на практиці уряди держав. Названа
стаття проголошує: «Кожна фізична або
юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений свого майна, інакше як
в інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом або загальними
принципами міжнародного права. Ця
норма закріплює право власника на
безперешкодне користування своїм
майном. У такому контексті порушенням
права власності особи буде вважатися і
факт ненадання можливості
користуватися своїм майном.

З пояснень сторін в судовому засіданні
та дослідженими в судовому засіданні
доказами підтверджується, що сторони
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 01
березня 2000 року та розірвали шлюб 25.10.2004
р., про що в книзі реєстрації актів
цивільного стану зроблено запис 25.12.2004
р. (Т.1 а.с.4).

Згідно довідки КП «Світанок» №703 від
13.03.2013 р., позивач разом з
неповнолітніми дітьми зареєстрована
за адресою: АДРЕСА_3.

Після розірвання шлюбу, 06.09.2005 року
відповідач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4
незавершений будівництвом житловий
будинок АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.115)

19 червня 2013 року відповідач ОСОБА_2
зареєстрував шлюб з ОСОБА_19, що
підтверджується свідоцтвом про шлюб
від 19.06.2013 р. (Т.1 а.с.250).

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовними вимогами про встановлення
факту спільного проживання однією
сім'єю з ОСОБА_2 в період з 2004 року по
липень 2011 року, просить суд визнати
спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 незавершене будівництво
будинку та господарських споруд за
АДРЕСА_1, поділити спільне майно
подружжя шляхом визнання за нею права
власності на 2/3 частини будинку
АДРЕСА_1.

Заявлені позивачем позовні вимоги є
взаємопов'язаними між собою, оскільки
фактом спільного проживання з
відповідачем однією сім'єю позивач
обгрунтовує позовні вимоги про
визнання незавершеного будівництва
спільною сумісною власністю подружжя,
заявляючи при цьому вимогу про його
поділ та визнання за нею права
власності на 2/3 частини незавершеного
будівництва.

Досліджені в судовому засіданні докази
у справі не дають суду підстав зробити
висновок про те, що позивач та
відповідач, після офіційного
розірвання шлюбу у 2004 році, проживали
однією сім'єю, були пов'язані спільним
побутом та вели спільне господарство,
належних та допустимих доказів
стороною позивача не подано, а судом
під час розгляду справи не здобуто, а
тому відсутні правові підстави для
задоволення позовних вимог про
встановлення факту проживання сторін
однією сім'єю протягом 2004-2011 рр.

До вказаних висновків суд прийшов,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу
України (далі - СКУ), сім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом, мають
взаємні права та обов'язки.

У статті 21 СКУ закріплено поняття
«шлюбу». У п.1 даної статті вказано, що
«шлюб - це сімейний союз чоловіка та
жінки, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів
громадянського стану».

У п. 2 ст. 21 СКУ закріплено, що проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки, без
шлюбу, не є підставою для виникнення у
них шлюбних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 74 СКУ, на підставі
якої заявлено позов, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 СК.

Отже, законодавець передбачив
можливість набуття права спільної
власності на майно осіб, які не
перебувають у шлюбі, в разі коли вони
проживають однією сім'єю, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом
і мають взаємні права та обов'язки
притаманні подружжю.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один із них не мав з
поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Позивач ОСОБА_1, заявляючи позовні
вимоги про встановлення факту
спільного проживання однією сім'єю з
ОСОБА_2 в період часу з 2004 року по липень
2011 року, зазначає, що доказами
спільного проживання є: показання
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_17, які
підтвердили в судовому засіданні
наведені обставини, копія договору між
ТзОВ «Телст» та споживачем ОСОБА_1 про
надання телекомунікаційних послуг за
№2591, в період з 27 вересня 2005 року та по
вересень 2011 року, копії квитанцій про
оплату за телекомунікаційні послуги,
здійснені позивачем у справі за
адресою: АДРЕСА_2, інші квитанції по
оплаті комунальних послуг, письмові
розписки ОСОБА_18 про позику грошових
коштів в ОСОБА_2, які зберігались до
моменту виконання зобов'язань,
фотографії, які відображають в
хронологічній послідовності події
їхнього спільного життя однією сім'єю,
святкування їхніх днів народжень та
іменин, спільний відпочинок та
проведення дозвілля, що також
підтверджує факт спільного проживання.

Відповідач ОСОБА_2, заперечуючи позовні
вимоги, покликався на показання
свідків ОСОБА_19, ОСОБА_22, ОСОБА_26,
ОСОБА_21, ОСОБА_23, які підтвердили той
факт, що вони з позивачем після
розірвання шлюбу разом не проживали,
спільне господарство не вели,
незавершене будівництво, яке є
предметом спору, придбане відповідачем
після розірвання шлюбу за власні кошти
і є його особистою власністю.

Згідно з п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Частина 1 статті 58 ЦПК України
передбачає, що належними є доказами,
які містять інформацію щодо предмета
доказування.

Доказування - це встановлення обставин,
які обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення сторін або інші обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи.

Дослідження доказів - безпосереднє
сприйняття і вивчення складом суду в
судовому засіданні інформації про
фактичні дані, представленої сторонами
й іншими особами, які беруть участь у
справі, за допомогою передбачених у
законі засобів доказування на підставі
принципів усності й безпосередності.

Уся доказова діяльність суду і осіб,
які беруть участь у справі, спрямована
на пізнання предмета доказування у
конкретній справі. Виходячи із змісту
ст. 179 ЦПК предметом доказування при
судовому розгляді є факти: якими
позивач обґрунтовує свої вимоги; якими
відповідач обґрунтовує свої
заперечення; інші факти, що мають
значення для правильного вирішення
справи (причини пропуску позовної
давності тощо). Для встановлення у
судовому засіданні зазначених фактів
досліджуються показання свідків,
письмові та речові докази, висновки
експертів.

Предметом доказування в даному
судовому процесі насамперед є факт
спільного проживання сторін у справі,
після офіційного розірвання шлюбу в 2004
році, однією сім'єю до 2011 року, ведення
спільного господарства, підтримання
подружніх відносин та спільний побут.

Фактами, якими позивач обгрунтовує
свої позовні вимоги є показання
свідків, письмові докази, долучені нею
до матеріалів справи.

Так, допитані в судовому засіданні
свідки зі сторони позивача ОСОБА_1 дали
наступні показання:

Свідок ОСОБА_8 повідомила суду, що з
позивачем та відповідачем знайома
більше 15 років, вона є хрещеною матір'ю
молодшої доньки ОСОБА_5, разом з
позивачем, коли та була вагітною
донькою ОСОБА_5, придбавали разом всі
будівельні матеріали для будівництва
будинку АДРЕСА_2, штори на вікна в
будинку шила її мати. Після розірвання
шлюбу позивач проживала разом з ОСОБА_2
за вказаною адресою. Вона допомагала їй
купувати карнизи, люстри, посуд,
оздоблювали інтер'єр прибудинкової
території, вони разом робили грядки та
ін. Їй відомо, що ОСОБА_1 позичила гроші
на будівництво будинку в своєї
товаришки. Вона познайомилась з
відповідачем, коли позивач проживала
разом з ним ще на вул. Валовій в м. Стрию,
в громадянському шлюбі. Їй відомо, що
ОСОБА_1 з ОСОБА_2 розлучились, і про це їй
відомо від самого відповідача ОСОБА_2,
оскільки він їй про це розповідав.
ОСОБА_2 хотів купити земельну ділянку
по сусідству, а тому просив ОСОБА_1
продати квартиру по вул. Валовій, однак
та відмовилась і позичила гроші в своєї
подруги ОСОБА_27. Про те, що ОСОБА_2 жив з
іншою жінкою їй невідомо і такого бути
не могло. При всіх застіллях відповідач
постійно був присутній, їздив один раз
з ними на море. ОСОБА_2 часто їздив за
кордон, тривалістю на один-два тижні,
періодичністю раз - два рази в місяць.

Неповнолітній свідок ОСОБА_12, син
сторін у справі повідомив суду, що вони
проживали по вул. Валовій, а з 2004 року
переїхали проживати на АДРЕСА_2, а саме:
він, мама, тато і його старший брат та
сестра. Його тато їздив у відрядження в
Польшу. На АДРЕСА_2 вони проживали до
літа 2011 року. Після моря вони забрали
речі і переїхали до бабусі на вул.
Ленкавського, де мешкають на даний час.
Мама казала, що тато їх вигнав з хати.
Коли вони проживали на вул. Савури,
сідали разом їсти, дивились телевізор,
святкували дні народження. Тато білив
стіни та ставив плитку. Сусідній
будинок АДРЕСА_1 батько хотів продати,
бо на будинку висіло оголошення з
татовим номером. Деколи тато з мамою
сварились, причина йому невідома.
Інколи тато їздив, на тиждень-два, а
потім знову повертався. Тато з мамою
перед морем не сварились.

Свідок ОСОБА_15 повідомив суду, що він не
знав про те, що позивач з відповідачем
розлучені. Вони проживали разом, ходили
до них в гості разом з дружиною. До 2004
року сторони проживали АДРЕСА_3. Купили
будинок на вул. Савури, зробили ремонт,
і після народження дочки ОСОБА_5, після
хрестин, переїхали на вул. Савури.
Спільно проживали до літа 2011 року, а
коли ОСОБА_1 поїхала на море, то ОСОБА_2
перевіз її речі на вул. Валову. До 2011
року в нього з відповідачем були
нормальні стосунки, в 2004 році вони
разом їздили на море в Одесу. На вул.
Савури святкували всі дні народження,
його батько виноград садив, а його мама
обробляла грядки. Будинок АДРЕСА_2
сторони купили в 2001 році, ремонт робили
його знайомі майстри. ОСОБА_2 їздив на
заробітки в Чехію. Речі сторони
купували разом, пральну машинку, після
народження дитини купили меблі в
дитячу кімнату, диван шкіряний. В Чехію
ОСОБА_2 виїжджав раз в півроку.

Свідок ОСОБА_28 дав суду показання про
те, що після того як ОСОБА_1 з ОСОБА_2
купили будинок АДРЕСА_1, він на її
прохання привозив до даного будинку
плитку з Дрогобича, інші будівельні
матеріали. Коли ОСОБА_2 був у Чехії,
ОСОБА_1 робила ремонт, та завжди
зверталась до нього щось привезти,
оскільки в його брата був автомобіль.
Він неодноразово допомагав їй.

Свідок ОСОБА_9, син позивача від першого
шлюбу, повідомив суду, що в 2004 році вони
переїхали проживати на АДРЕСА_2, в
будинку є 7 кімнат. Через рік після
розлучення, він дізнався про те, що
батьки розлучені. Після народження
сестри ОСОБА_5 вони хрестили її вдома.
Речі додому батьки купували разом, за
спільні гроші. В той час коли вони
проживали на АДРЕСА_2 появилася
можливість придбати буд. АДРЕСА_1, і
ОСОБА_2 наполягав на тому, щоб мама
продала квартиру на вул. Валовій.
ОСОБА_2 періодично їздив за кордон.
Будинок будували разом, за спільні
кошти. Іншої жінки в відповідача ніколи
не було. В будинку був проведений
телефон та інтернет. Всі комунальні
послуги оплачувала мама. Одного разу
був випадок, що мама з молодшим братом
та сестрою виїхали з будинку на
тиждень, опісля помирились і
повернулись додому на АДРЕСА_2. ОСОБА_2
завжди спав у спальні разом з мамою.

Свідок ОСОБА_14 дала суду показання про
те, що з ОСОБА_2 вона познайомилась
значно раніше, ніж з ОСОБА_1. В 2004 року
познайомилась з ОСОБА_1, разом робили
ремонти, оскільки вони практично
одночасно купили квартиру, а ОСОБА_1
купила будинок. Разом з ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 вони їздили на природу, ходили в
гості та ін. Разом з ОСОБА_1, коли та була
вагітна ОСОБА_5, вона разом з своїм
чоловіком та ОСОБА_2 вибирали кухню для
них додому, а потім купували прихожу до
їх хати. Їм з чоловіком відомо, що
ОСОБА_2 купив будинок по сусідству. Їй
не було відомо, що ОСОБА_1 з ОСОБА_2
розлучені. Скільки часу вона знає
ОСОБА_2, той жодного разу не був з іншою
жінкою. Вона першою побачила всі речі,
які перевіз ОСОБА_2 на квартиру на вул.
Валову.

Свідок ОСОБА_17 повідомила суду, що є
давньою приятелькою сім'ї ОСОБА_1,
знайома з позивачем та відповідачем з
2004 року, їй достовірно відомо про те, що
в період з їхнього знайомства та по 2011
рік сторони спільно проживали однією
сім'єю по вул. Валовій, а згодом
переїхали на вул. Савури. Ій також
відомо про те, що сторони спільно вели
господарство, ОСОБА_2 забезпечував
сім'ю, ОСОБА_1 придбавала всі необхідні
речі для будинку, в якому вони спільно
проживали. Про існування іншої жінки в
ОСОБА_2 ніколи не чула і не знала,
оскільки бачила, що ОСОБА_2 проживав
тільки з ОСОБА_1. На всі святкування та
іменні дати вони були разом.

Свідок ОСОБА_29 повідомив суду, що з
ОСОБА_19 знайомий майже все життя. Також
знає її брата ОСОБА_22, оскільки той є
хресним батьком його сина. ІНФОРМАЦІЯ_1
в нього померла дружина та він
залишився сам разом з двома
малолітніми дітьми. Після цього десь
через рік часу він з ОСОБА_19 почали
підтримувати більш тісні стосунки. Та у
2009 році вона перейшла жити до нього
додому за адресою: АДРЕСА_5. Вони з нею
проживали як чоловік та дружина, тобто
вона готувала їсти, прибирала вдома та
вони спали на одному ліжку. Так вони
проживали близько 6-ти місяців. Після
цього вони розійшлись, не зійшлись
характерами. Вже тривалий проміжок
часу він її не бачив та з нею не
спілкувався, також не цікавився її
особистим життям. ОСОБА_2 він не знає та
ніколи не бачив. Йому відомо, що ОСОБА_19
до моменту проживання з ним, багато з
ким проживала та мало багато
співмешканців. Однак безпосередньо до
моменту проживання з ним, вона
проживала з ОСОБА_26 в м. Бориславі в
мікрорайоні «Баня» в період з 2005-по 2008
роки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_20
повідомив суду, що в нього є знайома по
імені ОСОБА_19, з якою він знайомий з 2004
року. Познайомився з нею через її брата,
оскільки з ним працював в одній бригаді
по здійсненню ремонтних робіт.
Познайомились в неї вдома, за адресою:
АДРЕСА_6 на дні народження у її брата у
2005 році. Зі слів її брата йому стало
відомо про те, що вона в період з 2005 року
по 2008 рік проживала однією сім'єю разом
з ОСОБА_26 за його місцем проживання.
Через постійні суперечки та побиття
вони у 2008 році розійшлись. Також йому
відомо, про те, що в період 2009-2010 років
остання проживала з ОСОБА_29 за його
місцем проживання, а саме в АДРЕСА_5, але
вони у 2010 році розійшлись. Після того як
вони розійшлись з ОСОБА_29, то вони
випадково зустрілись з ОСОБА_19 в м.
Бориславі в літку 2010 року, та остання
запитала, чи хтось здає квартиру в м.
Бориславі, тоді він відповів їй, що вона
може проживати в нього за адресою
АДРЕСА_7 Спочатку вона проживала в
окремій кімнаті, як квартирант,
оскільки вони домовились за
квартплату, а вже за два тижні
проживання вона запропонувала йому
проживати однією сім'єю. В період
проживання з 2010 року по 2012 рік ОСОБА_19
систематично готувала їсти, прибирала
вдома та займалась усіма домашніми
справами. У 2012 році ОСОБА_19 приїжджала
до нього в м. Київ, де вони разом
відпочивали, що підтверджується
фотографіями. Влітку 2012 року він вигнав
ОСОБА_19 з дому та забрав ключі. Сусіди
йому розповідали, що в липні 2013 року
мати ОСОБА_19 хвалилася, що її донька
познайомилась з якимось бізнесменом з
м. Стрий і в кінці червня 2013 року вийшла
за нього заміж

Аналізуючи показання вказаних свідків,
суд приходить до висновку, що їхні
показання не містять фактів, якими
позивач обгрунтовує свої позовні
вимоги, а лише містять у собі відомості,
які і сам відповідач не заперечив в
судових засіданнях.

Так, свідки ОСОБА_8, ОСОБА_15, ОСОБА_9,
ОСОБА_14, ОСОБА_17 повідомили суду про те,
що після розірвання шлюбу позивач з
дітьми проживала АДРЕСА_2, відповідач
допомагав матеріально, при застіллях
він постійно був присутнім в
помешканні. Слід вказати, що вказані
доводи не заперечив і сам відповідач у
справі, проте зазначив, що він з
позивачем разом не проживав, жодних
відносин з нею після розірвання шлюбу у
2004 році у нього не було, спільного
бюджету вони не мали, спільне
господарство не вели, і у нього на
протязі всього цього періоду часу була
зовсім інша жінка ОСОБА_19, з якою він на
даний час перебуває в зареєстрованому
шлюбі.

Тобто показання вказаних свідків в
даному випадку, на думку суду, не є
достатніми та належними доказами на
підтвердження тих обставин, які
входять до предмету доказування по
даній справі. Зокрема, позивачеві
необхідно було довести, що вони з
відповідачем проживали однією сім'єю,
вели спільне господарство, були
пов'язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки.

Проте позивач не надала суду належних
доказів на підтвердження вказаного
факту, показання свідків про купівлю
будівельних матеріалів, необхідних для
незавершеного будівництва, не
підтверджуються жодними письмовими
доказами у справі, а містять лише
інформацію про те, що такі купувалися,
проте де саме, за які кошти і для
будівництва якого саме об'єкту,
належних доказів позивачем долучено до
матеріалів справи не було.

До наведених висновків, суд прийшов,
виходячи з самого поняття «фактичні
шлюбні відносини», тобто проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки, без
шлюбу, що є підставою для виникнення у
них шлюбних прав та обов'язків.

Так, ознакою проживання однією сім'єю є
систематичне ведення чоловіком та
жінкою спільного господарства, тобто
прийняття участі у спільних витратах,
спрямованих на забезпечення
життєдіяльності сім'ї. При цьому
важливою, проте не основною ознакою, є
проживання в одному приміщенні
чоловіка та жінки.

Окрім цього, суд не бере до уваги
показання свідка ОСОБА_20, який в
судовому засіданні стверджував про те,
що проживав з 2010 по 2012 рік разом зі
свідком ОСОБА_19, оскільки такі
спростовуються насамперед показаннями
свідків зі сторони відповідача, які
підтвердили факт проживання на протязі
вказаного часу відповідача по справі
та свідка ОСОБА_19 однією сім'єю (вказані
показання будуть наведені та
проаналізовані судом з прив'язкою до
показань інших свідків), та рішенням
Бориславського міського суду
Львівської області від 15.03.2011 р., з якого
вбачається, що свідок ОСОБА_20 з 2009 по 2011
р. перебував у шлюбі з ОСОБА_31, і від
шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася
донька ОСОБА_30, а тому показання свідка
в судовому засіданні є суперечливими
та неправдивими.

Допитані в судовому засіданні, свідки
зі сторони відповідача ОСОБА_2, дали
зовсім інші за змістом показання.

Так, свідок ОСОБА_22 повідомив суду, що є
рідним братом ОСОБА_19, і йому
достовірно відомо, що відповідач
проживав з її сестрою з 2005 року у м.
Бориславі, а станом на сьогодні вони
одружені і проживають в м. Стрий. Він
постійно спілкується зі сестрою, і та
ніколи не розповідала йому, що
проживала з ОСОБА_20, йому, навпаки,
відомо, що останній мав чотири жінки,
проте з його сестрою не мав жодних
відносин.

Свідок ОСОБА_26 в судовому засіданні
ствердив, що з ОСОБА_19 однією сім'єю не
проживав, а з 2005 року вона жила з ОСОБА_2
в Бориславі, а тому з ОСОБА_20 разом жити
не могла.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні
пояснив, що знайомий з відповідачем з
березня-квітня 2005 року, після їхнього
одруження, він один раз був в м. Стрий.
Йому відомо, що відповідач з 2005 року
проживав разом з ОСОБА_19, і остання
ніколи не проживала з ОСОБА_20
Відповідач разом з ОСОБА_19 проживали,
святкували свята, не раз бачив їх в м.
Бориславі в магазині, на ринку.

Свідок ОСОБА_23 дав в судовому засіданні
показання про те, що познайомився з
відповідачем в 2005 році, зазначив, що той
проживав в м. Борислав, по сусідству з
дружиною - ОСОБА_19, говорив, що з нею
одружений. Розповідав, що колишня
дружина з двома дітьми проживає в м.
Стрию, був там з ним один раз, колишня
дружина з дітьми в той час були на
другому поверсі. Стверджує, що свідок
ОСОБА_20 говорить неправду, і ніколи не
жив з ОСОБА_19

В судовому засіданні 28 лютого 2014 року
свідок ОСОБА_29 ствердив, що знає
ОСОБА_19, оскільки вони жили по
сусідству, разом з нею він ніколи не
проживав. У нього є двоє дітей, і ОСОБА_1
допомагала йому по господарству,
варила їсти, оскільки його дружина
загинула, вони були у дружніх
відносинах. Він не читав документи, які
підписував у слідчого, оскільки був
випившим. ОСОБА_1 говорила, що живе з
ОСОБА_2, йому невідомо щоб та жила з
ОСОБА_20, вказані показання були
неправдивими.

Суд вважає такі покази свідків такими,
що відповідають фактичним обставинам
справи та підтверджуються іншими
зібраними та перевіреними в судовому
засіданні доказами, та такими, що
спростовують факти, якими позивач
обгрунтовує свої позовні вимоги. Цим
показанням суд надає віру, оскільки
вони відповідають дійсним обставинам
справи, підтверджуються сукупністю
зібраних у справі доказів, крім того
свідки ретельно в деталях описали
життя відповідача, після розірвання
шлюбу з позивачем.

Таким чином, в судовому засіданні
встановлено, що відповідач по справі
ОСОБА_2, після розірвання шлюбу у 2004
році, разом з позивачем не проживав, у
нього з 2005 року були фактичні шлюбні
відносини з ОСОБА_19, яка на даний час є
його законною дружиною, і з якою він
проживає АДРЕСА_2. Такі твердження
відповідача підтвердила і сама ОСОБА_19,
яка будучи допитаною судом в якості
свідка повідомила, що познайомилися з
відповідачем в кінці 2004 р., з 2005 року
проживала разом з ним в м. Бориславі,
знала, що в будинку АДРЕСА_2 проживає
його колишня дружина з дітьми.
Відповідач постійно допомагав дітям,
навідував їх, купував все необхідне,
проводив з ними час та бував на
святкуваннях іменних дат. ОСОБА_20 з 2010
по 2012 роки проживав з дружиною і
розлучився, він мав можливо щодо неї
якісь наміри, а тому говорить в суді
неправду.

З наведеного вбачається, що в
матеріалах справи відсутні належні
докази на підтвердження тієї
обставини, що позивач після припинення
шлюбних відносин з відповідачем у 2004
році, продовжувала з ним спільно
проживати, письмові докази, а саме:
копія договору між ТзОВ «Телст» та
споживачем ОСОБА_1 про надання
телекомунікаційних послуг за №2591, в
період з 27 вересня 2005 року та по
вересень 2011 року, копії квитанцій про
оплату за телекомунікаційні послуги,
здійснені позивачем у справі за
адресою: АДРЕСА_2, інші квитанції по
оплаті комунальних послуг свідчать
лише про факт проживання позивача за
даною адресою, проте не можуть
вважатися належними доказами факту
ведення спільного господарства або
проживання однією сім'єю. Аналогічно і
письмові розписки ОСОБА_18 про позику
грошових коштів в ОСОБА_2, які
зберігались у неї до моменту виконання
зобов'язань не можуть свідчити про факт
ведення спільного побуту сторонами. Що
стосується фотографій, які
відображають святкування їхніх днів
народжень та іменин, то такі
підтверджують факт турботи батька про
своїх малолітніх дітей, проте не
свідчить про спільне проживання
сторін.

Крім цього суду не надано жодного
доказу, який би підтверджував факт
наявності у сторін взаємних прав та
обов'язків, обов'язки батька відносно
своїх малолітніх дітей і їх утримання в
даному випадку не мають жодного
відношення до взаємних прав та
обов'язків сторін по справі один
відносно одного, аналогічно позивачем
не доведено факту прийняття участі у
спільних витратах та проживання в
одному приміщенні з відповідачем у
справі. В судовому засіданні
встановлено, що відповідач навідував
свої малолітніх дітей, проте разом з
позивачем в одному помешканні не
проживав, спільних з позивачем витрат
не ніс.

За змістом ст.360-7 ЦПК України правові
позиції Верховного Суду України,
висловлені за наслідками розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України. Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Верховний Суд України на засіданні
Судової палати у цивільних справах 25
грудня 2013 року ухвалив постанову у
справі № 6-135цс13, предметом якої був
спір про встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу та
поділ майна, зокрема, суд зробив
правовий висновок, про те, що майно,
набуте до 1 січня 2004 року під час
спільного проживання особами, які не
перебувають у зареєстрованому шлюбі
між собою, є об'єктом їхньої спільної
сумісної власності, якщо: 1) майно
придбане внаслідок спільної праці
таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною
працею осіб слід вважати їх спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними. У зв'язку із цим суду під час
вирішення спору щодо поділу майна,
набутого сім'єю до 1 січня 2004 року, слід
установити не лише обставини щодо
факту спільного проживання сторін у
справі, а й ті обставини, що спірне
майно було придбане сторонами
внаслідок спільної праці. Сам факт
перебування у фактичних шлюбних
відносинах без установлення ведення
спільного господарства, побуту та
бюджету не є підставою для визнання
права власності на половину майна за
кожною зі сторін. Тільки в разі
встановлення цих фактів положення ч. 1
ст. 17 Закону України "Про власність",
який був чинним на час виникнення
спірних правовідносин, вважається
правильно застосованим. Окремо
нагадуємо, що до правовідносин щодо
поділу майна подружжя, набутого після 1
січня 2004 року, застосовуються норми
чинного Сімейного Кодексу України,
відповідно до якого, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними, тобто,
достатньо установити лише обставини
щодо факту спільного проживання однією
сім'єю жінки та чоловіка, що не
перебувають у шлюбі.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Встановлюючи відсутність факту
проживання сторін однією сім'єю, суд
належним чином перевірив докази у
справі та встановив, що позивач та
відповідач в період з 2004 по 2011 рік не
перебували у фактичних шлюбних
відносинах та надає правову оцінку
запереченням відповідача щодо ведення
спільного господарства з позивачем.

Так, відповідач повідомив суду, що з
моменту розірвання шлюбу у 2004 році,
проживав однією сім'єю з ОСОБА_19,
колишню дружину з дітьми навідував,
допомагав матеріально, проте, коли
потрапив у скрутне матеріальне
становище, колишня дружина звернулася
до суду з позовом про стягнення
аліментів. Незавершене будівництво -
будинок АДРЕСА_1 придбав після
розірвання шлюбу з позивачем і
самостійно його добудовував.

В той же час позивач не надала суду
письмових доказів, які б достовірно
підтверджували і той факт, що
незавершене будівництво було придбане,
добудоване, в тому числі і за рахунок її
коштів.

Долучена до матеріалів справи копія
витягу з ЄРДР за заявою ОСОБА_20 по факту
погрози вбивством з боку ОСОБА_19 -
ОСОБА_20 в приміщенні суду не дає суду
підстав вважати, що свідок дав
об'єктивні та правдиві показання в
перших судових засіданнях.

Суд, на основі всебічного, повного,
об'єктивного та безпосереднього
з'ясування фактичних обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог і заперечень, оцінивши
наявні у справі докази за своїм
внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх
достатність і взаємний зв'язок у
сукупності, приходить до висновку, що
позовні вимоги про встановлення факту
проживання однією сім'єю є
безпідставними та недоведеними в
судовому засіданні належними та
допустимими доказами у справі, а тому в
задоволенні таких слід відмовити.

Враховуючи той факт, що позовні вимоги
про визнання спільною сумісною
власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1
незавершеного будівництвом будинку та
господарських споруд за АДРЕСА_1, та
поділ спільного майна подружжя шляхом
визнання за ОСОБА_1 права власності на
2/3 будинку АДРЕСА_1 є похідними від
позовної вимоги про встановлення факту
проживання однією сім'єю, а тому такі до
задоволення не підлягають.

Окрім цього, встановлення факту
проживання однією сім'єю не породжує
для позивача правових наслідків -
визнання права власності на
незавершене будівництво, оскільки
відповідно до ч.3 ст.331 ЦК України воно
не зареєстровано у відповідному органі
технічної інвентаризації і не може
бути об'єктом цивільно-правових
відносин.

До вказаних висновків суд прийшов,
виходячи з наступного.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61
СК України, може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Незавершений будівництвом спірний
житловий будинок не належить до майна,
виключеного з обороту, тому може бути
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, проте не в даному
випадку.

Така правова позиція висловлена у
постанові Верховного Суду України від
20 червня 2012 р., який за наслідками
перегляду судових рішень з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, погодився з
рішенням Ірпінського міського суду
від 12 липня 2011 р., залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 27 жовтня 2011 р. та залишеними
без змін ухвалою колегії суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 січня 2012 р. щодо
правомірності задоволення позовних
вимог про визнання незакінченого
будівництвом житлового будинку
ступінню готовності 60% спільною
сумісною власністю подружжя.
Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України таке
рішення Верховного Суду України є
обов'язковим для всіх судів України у
подібних правовідносинах.

Проте в даному випадку така правова
позиція ВСУ судом застосована бути не
може, оскільки дослідженими в судовому
засіданні безспірними доказами
встановлено, що незавершене
будівництво придбано і добудовано у
період, коли сторони у шлюбі не
перебували, як і не перебували у
фактичних шлюбних відносинах, як про це
стверджує позивач.

Відповідно до ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Виходячи з положень ч.ч.1,2 ст.331 ЦК
України та ч.1 ст.182 ЦК України, пункту 8
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 7
лютого 2002 року « 7/5 (зі змінами і
доповненнями станом на 22 січня 2009 року),
право власності на новостворене
нерухоме майно виникає у особи, яка
створила це майно, після закінчення
будівництва об'єкта нерухомості,
введення його в експлуатацію,
отримання свідоцтва про право
власності та реєстрації права
власності.

Аналіз зазначених норм не передбачає
можливість визнання у судовому порядку
права власності на нерухоме майно до
завершення його будівництва.

Стаття 18 Закону України "Про основи
містобудування" передбачає, що
закінчені будівництвом об'єкти
підлягають прийняттю в експлуатацію в
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України. Експлуатація не
прийнятих у встановленому
законодавством порядку об'єктів
забороняється.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 13.04.2011 №461 «Про питання прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів» затверджено порядок
прийняття у експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, який встановлює
механізм та умови прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів. Прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів
здійснюється на підставі акта
готовності об'єкта до експлуатації
шляхом видачі інспекцією сертифіката
Прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів у порядку,
іншому, ніж встановлено вищевказаними
нормативними актами, не передбачено.
Отже, дана постанова є основним
нормативним документом, який регулює
порядок введення в експлуатацію
об'єктів будівництва та є обов'язковим
для виконання всіма суб'єктами
містобудівної діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень»
№1952-ІV від 01.07.2004р. обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права на нерухоме майно, що
знаходиться на території України,
фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, а відповідно до ч.2 ст.
16 ЦК України одним із способів захисту
цивільного права є його визнання.

З наведеного вбачається, що в
законодавстві України відсутні норми,
які б надавали можливість визнання у
судовому порядку права власності на
нерухоме майно до завершення його
будівництва.

Суд вважає безпідставними та такими, що
не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні доводи
представника відповідача про те, що
позивачем пропущено строк позовної
давності для звернення до суду,
оскільки з огляду на зміст статей про
строки позовної давності, їх положення
про правові наслідки спливу строку
позовної давності можуть
застосовуватися лише у тих випадках,
коли буде доведено існування самого
суб'єктивного права і факт його
порушення або оспорювання. Якщо ж при
розгляді справи буде встановлено, що у
позивача немає суб'єктивного права, про
захист якого він просить, або ж воно не
порушувалось, суд повинен відмовити в
позові не через пропущення строку
позовної давності, а за
безпідставністю матеріально-правової
вимоги.

Враховуючи наведене, зібрані по справі
докази, оцінені судом належним чином
кожен окремо на їх достовірність та
допустимість, а також їх достатність та
взаємний зв'язок у сукупності,
встановлені судом обставини свідчать
про те, що у суду є всі підстави для
відмови в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи Служба у правах дітей
Виконкому Стрийської міської ради,
Стрийське МБТІ, ОСОБА_3 про
встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю, визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя та поділ спільного майна за
безпідставністю матеріально-правової
вимоги.

Керуючись ст. ст. 41, 51 Конституції
України, ст.17 Загальної Декларації прав
людини, ст.8 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, ст.1
Протоколу №1 до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
ст.ст. 3, 60, 63, 65, 69, 70, 71, 74 Сімейного
Кодексу України, ст.ст. 182, 328, 331, 368
Цивільного Кодексу України, Законом
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» від 01.07.2004 р., абз.7 п.4 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
Постановою КМУ від 22.06.2011 р. №703, п.1.6
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, затвердженого Наказом МЮУ від
07.02.2002 р. №7/5, Постановою Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11
„Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", Постановою
Пленуму Верховного Суду України №14 від
18.12.2009 р. «Про судове рішення у
цивільній справі», Правовими позиціями
Верховного Суду України у постановах
від 20 квітня 2012 року № 6-56цс12;, 19 вересня
2011 року №3-82гс11/32/14, 16 січня 2014 року №
6-135цс13, Висновками Верховного Суду
України, викладених у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України, за I півріччя 2012 р, ст.ст. 10, 11, 57,
60, 209, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи Служба у правах
дітей Виконкому Стрийської міської
ради, Стрийське МБТІ, ОСОБА_3 про
встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю, визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя та поділ спільно нажитого
майна відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до Апеляційного суду
Львівської області протягом десяти
днів з дня його проголошення через
Стрийський міськрайонний суд
Львівської області.

Рішення виготовлене в одному
примірнику і має силу оригіналу.

Головуючий-суддя В. М.
Бораковський