Ухвала

іменем україни

27 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Савченко В.О., Карпенко С.О., Остапчука
Д.О., -

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
комунального закладу «Група з
централізованого господарського
обслуговування навчальних закладів і
установ освіти» Рівненської обласної
ради про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від
14 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від 25 вересня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до
комунального закладу «Група з
централізованого господарського
обслуговування навчальних закладів і
установ освіти» Рівненської обласної
ради про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди, посилаючись на
незаконність свого звільнення з посади
провідного інженеру з організації
експлуатації та ремонту комунального
закладу у зв'язку зі скороченням
чисельності штату працівників на
підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, чим
порушені її трудові права й спричинено
моральну шкоду.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 14 серпня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 25 вересня 2014 року, відмовлено у
задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
ухвалені у справі судові рішення
скасувати, і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Звільнення із зазначених підстав
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою на іншу
роботу.

Пленум Верховного Суду України в п. 19
своєї постанови від 6
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів» (з
наступними змінами) роз'яснив судам, що,
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у
зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці та порядок
врахування переважного права
працівника на залишення на роботі
встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Ураховуючи зазначені норми права та
роз'яснення Верховного Суду України,
суд першої інстанції з урахуванням
вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України дійшов
правильного висновку про те, що
звільнення позивача відбулось з
дотриманням трудового законодавства.

Зокрема, суд першої інстанції врахував,
що згідно зі ст. 64 ГК України
підприємство самостійно визначає свою
організаційну структуру, встановлює
чисельність працівників і штатний
розпис.

Апеляційний суд дав належну оцінку
законності та обґрунтованості рішення
суду першої інстанції. Належним чином
перевірив встановлені судом фактичні
обставини справи з урахуванням
зібраних доказів та дійшов правильного
висновку щодо відсутності правових
підстав для його скасування.

Такі висновки судів є обґрунтованими
та узгоджуються з матеріалами справи,
при встановленні зазначених фактів
судами не було порушено норм
цивільного процесуального
законодавства, правильно визначено
характер спірних правовідносин та
застосовано положення норм
матеріального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 на
увагу не заслуговують й висновків
судів не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 14 серпня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 25 вересня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.О.
Савченко

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук