Овруцький районний суд Житомирської
Справа № 286/6724/14-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Овруцький районний суд Житомирської
головуючого судді Смиковська Л. О.
з секретарем Деменчук О. Г.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Овручі справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "Овруцький
гірничо-збагачувальний комбінат
«Кварцит»" про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні та моральної шкоди , -
Позивач звернулась до суду з даним
позовом до відповідача та просить
стягнути на її користь з відповідача
середній заробіток за час затримки
розрахунку в сумі 4217,21 грн., та моральну
шкоду в розмірі 5000 грн. Свої вимоги
мотивує тим, що вона працювала у
відповідача і при звільненні 28.02.2014
року й на час подання заяви з нею не
розрахувалися. Невиплата їй суми
заборгованості по заробітній платі
призвело до порушення її законних прав,
що призвело до душевних і моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків, що вимагає додаткових зусиль
для організації свого життя і
повноцінного життя її родини.
В судове засідання позивач не
з'явилась. У позові просить справу
розглянути у її відсутність.
Погоджується на заочний розгляд
справи.
Відповідач в судове засідання не
з'явився, будучи належним чином
повідомленим про час, дату та місце
розгляду справи, про причини неявки не
повідомив, про розгляд справи у його
відсутність не клопотав, заперечень
щодо позову не надав, а тому суд
проводить розгляд справи на підставі
ст.224 ЦПК України в заочному порядку за
Представник відповідача в судове
засідання не з'явився. Згідно витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
(а.с.14-16): найменування юридичної особи -
Публічне акціонерне товариство
Овруцький гірничо-збагачувальний
комбінат «Кварцит»; місцезнаходження -
селище міського типу Першотравневе,
вул.Леніна, будинок 1. У відповідності
до ч.5 ст.74 ЦПК України судова повістка
разом із розпискою, а у випадках
встановлених цим Кодексом, разом з
копіями відповідних документів
надсилається поштою рекомендованим
листом за адресою, зазначеною стороною
чи іншою особою, яка бере участь у
справі, або юридичним особам - за
адресою місцезнаходження, що зазначена
в Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.
Надіслані на адресу відповідача,
зазначену в позові та витягу судові
повістки та копії документів,
поверталися до суду з позначкою на
конверті «за терміном зберігання». У
відповідності до абзацу 3 ч.5 ст.74 ЦПК
України, у разі відсутності осіб, які
беруть участь у справі, за такою
адресою, вважається, що судовий виклик
або судове повідомлення вручене їм
належним чином. Відповідач про розгляд
справи у його відсутність не клопотав,
заперечень щодо позову не надав, а тому
суд проводить розгляд справи на
підставі ст.224 ЦПК України в заочному
порядку за згодою позивача.
Суд, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, прийшов до наступного
Позивач працював у відповідача і була
звільнена 28.02.2014 року у звязку з
невиконанням роботодавцем
законодавства про працю, ст. 38 КЗпП
України. Вказані обставини
підтверджуються записами трудової
книжки позивача (а.с.3).
Рішенням Овруцького районного суду 28
липня 2014 року було стягнуто з ПАТ
Овруцького ГЗК «Кварцит» на корить
ОСОБА_1 заборгованість по заробітній
платі в сумі 13208 грн.88 коп., середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні в сумі 7877 грн. 43 коп., а
всього - 21086,31 (а.с. 6-7).

22.09.2014 року заступником начальника
відділу державної виконавчої служби
Овруцького районного управління
юстиції було винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження
згідно виконавчого листа № 286/3609/14-ц
виданого Овруцьким районним судом
18.09.2014 року (а.с.8).

Згідно довідки ПАТ Овруцького ГЗК
«Кварцит» (а.с.5), середньоденна
заробітна плата ОСОБА_1 складала 79,57
грн.

Із витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (а.с.14-16) вбачається, що
12.02.2014 року порушено справу про
банкрутство ПАТ Овруцький ГЗК
«Кварцит».

Зважаючи на даний факт, суд вважає за
необхідне зазначити, що згідно
правової позиції висловленої ВСУ в
постанові від 14 листопада 2012 року у
справі № 6-139 цс 12, за положеннями ч. 4 ст.
12 Закону України від 14 травня 1992 року №
2343-XII «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» (далі - Закон
№ 2343-XII) протягом дії мораторію на
задоволення вимог кредиторів не
нараховуються неустойка (штраф, пеня),
не застосовуються інші санкції за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів.

У трудових правовідносинах такі
поняття як зобов'язання, неустойка чи
інша санкція за невиконання
зобов'язання не застосовуються. Такі
терміни використовуються в низці
статей Цивільного та Господарського
кодексів України.

Статті 116, 117 КЗпП України структурно
віднесені до розд. VII «Оплата праці»
указаного Кодексу. За своєю суттю
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні не
відноситься до неустойки та не є
санкцією за невиконання грошового
зобов'язання. Це компенсаційна виплата
за порушення права на оплату праці, яка
нараховується в розмірі середнього
заробітку.

Пленум Верховного Суду України у своїй
Постанові від 24 грудня 1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» у
пункті 27 вказав, що відповідно до
правил глави XV Кодексу законів про
працю порушення справи про банкрутство
юридичної особи не позбавляє її
працівника права звернутись із заявою
в органи по розгляду трудових спорів, у
тому числі в районний (міський) суд,
тобто суд загальної юрисдикції.

Таким чином, справи можуть бути
порушені та рішення судів про
стягнення заробітної плати можуть бути
прийняті судами загальної юрисдикції
як до порушення провадження у справі
про банкрутство, так і на будь-якій
стадії провадження у справі про
банкрутство.

Відповідно до ст. 43 Конституції України
право на своєчасне одержання
винагороди за працю захищається
законом.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Правильність позиції позивача і її
відповідність усталеній судовій
практиці застосування норми ст.117 КЗпП
України підтверджено постановою
Судової палати в цивільних справах
Верховного суду України від 29.01.2014 року
у цивільній справі № 6-144цс13, в якій
зазначено зокрема таке.

Закон України «Про виконавче
провадження» визначає умови і порядок
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку. Цим Законом
врегульовано лише правовідносини, що
виникають у процесі виконання судових
рішень. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП
України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Таким
чином, аналіз наведених норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП
України обов'язок роботодавця щодо
виплати середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
настає за умови невиплати з його вини
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України,
при цьому визначальними є такі
юридично значимі обставини, як
невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку. Отже,
непроведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені строки є
підставою для відповідальності,
передбаченої ст.117 Кодексу, тобто
виплати працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку. Після ухвалення
судового рішення про стягнення
заборгованості із заробітної плати
роботодавець не звільняється від
відповідальності, передбаченої ст.117
КЗпП України, а саме виплати середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, тобто за весь період
невиплати власником або уповноваженим
ним органом належних працівникові при
звільненні сум.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року № 13
"Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці"
роз'яснено, що, установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП України
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при непроведенні його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін виникає
спір.

Тому, виходячи з наведеного в
сукупності, заявлена позивачем вимога
про стягнення суми середнього
заробітку за період затримки
розрахунку з 29.07.2014 року по день
постановлення рішення є законною та
обґрунтованою.

У відповідності до Порядку обчислення
середньої заробітної плати
затвердженого Постановою КМ України
№100 від 08.02.1995 року, розрахунок
середнього заробітку за час затримки у
розрахунку слід проводити за час
затримки, з 29.07.2013 року по 04.12.2014 року,
який складає : 79,57 (середній заробіток
за 1 робочий день) х 92 (робочі дні з часу
прийняття рішення на час розгляду
справи в суді згідно Листів
Мінсоцполітики) = 7320,44 грн. Дана сума
підлягає стягненню з відповідача.

Будь-яких інших доказів суду не надано.

Щодо позовної вимоги про стягнення
моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 237-1. КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

В п. 13 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», судам необхідно враховувати, що
відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків, що
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або на уповноважений ним
орган незалежно від форми власності,
виду діяльності чи галузевої
належності.

При встановленні розміру
відшкодування моральної шкоди суд
виходить з тривалості та глибини
душевних страждань; часу вимушених
змін у життєвих стосунках позивача;
відсутності у позивача доказів про
заподіяння даної шкоди на суму 5 000 грн.

Суд враховує той факт, що в результаті
виявлених порушень позивач зазнав
моральної шкоди, проте, розмір
заявленої суми надмірний. Об'єктивно
оцінюючи ситуацію, а також враховуючи
вимоги розумності і справедливості суд
вважає, що розмір шкоди підлягає
зменшенню до 1000 грн.

В стягнені решти суми моральної шкоди
необхідно відмовити за
безпідставністю.

Зважаючи на викладене позов підлягає
до часткового задоволення.

Позивач звільнений від сплати судового
збору на підставі п.1 ст.5 Закону України
«Про судовий збір», а тому згідно із ч.3
ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на
користь якого ухвалено рішення,
звільнено від сплати судового збору,
він стягується з відповідача в дохід
держави пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог, а тому з
відповідача слід стягнути судовий збір
в сумі 487,20 грн., оскільки це є позов, що
має одночасно майновий і немайновий
характер (ч.3 ст.6 Закону України «Про
судовий збір»).

Керуючись ст.116, 117 КЗпП та ст.ст. ст.ст. 8,
10, 11, 60, 88, 196, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Овруцький
гірничо-збагачувальний комбінат
«Кварцит»" () на користь
ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1) середній заробіток
за час затримки розрахунку в сумі 7320
грн. 44 коп. та моральну шкоду в розмірі -
1000 грн. а всього - 8320,44 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Овруцький
гірничо-збагачувальний комбінат
«Кварцит»" () на користь
держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано відповідачами
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана через Овруцький районний суд в
апеляційний суд Житомирської області
позивачем протягом 10 днів з дня його
проголошення, відповідачами - в цей же
строк з дати постановлення ухвали про
залишення заяви про перегляд заочного
рішення без задоволення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення
(крім відповідачів), можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: Л. О. Смиковська