Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 116/7690/13-ц

Провадження № 2/116/343/14

05.03.2014 року
м. Сімферополь

Сімферопольський районний суд
Автономної Республіки Крим у складі:

головуючого, судді Паніної
П.Є.

при секретарі
Шляхтіної О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до територіальної громади
Молодіжненської селищної ради
Сімферопольського району Автономної
Республіки Крим про визнання права
власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з
позовом до територіальної громади
Молодіжненської селищної ради
Сімферопольського району Автономної
Республіки Крим про визнання права
власності. Позовні вимоги мотивовані
тим, що з 1994 року позивачка разом з
родиною проживає в АДРЕСА_1,
добросовісно, відкрито, безперервно
володіє цим майном. На теперешній час
позивач просить визнати за нею право
власності в порядку набувальної
давності.

Позивач та її представник в
судове засідання не з'вилися,
відповідно до заяви, наданої до суду
представником позивача, позовні
вимоги підтримують в повному обсязі,
просили суд їх задовольнити.

Відповідач - представник
територіальної громади
Молодіжненської селищної ради
Сімферопольського району АР Крим в
судове засідання не з'явився,
відповідно до наданої заяви просить
справу розглядати у його відсутності,
позовні вимоги визнає і не заперечує
проти їх задоволення.

Матеріалами справи та
дослідженими у судовому засіданні
доказами встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до розподілу житлової
частки тресту «Агропромстрой» у 1 черзі
216 кв. житлового будинку АДРЕСА_1
передана ПМК - 41 треста «Агропромбуд»
(а.с. 17).

Розпорядженням Сімферопольської
районної державної адміністрації
Автономної Республіки Крим № 1218 від
29.12.1998 року Молодіжненській селищній
раді передано на баланс житловий
будинок АДРЕСА_1 (а.с. 58).

Відповідно до довідки
Виконавчого комітету Молодіжненської
селищної ради Сімферопольського
району АРК № 2027 від 09.09.2011 року ОСОБА_1
проживає у АДРЕСА_1 з 1995 року і по
теперешній час (а.с. 19).

З відповіді Сімферопольського
районного бюро технічної
інвентаризації встановлено, що право
власності на квартиру АДРЕСА_1 не
зареєстровано (а.с.61).

Відповідно до ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років, набуває право
власності на це майно за набувальною
давністю.

Згідно ч.8 розділу «Прикінцевих та
перехідних положень» ЦК України
передбачено, що правила ст.344 ЦК України
про набувальну давність поширюються
також на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом, тобто які
виникли після 01.01.2001р.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319
ЦК України - правом власності є право
особи на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону. При здійсненні своїх прав та
виконанні обов'язків власник
зобов'язаний додержуватися моральних
засад суспільства. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав. Діяльність власника може
бути обмежена чи припинена або
власника може бути зобов'язано
допустити до користування його майном
інших осіб лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Згідно ст. 321 ЦК України -
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом. Примусове відчуження
об'єктів права власності може бути
застосоване лише як виняток з мотивів
суспільної необхідності на підставі і
в порядку, встановлених законом, та за
умови попереднього та повного
відшкодування їх вартості, крім
випадків, встановлених частиною другою
статті 353 цього Кодексу.

Позивач стверджує, що понад 20
років відкрито, безперервно
користується квартирою, сплачує
комунальні послуги, здійснювала
косметичний та капітальний ремонт
квартири.

Набувальна давність визначається
як засіб закріплення майна за
суб'єктами, що ним володіють, у
випадках, коли вони не мають можливості
через певні обставини підтвердити
підстави виникнення прав, а також в
інших ситуаціях. Право власності за
набувальною давністю може бути набутим
як на безхазяйні речі, так і на майно,
яке належить за правом власності іншій
особі.

Отже, для набуття права власності
на нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери перебігу строку
набувальної давності недостатньо.
Умови набувальної давності
підтверджуються судовим рішенням.

Володілець за правом набувальної
давності повинен довести факти
добросовісності, відкритості,
безперервності і тривалості свого
володіння.

Суд, при вирішенні спорів про
набувальну давність, має врахувати
добросовісність саме на момент
передачі позивачу майна (речі), тобто на
початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач,
як незаконний володілець, протягом
всього часу володіння майном повинен
бути впевнений, що на це майно не
претендують інші особи, і він отримав
це майно з підстав, достатніх для того,
щоб мати право власності на нього.

Тобто, об'єктом набуття права
власності за набувальною давністю на
підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно,
а умовами виникнення права власності
за давністю володіння є: відкритість,
безперервність, тривалість та
добросовісність володіння.
Відкритість володіння означає, що
особа не приховує свого статусу від
інших осіб, не приховує факту, що вона
не є власником майна, але володіє і
користується таким майном як власник.
Тривалість володіння означає, що для
виникнення права власності на нерухоме
майно особа повинна ним проволодіти
протягом 10 років. Фактичне володіння
вважається правомірним, якщо інше не
випливає з закону або не встановлено
рішенням суду (ст. 397 ЦК України).
Скористатися правом власності на чуже
майно на підставі набувальної давності
може особа, якщо вона заволоділа майном
добросовісно, тобто на законних
підставах. З аналізу ст. 344 ЦК України
вбачається, що така норма
матеріального закону визначає ознаки
володіння, які є необхідними для
набуття права власності на річ за
набувальною давністю, а саме, володіння
має бути добросовісним, тобто у
випадку, якщо володілець не знав і не
міг знати про те, що він володіє чужою
річчю, а саме, ті обставини, у зв'язку з
якими виникло володіння чужою річчю не
давали найменшого сумніву стосовно
правомірності набуття майна, інакше
кажучи обставини, у зв'язку з якими
виникло володіння чужою річчю, не
давали найменшого сумніву стосовно
правомірності набуття майна.

Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи зі змісту 344 ЦК України,
обставинами, які мають значення для
справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст.
60 ЦПК України повинен довести
позивач є: законний об'єкт володіння;
добросовісність володіння;
відкритість володіння; давність
володіння та його безперервність
(тобто строк володіння).

При вирішенні спорів, пов'язаних
із виникненням і припиненням права
власності, судам слід мати на увазі, що
норми статті 344 ЦК про набувальну
давність не підлягають застосуванню у
випадках, коли володіння майном
протягом тривалого часу здійснювалось
на підставі договірних зобов'язань
(договорів оренди, зберігання,
безоплатного користування,
оперативного управління тощо),
оскільки право власності у володільця
за давністю виникає поза волею і
незалежно від волі колишнього
власника.

Застосування набувальної
давності передбачає відсутність
титулу (підстави) для виникнення права
власності в момент захоплення
(заволодіння) чужою річчю. У разі якщо
існує інша підстава для виникнення
права власності у момент заволодіння
(наприклад, спадкування), а сторона
посилається на строк набувальної
давності, слід визнати, що стороною
вибрано невірний спосіб захисту, тобто
такий, який не відповідає специфіці
правовідносин, що виникли.

Зазначені висновки викладені й в
інформаційному листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику
застосування судами законодавства під
час розгляду цивільних справ про
захист права власності та інших
речових прав».

Статтею 227 ЦК Української РСР в
редакції 1963 року, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин,
передбачено, що договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен
бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією із сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору (стаття 47 цього
Кодексу).

В матеріалах справи доказів на
підтвердження нотаріального
посвідчення договору купівлі - продажу,
укладеного між позивачем та будь-якою
іншою особою не міститься.

При цьому суд враховує, що за
набувальною давністю може бути набуто
право власності на нерухоме майно, яке
не має власника, або власник якого
невідомий, або власник відмовився від
права власності на належне йому
нерухоме майно та майно, що було
придбане добросовісним набувачем і у
витребуванні якого його власнику було
відмовлено.

У суду не викликає сумнівів факт
добросовісного володіння ОСОБА_1 та її
родиною об'єктом нерухомого майна -
квартирою АДРЕСА_1, оскільки не має
жодного доказу вважати заволодіння
неправомірним (здійсненого шляхом
викрадення, грабунку, шахрайства).

Також суду не відомі факти того,
що будь-які особи,будучі законним
власником спірного об'єкту, жодного
разу після вселення позивачки до
квартири зверталися до правоохоронних
органів або до суду із захистом свого
права власності.

За обставинами, викладеними у
позові, позивачка оселилися і
використовувала спірну квартиру як
свою, розуміючи, що вона не належить їй
на праві власності, оскільки укладання
будь-якого правочину чи договору, або
іншого акту не відбулося.

На підтвердження відкритого
володіння позивачки об'єктом
нерухомого майна - квартирою АДРЕСА_1
суд приймає до уваги письмові докази,
які містяться у матеріалах справи, а
саме: розпорядженням Сімферопольської
районної державної адміністрації
Автономної Республіки Крим № 1218 від
29.12.1998 року, довідку Виконавчого
комітету Молодіжненської селищної
ради Сімферопольського району АРК № 2027
від 09.09.2011 року, відповідь
Сімферопольського районного бюро
технічної інвентаризації №83 від 03.03.2014
р.

За встановлених судом обставин
визнання відповідачем позову не
порушує прав та свобод інших осіб та не
суперечить закону, тому приймається
судом.

Таким чином, є правові підстави
для задоволення позовних вимог
позивача, який захищає свої права у
спосіб, встановлений статтею 16 ЦК
України, його вимоги є законними та
обґрунтованими і підлягають захисту
судом.

З урахуванням наведеного, суд
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до
територіальної громади
Молодіжненської селищної ради
Сімферопольського району Автономної
Республіки Крим про визнання права
власності обґрунтовані, відповідають
вимогам діючого законодавства, у
зв'язку з чим підлягають задоволенню.

Судові витрати відшкодуванню не
підлягають.

На підставі ст.ст.328,344 ЦК України,
керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 169, 174, 209, 212-215
Цивільним процесуальним кодексом
України,суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до
територіальної громади
Молодіжненської селищної ради
Сімферопольського району Автономної
Республіки Крим про визнання права
власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в
Апеляційний суд Автономної Республіки
Крим через Сімферопольський районний
суд Автономної Республіки Крим шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
П.Є.Паніна