Ухвала

ІМЕНЕМ України

12 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого

спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі

суддів: Гончара В.П.,

Леванчука
А.О.,

Савченко В.О., -

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський завод важкого
машинобудування» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням, та за
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський завод важкого
машинобудування», третя особа - служба
у справах дітей Іллічівської районної
державної адміністрації
Маріупольської міської ради, про
зобов'язання видати ордер на вселення,
за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
рішення Іллічівського районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 27
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 22 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Маріупольський завод
важкого машинобудування» звернулося
до суду з указаним позовом, в
обґрунтування посилаючись на те, що в
грудні 1985 року за спільною згодою
адміністрації підприємства та
профспілкового комітету підприємства
ОСОБА_3 було виділено ліжко-місце в
гуртожитку АДРЕСА_1. У картку
реєстрації місця проживання ОСОБА_3
були внесені дані про її дочку ОСОБА_4,
на підставі цього запису остання 06
червня 2012 року також була
зареєстрована за адресою гуртожитку.
Посилаючись на те, що відповідачі в
гуртожитку не проживають, публічне
акціонерне товариство «Маріупольський
завод важкого машинобудування»
просило визнати їх такими, що втратили
право користування жилим приміщенням.

У жовтні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду з зустрічним
позовом, в обґрунтування посилаючись
на те, що ОСОБА_3 як працівнику
підприємства було надано ліжко-місце в
гуртожитку, з 1995 року вона не проживає в
гуртожитку, оскільки керівництво
чинить їй перешкоди, а з народженням
дитини їй фактично відмовлено в
користуванні гуртожитком. Офіційно
гуртожиток не є сімейним, але в ньому
проживають багато сімей. Посилаючись
на те, що вони не мають власного житла,
перебувають у черзі на отримання житла,
позивачі просили зобов'язати
відповідача надати їм ордер на
вселення до гуртожитку на сім'ю в
складі двох осіб.

Рішенням Іллічівського районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 27
лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 22 квітня 2014 року, первісний
позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 такими, що втратили право
користування жилим приміщенням у
гуртожитку АДРЕСА_1. У зустрічному
позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4
просять скасувати судові рішення у
справі та ухвалити нове рішення про
відмову в первісному позові та
задоволення зустрічного позову,
посилаючись на невідповідність
висновків судів обставинам справи,
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Задовольняючи первісний позов та
відмовляючи в зустрічному позові, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд,
обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_3
та ОСОБА_4 без поважних причин відсутні
за місцем реєстрації понад терміни,
встановлені ст. 71 ЖК Української РСР.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що рішення суду
першої інстанції та ухвала
апеляційного суду ухвалені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
відхилити, рішення Іллічівського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 27 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 22 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

В.П. Гончар

А.О. Леванчук

В.О. Савченко