У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
про звернення стягнення; за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про визнання
договору поруки недійсним, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 13 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
указаним позовом, у якому просило в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором звернути
стягнення на автомобіль ВАЗ, модель 21114,
2008 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, який належить на праві
власності ОСОБА_4

В обґрунтування позову зазначало, що за
умовами укладеного між банком та
ОСОБА_4 кредитно-заставного договору
від 27 лютого 2008 року остання
отримала кредит у розмірі 53 594 грн зі
сплатою 15,48 % річних на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення до 26
лютого 2013 року. В рахунок забезпечення
виконання зобов'язань за указаним
кредитним договором 27 лютого
2008 року між банком та ОСОБА_4 було
укладено договір застави, за умовами
якого остання передала в заставу банку
належний їй автомобіль ВАЗ 21114, 2008 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. У
зв'язку із порушенням позичальником
умов договору та неналежним виконанням
зобов'язань станом на 20 липня 2012 року
утворилася заборгованість за
кредитним договором у розмірі 25 917 грн 89
коп., що є підставою для звернення
стягнення на предмет застави.

У вересні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з зустрічним позовом, у якому
просила визнати недійсним договір
поруки, укладений 29 жовтня 2009
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3

В обґрунтування позову зазначала, що
про існування оскаржуваного договору
їй стало відомо лише у вересні 2012 року
при отриманні позовної заяви ПАТ КБ
«ПриватБанк» із додатками до неї.
Відповідно до указаного договору
поруки зобов'язання за кредитним
договором забезпечені порукою у
розмірі 200 грн. Оскільки згоди на
укладення цього договору вона не
надавала і її не було повідомлено про
укладення договору, вважала, що він є
недійсним.

Заочним рішенням Октябрського
районного суду м. Полтави від
15 квітня 2013 року позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено частково.
В рахунок погашення
заборгованості за кредитно-заставним
договором від 27 лютого 2008 року у
розмірі 25 917 грн 89 коп. витребувано у
ОСОБА_4 та передано в заклад
(володіння) шляхом вилучення
ПАТ КБ «ПриватБанк» предмета застави -
автомобіля ВАЗ 21114, 2008 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1; комплекту
ключів, свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу. Звернуто
стягнення на предмет застави -
автомобіль ВАЗ 21114, 2008 року випуску,
реєстраційний номер
НОМЕР_1, який належить на праві
власності ОСОБА_4, шляхом продажу
вказаного автомобіля ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладенням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, зі зняттям вказаного
автомобіля з обліку в органах ДАІ
України, а також наданням ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу та
зняття вказаною автомобіля з обліку в
органах ДАІ України. У
задоволенні решти позову відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_4 залишено без
розгляду. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 13 травня
2014 року рішення місцевого суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду та
направити справу на новий розгляд до
цього ж суду.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку про задоволення касаційної
скарги з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідачі взяті на себе кредитні
зобов'язання належним чином не
виконують, а тому наявні підстави для
звернення стягнення на предмет
застави.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення районного суду та ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позову, виходив із того, що підвищення
процентної ставки за
кредитно-заставним договором
здійснено неправомірно, а отже
виконання ОСОБА_4 умов кредитного
договору з урахуванням первісної
процентної ставки слід вважати
правомірним, а тому підстави для
звернення стягнення на предмет застави
відсутні.

Проте погодитися з висновками суду
апеляційної інстанції не можна.

Судами установлено, що 27 лютого 2008 року
між банком та ОСОБА_4 укладено
кредитний договір, за умовами якого
ОСОБА_4 отримала 53 594 грн строком
користування до 26 лютого 2013 року зі
сплатою 15,48 % річних. У рахунок
забезпечення кредитних зобов'язань між
банком та ОСОБА_4 27 лютого 2008 року також
було укладено договір застави, за
умовами якого передано у заставу банку
автомобіль ВАЗ 21114,
державний номерний знак НОМЕР_1, що
належить ОСОБА_4 на праві
власності. Також у рахунок
забезпечення кредитних зобов'язань між
банком та ОСОБА_3 укладено договір
поруки на суму 200 грн.

Згідно з п. 17.1.6 кредитно-заставного
договору від 27 лютого 2008 року
процентна ставка за кредитом складає
15,48 % річних. Умовами п. 6.3.1
кредитно-заставного договору банк має
право в односторонньому порядку
збільшувати розмір процентів у разі
зміни кон'юнктури грошових ресурсів в
Україні, а саме: зміни курсу долара США
до гривні більше ніж на 10 % річних
порівняно з курсом долара США до
гривні, установленим Національним
банком України на момент укладення
договору, а також у разі зміни
облікової ставки Національного банку
України.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при вирішенні спорів щодо
правомірності підвищення процентної
ставки згідно зі статтею 1056-1
ЦК у зв'язку з прийняттям Закону
України від 12 грудня 2008 року №
661-VI «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку», яким передбачено, що
встановлений кредитним договором
розмір фіксованої процентної ставки не
може бути збільшений банком в
односторонньому порядку, а також, що
умова договору щодо права банку
змінювати розмір фіксованої
процентної ставки в односторонньому
порядку є нікчемною, суди мають
виходити з того, що цей закон набрав
чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією
України принципу незворотності дії в
часі законів та інших
нормативно-правових актів
(ч. 1 ст. 58), всі рішення банку в будь-якій
формі (постанова, рішення,
інформаційний лист) щодо підвищення
процентної ставки в односторонньому
порядку є неправомірними лише з 10 січня
2009 року (Рішення Конституційного Суду
України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у
справі про зворотну дію в часі законів
та інших нормативно-правових актів).
При підвищенні процентної ставки
з'ясуванню підлягають визначена
договором процедура підвищення
процентної ставки (лише повідомлення
позичальника чи підписання додаткової
угоди тощо); дії позичальника щодо
прийняття пропозиції кредитора тощо.

Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що
встановлений кредитним договором
розмір процентів не може бути
збільшений банком в односторонньому
порядку, а також, що умова договору щодо
права банку змінювати розмір процентів
в односторонньому порядку є нікчемним.
Закон України від 12 грудня 2008 року «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо заборони банкам
змінювати умови договору банківського
вкладу та кредитного договору в
односторонньому порядку» набрав
чинності з 10 січня 2009 року.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи
у задоволенні позову, виходив з того, що
банком не було надано належних та
допустимих доказів надсилання на
адресу ОСОБА_4 повідомлення про зміну
процентної ставки. Разом з тим судом не
було звернуто уваги на наявність у
матеріалах справи копії реєстру
відправки рекомендованим листом на
адресу ОСОБА_4 повідомлення про
підвищення процентної ставки.

При цьому колегія суддів звертає увагу,
що у матеріалах справи відсутнє
рішення або інший документ про
підвищення процентної ставки за
кредитним договором ОСОБА_4, а наявна
лише копія реєстру відправки
відповідного рішення на адресу
боржника 8 січня 2009 року, тому суду
необхідно з'ясувати, коли саме було
прийнято рішення про підвищення
процентної ставки з 15,48 % річних до 27,12 %
річних.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам ст. ст.
212-214 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338
ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 13 травня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко