АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 593/146/13-цГоловуючий у 1-й
інстанції Німко Н.П. Провадження №
22-ц/789/203/14 Доповідач - Жолудько
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 р. колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Жолудько Л.Д.

суддів - Костіва О. З., Кузьми Р. М.,

при секретарі - Бріль В.Л.

з участю представника ОСОБА_1-
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Бережанського районного
суду від 17 грудня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення
аліментів на повнолітню дитину, яка
продовжує навчання,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Бережанського районного суду
від 17 грудня 2013 року позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про стягнення аліментів на
повнолітню дитину, яка продовжує
навчання, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
аліменти на повнолітню дитину, яка
продовжує навчання, - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 400 грн.
щомісячно, починаючи з 28 січня 2013 року і
до закінчення нею навчання або до
досягнення 23 років, та понесені судові
витрати в розмірі 75 грн. за публікацію в
газеті "Високий замок" оголошення про
судовий виклик.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в
розмірі 214 грн. 60 коп..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення, яким позивачці відмовити в
позові, та здійснити поворот виконання
стягнутих державним виконавцем коштів
зі сплати судового збору в розмірі 214
грн. 70 коп. та 75 грн. за безпідставну
публікацію в газеті оголошення про
судовий виклик.

Апелянт вказував, що висновки суду,
викладені в рішенні, щодо його доходів
та матеріального стану не відповідають
обставинам справи.

Суд усупереч вимогам ст. 182 СК України
не врахував при визначенні розміру
аліментів наявність обставин, що мали
істотне значення, Зокрема: його
матеріальне становище,
непрацездатність дружини, хворобу
сина, відсутність доходів від
використання наявного в нього майна.

Апелянт також уважає, що при ухваленні
рішення судом було неправильно
застосовано положення ст.ст. 200 і 201 СК
України.

У судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_2 апеляційну скаргу
ОСОБА_1 підтримав, зіславшись на доводи,
викладені в ній. Просить її
задовольнити.

ОСОБА_3 повторно не з'явилась у судове
засідання. Про час і місце його
повідомлена належним чином.

Судом установлено, що сторони є
батьками повнолітньої ОСОБА_4, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_1, виданим
відділом РАГС Бережанського РУЮ
Тернопільської області, актовий запис
за № 24 від 22.12.2003 року.

ОСОБА_4 на даний час продовжує
навчання на денній (платній) формі у
Львівському національному
університеті ім. Івана Франка, що
підтверджується договором про
підготовку фахівців з вищою освітою за
освітньо-кваліфікаційним рівнем
бакалавр № 2431с-12 від 15.08.2012 року.

Згідно з п.п. 4.1, 4.2 вказаного
договору вартість освітньої послуги
становить 27 840 грн., щорічно - 6 960 грн.

Позивачка ОСОБА_3 щорічно несе
витрати, пов'язані з навчанням
повнолітньої дитини, а саме: оплата
вартості навчання - 6 960 грн.; оплата за
проживання в гуртожитку - 1 200 грн.;
проїзд до місця навчання у м. Львів та
повернення до постійного місця
проживання в АДРЕСА_1 - вартість квитка
на автобус в одну сторону 42,54 грн. - 340, 32
грн. щомісячно протягом восьми місяців
на рік; витрати на посилене харчування,
дитини, якого вона потребує в зв'язку із
захворюванням селезінки - близько 1000
грн. в місяць; на одяг та побутові
потреби - біля 500 грн. щомісячно.

Оскільки навчання є платним та
стаціонарним, ОСОБА_4 не має стипендії
та будь-якого іншого джерела доходу,
тому потребує щомісячної матеріальної
допомоги батьків до закінчення нею
навчання або до досягнення нею 23 років.

Позивачка в повному обсязі надає
таку матеріальну допомогу дитині і
фактично одноособово несе батьківські
обов'язки обох батьків, що не
заперечується відповідачем.

ОСОБА_3 перебуває на обліку як
безробітна в Бережанському РЦЗ з 31
січня 2013 року відповідно до довідки №
156 від 06.03.2013 року.

У судовому засіданні ОСОБА_1
визнано той факт, що він не надає своїй
повнолітній доньці матеріальної
допомоги у зв'язку із її навчанням та не
оспорено розмір згаданих витрат
пов'язаних із навчанням.

У відповідача на утриманні
малолітній син ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_3,
який народився в нього від другого
шлюбу з ОСОБА_6 Дитина хворіє та
потребує постійного лікування, у
зв'язку з чим відповідач несе значні
грошові витрати.

У судовому засіданні встановлено,
що ОСОБА_1 є працездатною особою, яка
має у власності нерухоме майно: будинок
і автомобіль, фактично має постійне
джерело доходу.

Згідно з довідкою про доходи № 3
від 02.12.2013 року ОСОБА_1 займає посаду
головного бухгалтера в приватному
підприємстві "ВМТ - Транс" та отримав
загальну суму доходу в розмірі 9 000 грн.
за період з червня по листопад 2013 року.

Розглянувши справу, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, заслухавши пояснення
представника апелянта-ОСОБА_2, колегія
вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1
слід відхилити.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того,
щовідповідач має змогу надавати
матеріальну допомогу на утримання
повнолітньої дочки, яка продовжує
навчання та потребує такої допомоги,
однак в обмеженому розмірі, враховуючи
наявність на його утриманні хворої
малолітньої дитини та витрат на її
лікування.

Колегія суддів апеляційного суду
вважає висновок суду обґрунтованим та
таким, що відповідає вимогам закону.

В силу вимог ст.ст. 11, 10, 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 180 України
батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття.

Положеннями ст. 199 СКУ встановлено
обов'язок батьків утримувати
повнолітніх дітей, які продовжують
навчання і в зв'язку з цим потребують
матеріальної допомоги до досягнення
дітьми 23 років за умови, що батьки
можуть надавати таку допомогу.

В пункті 20 постанови Пленуму від
15.05.2006 року № 3 "Про застосування
окремих норм СКУ при розгляді справ
щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів" Верховний Суд
України роз'яснив, що обов'язок батьків
утримувати повнолітніх дочку, сина, які
продовжують навчатися після
досягнення повноліття (незалежно від
форми навчання), виникає за
обов'язкової сукупності таких
юридичних фактів: досягнення дочкою,
сином віку, який перевищує 18, але є
меншим 23 років; продовження ними
навчання; потреба у зв'язку з цим у
матеріальній допомозі; наявність у
батьків можливості надавати таку
допомогу.

Виходячи з установлених судом
обставин і наведених вимог закону,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що дочка відповідача
навчається та потребує матеріальної
допомоги, а відповідач має можливість
надавати їй таку допомогу до
досягнення нею 23 років, у відповідності
до статей 198,199 СК України.

Згідно з вимогами ст. 200 СК України
суд визначає розмір аліментів на
повнолітніх дочку, сина у твердій
грошовій сумі і (або) у частці від
заробітку (доходу) платника аліментів з
урахуванням обставин, зазначених у
ст.182 СКУ, як то: стан здоров'я та
матеріальне становище дитини; стан
здоров'я та матеріальне становище
платника аліментів; наявність у
платника аліментів інших дітей,
непрацездатних чоловіка, дружини,
батьків, дочки, сина.

Колегія вважає, що при визначенні
розміру аліментів на повнолітню дочку,
яка продовжує навчання, судом
мотивовано враховано, як стан здоров'я
та матеріальне становище дитини, так і
стан здоров'я й матеріальне становище
платника аліментів, перебування на
його утриманні малолітнього сина, який
хворіє й потребує лікування.

Колегія не приймає до уваги
посилання апелянта на його низький
заробіток на посаді головного
бухгалтера й відсутність доходів від
нерухомого майна та використання
автомобіля, оскільки самі по собі ці
обставини не можуть бути доказом
відсутності можливості виконувати
батьком дитини обов'язку надавати їй
матеріальну допомогу в обмеженому
розмірі й підставою для звільнення від
надання такої допомоги.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що рішення суду ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права і підстав для
його скасування з мотивів, наведених в
апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307,ч.1,п.1; 308; 313; 314; 317; 319;
324; 325 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бережанського районного
суду від 17 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Л.Д. Жолудько