Справа №442/2684/13-ц
Провадження №2/442/74/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої-судді - Грицай М.М.

з участю секретаря - Антоненко В.О., Тацишин Г.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області, Державної казначейської служби України, Прокуратури Львівської області, треті особи Головне Управління МВС України у Львівській області, Головне Управління Державної казначейської служби України у Львівській області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися з позовом до суду, в якому просять стягнути з відповідачів Дрогобицького МВ ГУМВСУ у Львівській області, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно в їх користь моральну шкоду в сумі 100000 грн. кожній, та в користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 2289,99 грн.

Позов мотивують тим, що 14.05.2006 року ОСОБА_7, знаходячись на сьомому поверсі першого під'їзду будинку №2 на вул..В.Великого в м.Дрогобичі Львівської області, наніс удар ножем її - ОСОБА_2 синові та її - ОСОБА_3 чоловікові ОСОБА_8 в ділянку життєво важливого органу - в серце, спричинивши проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва, з наскрізним пошкодженням по ходу раневого каналу правого шлуночка серця, що призвело до тампонади серця кров'ю та смерті останнього. Згідно акту стаціонарної судово-медичної експертизи від 05.07.2006 року та акту повторної стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 06.03.2007 року ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням - шизофренією, параноїчної форми, і не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У період нанесення ножового поранення ОСОБА_8, 14.05.2006 року, ОСОБА_7 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.06.2007 року відносно ОСОБА_7 застосовано заходи медичного характеру - госпіталізацію до психіатричної лікарні зі суворим наглядом.

Позивачка ОСОБА_2 зазначила, що її син - ОСОБА_8 неодноразово звертався до Дрогобицького міськвідділу міліції із заявами за захистом від ОСОБА_7 та про його ізоляцію від людей. Однак, відповідач належним чином не відреагував на повідомлення ОСОБА_8, не надав належної уваги особі ОСОБА_7, що призвело до вбивства її сина.

Вважає, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також відповідальні за смерть її сина, оскільки знали про психічну хворобу ОСОБА_7 - їх сина, проте, не вжили заходів щодо його належного лікування.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку, окрім моральної шкоди в розмірі 100000 грн., також понесені нею витрати на похорон сина - ОСОБА_8 в розмірі 2289,99 грн.

З аналогічних підстав ОСОБА_3 - дружина загиблого ОСОБА_8 просить стягнути в її користь завдану моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній. Пояснила, що, на її думку, за наслідки вчиненого ОСОБА_7 діяння повинні нести відповідальність як його батьки, так і міліція. Батьки ОСОБА_7, проживаючи разом з ним в одній квартирі, бачили неадекватну поведінку свого сина, неодноразово з цього приводу чули скарги від своїх сусідів, однак, не реагували на це належним чином. Також сусіди неодноразово звертались в органи внутрішніх справ із заявами на дії ОСОБА_7, прохаючи захисту від останнього. Проте, такі заяви теж залишись без належного реагування. У зв'язку зі смертю сина, у неї різко погіршився стан здоров'я, вона перенесла нестерпну душевну біль через його втрату, яку відчуває до теперішнього часу. Поховання своєї дитини - стали для неї найбільшими душевними та фізичними стражданнями, які неможливо оцінити, тому просить солідарно стягнути з відповідачів вищезазначену суму, якою б останні відповіли за свою бездіяльність.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Саган О.Р. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та доповнила, що, на її думку, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як батьки, є відповідальними за дії ОСОБА_7, який вчинив суспільно-небезпечне діяння, визнаний неосудним та по даний час знаходиться на примусовому лікуванні. Родина ОСОБА_7 знала про його психічне захворювання, намагались його лікувати, однак, належної уваги йому не приділили та не сприяли у наданні кваліфікованої допомоги. Що стосується працівників міліції, то матеріалами справи доводиться, що такі належним чином не реагували на неадекватну поведінку ОСОБА_7 і повинні були, дослідивши дану ситуацію, звернутися до лікарів; у зв'язку з неналежним виконанням службових обов'язків винних працівників міліції притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Тому, вважає, що останні також відповідальні за спричинення позивачам моральної шкоди своєю бездіяльністю.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, однак, її представник - адвокат ОСОБА_10 підтримала позовні вимоги та пояснила, що окремою постановою суду у кримінальній справі відносно ОСОБА_7 доводиться вина працівників міліції у їх бездіяльності. Зокрема, останні не приймали жодних мір на дії та поведінку ОСОБА_7, з приводу яких неодноразово скаржились його сусіди та просили захисту. На момент нанесення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, що спричинили смерть, ОСОБА_7 був повнолітнім і таким, що не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Проте, останній не був визнаний недієздатним у цивільно-правовому порядку. ОСОБА_7 потребував психіатричної допомоги, за якою повинні були у відповідному порядку звернутися його батьки, які разом з ним проживали. Однак, останні не надали жодного документу, який би підтверджував їх звернення за медичною допомогою і надання такої. Тому, вважає, що моральну шкоду в користь позивача слід стягнути як з міліції, так і з батьків ОСОБА_7, який таку заподіяв унаслідок вчинення суспільно-небезпечного діяння. Позивач ОСОБА_3 зазнала чималих душевних страждань, оскільки, будучи молодою особою, залишилась з малолітньою дитиною на вихованні, після смерті чоловіка - ОСОБА_8

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явились, однак, їх представники - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 позовні вимоги не визнали та заперечили щодо їх задоволення. Пояснили, що вони з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (на той час працездатними) та ОСОБА_7 проживали (всі разом) в одній квартирі. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_11, відповідно ОСОБА_7 - рідним братом останньої.

ОСОБА_11 доповнила, що після повернення брата з-за кордону, вони помітили його депресивний стан, а до того часу він був психічно здоровий та врівноважений. Приїхавши, брат розповів, що його побили невідомі та викрали значну суму грошей. Також вони зауважили, що ОСОБА_7 (ОСОБА_7) часто стояв мовчазний на балконі, в тому числі серед ночі, багато курив, про щось задумуючись, але розповідати нічого не хотів. Його поведінка стала дивною, тому вони згодом (в 2005 році) відвезли брата в Миколаївську психіатричну лікарню, де він перебував на стаціонарному лікуванні близько місяця. Попередньо вони звернулись до завідувача психоневрологічного диспансеру, пояснивши ситуацію, з проханням надати направлення на психіатричне лікування. Отримавши таке, вони мали змогу відправити його до закладу. Лікуючий лікар, після проходження курсу лікування, пояснила їм, що у ОСОБА_7 шизофренія, але можна забрати його додому, так як він практично здоровий. Жодних документів з лікарні на руки їм не давали, пояснивши, що такі перешлють у диспансер. На обліку ОСОБА_7 не перебував і ніхто з сім'ї не звертався з даним питанням (проханням) у диспансер. До суду (також в орган опіки та піклування) батьки не зверталися з заявою про визнання його недієздатним. Згодом, коли хвороба почала прогресувати, вони неофіційно звертались до лікаря-психіатра з проханням надати перелік ліків (таблеток), необхідних для лікування. Вони не зверталися більше в психоневрологічний диспансер і не везли ОСОБА_7 на стаціонарне лікування, так як вважали, що в лікарні його стан здоров'я лише погіршиться. Певний період часу вони таємно давали братові таблетки (без його відома) для його психічного заспокоєння. Батькам було все відомо, навіть якщо якісь міри приймались без їх участі, і вони зі всім погоджувались.

Крім цього, представник ОСОБА_11 пояснила, що одного дня їх сусід ОСОБА_8 (син позивачки) зі своїм братом встановлювали у своїй квартирі двері. У той час між ними та ОСОБА_7 стався конфлікт, під час якого вказані сусіди побили останнього. ОСОБА_7 в результаті звернувся в міліцію, але вирішили не загострювати відносини між сусідами і тому все припинилося. Згодом, її брат - ОСОБА_7 звертався в прокуратуру, однак, його звернення були проігноровані. Лікування в психіатричній лікарні проходив ще до вказаного інциденту. Вважає, що сусід ОСОБА_13 писав заяву в міліцію на ОСОБА_7, оскільки той попередньо зробив йому зауваження через розпивання з іншими сусідами алкогольних напоїв на подвір'ї будинку.

14.05.2006 року вона повернулася додому з м.Хмельницького, коли її батьки (ОСОБА_4 і ОСОБА_5.) знаходились в кімнаті, і згодом почула якісь крики в під'їзді. Їм невідомо як саме трапився вищезгаданий випадок.

На даний час її мати дуже хворіє, оскільки також перенесла після цього випадку нервовий стрес.

Представник відповідачів - адвокат Гаврилова Н.М. в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення шкоди з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Вважає, що відповідачем у даному випадку повинен бути Дрогобицький МВ. На момент вчинення злочину ОСОБА_7 не був визнаний недієздатним чи неосудним, його батьки не були опікунами чи законними представниками, що виключає відповідальність останніх за вчинене ним діяння. За призначенням судово-психіатричної експертизи ніхто не звертався і така була призначена лише в межах кримінальної справи. Таким чином, ОСОБА_7 був визнаний недієздатним лише після вироку суду. Також в матеріалах справи міститься окрема постанова суду, відповідно до якої встановлено неналежне виконання службових обов'язків працівниками Дрогобицького МВ.

Представник відповідача Дрогобицького МВ УМВСУ у Львівській області - Шлярп Р.І. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечив щодо їх задоволення.

Представник відповідача Львівської обласної прокуратури - прокурор Химчук П.Т. в судовому засіданні пояснив, що, на його думку, Львівська обласна прокуратура не є належним відповідачем у справі. Вважає, що у даному випадку відповідальність покладається на родичів неосудного ОСОБА_7, який вчинив суспільно-небезпечне діяння, зокрема, його батьків. Однак, з незрозумілих причин, останні не зверталися за наданням відповідної медичної допомоги у встановленому порядку, натомість зверталися в органи внутрішніх справ з відповідними скаргами. Дрогобицький МВ не залишав без реагування жодної заяви, як зі сторони самого ОСОБА_7, так і від його сусідів.

Представник відповідача Державної казначейської служби України та третьої особи Головного Управління Державної казначейської служби України у Львівській області - ОСОБА_17 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог. На його думку, не доводиться належним чином, що шкода завдана позивачам саме бездіяльністю посадових чи службових осіб органів внутрішніх справ. Крім цього, відсутній причинно-наслідковий зв'язок бездіяльності міліції зі злочином. Таким чином, вважає, що в даному випадку моральна шкода, спричинена позивачам внаслідок смерті ОСОБА_8, не є наслідком бездіяльності органу внутрішніх справ, що виключає відповідальність останнього. Також зазначив, що між працівниками міліції та відповідачами ОСОБА_8 не узгоджувались і не обумовлювались жодні дії, які б призвели до заподіяння шкоди позивачам, а тому стягнення такої в солідарному порядку є безпідставним. Вважає, що моральна шкода підлягає відшкодуванню відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - батьками ОСОБА_7, як це передбачено цивільним законодавством щодо відповідальності родичів за дії особи, яка хворіє на психічну хворобу.

Представник третьої особи Головного Управління МВС України у Львівській області в судове засідання не з'явився, попередньо подавши суду письмове заперечення стосовно позовних вимог з проханням слухати справу у його відсутності.

Вислухавши учасників судового розгляду, беручи до уваги вищенаведене та оглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити частково з наступних підстав.

Як вбачається з постанови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.06.2007 року (яка вступила в законну силу), 14.05.2006 року ОСОБА_7, знаходячись на сьомому поверсі першого під'їзду будинку №2 на вул.В.Великого в м.Дрогобичі Львівської області, наніс удар ножем ОСОБА_8 в ділянку життєво важливого органу - в серце, спричинивши проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва, з наскрізним пошкодженням по ходу раневого каналу правого шлуночка серця, що призвело до тампонади серця кров'ю та смерті останнього. Згідно акту стаціонарної судово-психіатричної експертизи Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні від 05.07.2006 року та акту повторної стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 06.03.2007 року, проведеної спеціалістами Київського міського центру судово-психіатричної допомоги, ОСОБА_7 на даний час страждає хронічним психічним захворюванням - шизофренією, параноїчної форми, і не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У період нанесення ножового поранення ОСОБА_8, 14.05.2006 року, ОСОБА_7 також не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Судом постановлено застосувати примусові заходи медичного характеру відносно ОСОБА_7 - госпіталізацію до психіатричної лікарні із суворим наглядом.

При розгляді кримінальної справи щодо застосування до ОСОБА_7 заходів медичного характеру судом встановлено, що останній протягом останніх років перед подією (вбивством ОСОБА_3.) неадекватно поводився із сусідами, які змушені були звертатися до Дрогобицького міськвідділу міліції із заявами за захистом від ОСОБА_7 та його ізоляцію від людей.

Так, 15.10.2005 року ОСОБА_8 звернувся у Дрогобицький МВ із заявою про те, що його сусід ОСОБА_7, у той час, коли він займався встановленням дверей, вибіг зі свого помешкання і з криком: «Яку я вбив жінку?» накинувся на нього з кулаками. Цій події передувала низка погроз ОСОБА_7 його сусіду ОСОБА_13

15.10.2005 року до Дрогобицького МВ звернувся ОСОБА_13 про те, що сусід із квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7 протягом трьох місяців погрожує йому фізичною розправою без наявних на то підстав.

12.04.2006 року мешканці будинку №2 по вул.В.Великого, 2, в м.Дрогобичі звернулись в Дрогобицький міськвідділ міліції із заявою на неправомірні дії жителя цього будинку ОСОБА_7, який агресивно поводиться відносно них, безпричинно наносить побої, ображає нецензурними словами. Розмови з його батьками не дають позитивних наслідків. Просили захистити їх від ОСОБА_7, який становить загрозу їхньому здоров'ю і життю, та ізолювати його - психічно неврівноваженого.

Із заявою 14.04.2006 року звернувся в міліцію сусід ОСОБА_7 - ОСОБА_18 щодо факту нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7

Незважаючи на такі заяви громадян, які шукали порятунку в Дрогобицькому міськвідділі міліції, керівництво не прийняло жодних заходів для детального вияснення причин такої поведінки ОСОБА_7 і постановою від 22.04.2006 року відмовили в порушенні кримінальної справи, мотивуючи тим, що під час неодноразових перевірок ОСОБА_7 відсутній за місцем проживання, не відчиняв двері, а тому відібрати пояснення не представилось можливим.

ОСОБА_7 звертався із заявами до Дрогобицької міжрайонної прокуратури, в яких скаржився на постійне переслідування його працівниками СБУ. ОСОБА_7 звертався із заявою до прокурора про відновлення слідства, після чого матеріали передано в Дрогобицький МВ і постановою від 14.12.2005 року в порушенні кримінальної справи по заяві ОСОБА_7 відмовлено за відсутності події злочину. Цим заявам не надали значення, не провели перевірок його стану здоров'я, хоча були достатні підстави для огляду лікарями, направлення на лікування та ізоляції від суспільства.

Дане стверджується, зокрема, окремою постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.06.2007 року (яка вступила в законну силу), яку направлено начальнику Дрогобицького МВ ГУМВСУ у Львівській області, начальнику Головного управління МВСУ у Львівській області для належного реагування.

У результаті службової перевірки по змісту окремої постанови також встановлено, що 15.10.2005 року у Дрогобицький МВ звернувся із письмовою заявою ОСОБА_7, житель АДРЕСА_1, про те, що його сусід з квартири №27 висловлює в його адресу образи та побив його. Дану заяву в той же день було зареєстровано у ЖРЗПЗ №3449. В процесі перевірки вказаної заяви мешканці квартири №27 ОСОБА_8 та ОСОБА_19 подали заяви щодо неправомірних дій ОСОБА_7 За результатами проведеної перевірки по вказаних заявах постановою старшого дільничого інспектора Дрогобицького МРВ ОСОБА_20 від 18.10.2005 року відмовлено в порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст.6 КПК України (в ред.1960р.).

В ході перевірки ДІМ Дрогобицького МРВ ОСОБА_21 заяви ОСОБА_18, жителя АДРЕСА_2, від мешканців даного будинку (в тому числі гр.ОСОБА_22) отримано ще одну заяву від 18.04.2006 року про те, що їхній сусід ОСОБА_7 агресивно поводиться стосовно них, погрожує фізичною розправою. Вказані матеріали було долучено до матеріалів ЖРЗПЗ №1128, за результатами розгляду яких на підставі п.2 ст.6 КПК України (в ред.1960р.) прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи від 22.04.2006 року, а правопорушнику ОСОБА_7 оголошено офіційне застереження.

23.05.2006 року в Дрогобицький МРВ поступила колективна заява жителів будинку №2 по вул.В.Великого в м.Дрогобичі про те, що зі сторони ОСОБА_7 мали місце неодноразові випадки нападів та побиття як жителів будинку, так і випадкових перехожих людей, однак, зі сторони дільничого інспектора міліції була виявлена байдужість і бездіяльність, що призвела до вбивства ОСОБА_8 Перевірку по вказаних матеріалах доручено провести заступнику начальника СДІМ Дрогобицького МРВ майору міліції ОСОБА_23 Перевірку по колективній заяві жителів будинку №2 на вул.В.Великого м.Дрогобича майором міліції ОСОБА_23 06.06.2006 року було припинено без застосування до старшого ДІМ ОСОБА_20 та ДІМ ОСОБА_21 жодних мір дисциплінарного впливу.

Окрему постанову суду від 27.06.2007 року щодо неналежного виконання службових обов'язків працівниками Дрогобицького МРВ, що призвело до вчинення ОСОБА_7 вбивства ОСОБА_8, керівництвом Дрогобицького МРВ адресовано на виконання майору міліції ОСОБА_23, оскільки ним проводилась перевірка по колективній заяві жителів будинку №2 на вул.В.Великого в м.Дрогобичі; в Головне управління МВСУ у Львівській області перевірку по вказаній постанові доручено провести ДІМ Личаківського РВ ЛМУ ст.лейтенанту міліції ОСОБА_24, котрий обмежився лише збором матеріалів і рапортом доповів керівництву УГБ ГУМВСУ про результати перевірки.

Таким чином, згідно висновку службової перевірки по змісту окремої постанови суду, затвердженого 30.10.2007 року заступником начальника Штабу ГУ МВСУ у Львівській області полковником міліції ОСОБА_25, проведеною перевіркою встановлено неналежне виконання службових обов'язків заступником начальника СДІМ Дрогобицького МРВ майором міліції ОСОБА_23 та ДІМ Личаківського РВ ЛМУ старшим лейтенантом міліції ОСОБА_24 (який проходить стажування на посаді інспектора ВДІМ УГБ ГУ МВС). Такий стан справ став можливим через упущення контролю керівництва УГБ ГУМВС (ОСОБА_26, ОСОБА_27) та Дрогобицького МРВ ГУМВСУ у Львівській області (ОСОБА_28, ОСОБА_29В.) за діями підлеглих працівників, в тому числі їхньою виконавською дисципліною при розгляді звернень, що в свою чергу служить підґрунтям для проведення неповних і необ'єктивних перевірок та невжиття своєчасних заходів щодо забезпечення прав громадян, дотримання визначених законодавством термінів для надання мотивованих відповідей авторам звернень.

Наказом Головного управління МВС України у Львівській області за №891 від 16.11.2007 року оголошено догану заступнику начальника СДІМ Дрогобицького МВ ГУМВСУ у Львівській області майору міліції ОСОБА_23 за порушення вимог наказу МВС України від 20.01.2004 року №55, що призвело до підготовки та скерування до ГУ МВСУ у Львівській області відповіді, котра суперечить вимогам щодо оформлення документів у системі МВС України, неналежного контролю за діяльністю підлеглих; оголошено зауваження дільничному інспектору міліції СДІМ Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області старшому лейтенанту міліції ОСОБА_24 за порушення вимог наказу МВС України від 10.10.2004 року №1177, що виразилось у неналежному виконання службових обов'язків під час розгляду матеріалів за змістом окремої постанови судді Дрогобицького міськрайонного суду Сушко Н.В. За неналежне реагування на повідомлення громадян, що виразилось у не приділенні належної уваги особі гр.ОСОБА_7, а також неінформування лікаря-психіатра про його неадекватну поведінку та нездійснення стосовно нього контролю й індивідуально-профілактичної роботи, підлягають притягненню до дисциплінарної відповідальності старший дільничний інспектор міліції ВДІМ Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області майор міліції ОСОБА_20 та дільничний інспектор міліції СДІМ цього ж міськвідділу старший лейтенант міліції ОСОБА_21, однак, враховуючи те, що першого наказом УМВС від 22.12.2006 року №442о/с звільнено з органів внутрішніх справ (за власним бажанням), а другого наказом Дрогобицького МВ ГУМВС від 19.07.2007 року оголошено сувору догану, обмежитись ужитими заходами.

Отже, судом встановлено, що неналежне виконання службових обов'язків працівниками Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області призвело до вчинення ОСОБА_7 злочину - вбивства ОСОБА_8, у зв'язку з чим наказом ГУ МВСУ у Львівській області притягнуто окремих осіб (працівників) до відповідальності за неналежне реагування на повідомлення громадян, що виразились у неприділенні належної уваги особі ОСОБА_7, а також неінформування лікаря-психіатра про його неадекватну поведінку та нездійснення стосовно нього контролю й індивідуально-профілактичної роботи.

Відтак, суд дійшов висновку, що бездіяльність посадових осіб Дрогобицького МВ ГУМВСУ у Львівській області при здійсненні своїх повноважень призвела до вчинення суспільно-небезпечного діяння ОСОБА_7, що призвело до смерті ОСОБА_8, тим самим заподіявши моральної шкоди позивачам - матері та дружині вбитого.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, положення ст.1167 ЦК України містять загальні підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями, а стаття 1174 ЦК України - спеціальні підстави для відшкодування моральної шкоди, яка завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди можливе у випадку порушення прав особи, наявності ознак неправомірності або протиправності в діях осіб, які порушують ці права, у тому числі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи зокрема органу державної влади при здійснені нею своїх повноважень, та доведеності особою втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ.

Відтак, вищевказана завдана моральна шкода підлягає відшкодуванню за рахунок держави, тобто таку слід стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7, на час вчинення ним суспільно-небезпечного діяння, проживав на вул.В.Великого, 2, кв.25, разом зі своїми працездатними батьками - відповідачами у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Останнім було відомо про психічні розлади сина (психічну хворобу), вони помічали його депресивний стан, роздратованість та частково агресію, у зв'язку з чим направляли його в психіатричну лікарню для надання медичної допомоги, також намагались його лікувати вдома, даючи останньому таємно відповідні медичні препарати, після чого певний період часу він поводив себе адекватно. Претензії та зауваження стосовно поведінки сина зі сторони сусідів вважали наслідком того, що останні провокували його на сварки та конфлікти. Інколи після таких випадків ОСОБА_7 ставав знову збудженим та неадекватним. Однак, його рідні, зокрема, батьки не звертались із відповідними заявами, щоб поставити сина на облік у психоневрологічний диспансер з метою здійснення над ним медичного кваліфікованого нагляду, а також не звертались до суду з заявою про визнання його недієздатним чи обмежено дієздатним, в тому числі, з питанням проведення судово-психіатричної експертизи на визначення його психічного стану. Дане підтверджується поясненнями представників відповідачів, зокрема, рідної сестри ОСОБА_7 - ОСОБА_11 (яка також проживала з ним в одній квартирі), та не оспорюється учасниками судового розгляду.

Статею 12 ЗУ «Про психіатричну допомогу» визначено, що амбулаторна психіатрична допомога надається лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи; щодо особи віком до 14 років (малолітньої особи) - на прохання або за згодою її батьків чи іншого законного представника; щодо особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, - на прохання або за згодою її опікуна. Амбулаторна психіатрична допомога особі без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника надається лікарем-психіатром в примусовому порядку за рішенням суду.

Згідно статті 13 вищезазначеного Закону, особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою. Особа віком до 14 років (малолітня особа) госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її батьків чи іншого законного представника. Особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частиною 2 статті 1186 ЦК України передбачено окремий випадок відповідальності без вини, якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв'язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

Спеціальне врегулювання даної обставини ґрунтується на бездіяльності осіб, які зобов'язані були, згідно із Законом України «Про психіатричну допомогу», вимагати у судовому порядку визнання такої особи недієздатною, тому суду надається право постановити рішення про відшкодування шкоди, завданої такою особою, на її чоловіка (дружину), батьків, повнолітніх дітей. Проте, правила даної норми передбачають вимоги, яким повинні відповідати дані особи на момент завдання шкоди: а) бути повнолітніми та працездатними; б) проживати разом з цією особою; в) знати про її психічний розлад або недоумство; а також не скасовують вимог щодо наявності протиправних дій причинителя шкоди та зв'язку вказаних дій із спричиненою шкодою.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року №5, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечне діяння, що виразилось у вбивстві ОСОБА_8, - сина ОСОБА_2 та чоловіка ОСОБА_3, спричинивши останнім моральних (душевних та психічних) страждань, пов'язаних із втратою рідної, близької людини. Проте, ОСОБА_7 на час заподіяння шкоди не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними у зв'язку з психічним розладом, а тому таку слід стягнути з батьків солідарно, які проживали разом з ним, знали про його психічний розлад, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнали позивачі, в тому числі тяжкість вимушених змін у їх життєвих стосунках. При цьому, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, а відтак, вважає, що задоволений судом розмір моральної шкоди відповідатиме ступеню страждань позивача ОСОБА_2 - матері вбитого ОСОБА_8, та позивача ОСОБА_3 - дружини останнього.

Разом з тим, із наявними у матеріалах справи копій чеків та накладних, встановлено, що на похорон ОСОБА_8, позивач ОСОБА_2 понесла витрати в розмірі 2289 грн. 99 коп. (т.1 а.с.12-22), які підлягають солідарному стягненню з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Керуючись ст. ст. 10, 57-60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 20000 (двадцять тисяч) гривень моральної шкоди та 2289 (дві тисячі двісті вісімдесят дев'ять) гривень 99 коп. матеріальної шкоди.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в користь ОСОБА_3 15000 (п'ятнадцять тисяч) гривень моральної шкоди.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_2 20000 (двадцять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_3 15000 (п'ятнадцять тисяч) гривень моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя ____________