АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №753/4949/14-ц № апеляційного
провадження:22-ц/796/10342/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Каліушко
Ф.А.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Побірченко Т.І. 25
листопада 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва

у складі: головуючої судді
Побірченко Т.І.

суддів
Невідомої Т.О., Саліхова В.В.
при секретарі
Троц В.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 20 червня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Комунального підприємства
«Дирекція замовника з управління
житловим господарством Дарницького
району м. Києва» про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу
квартири,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернувся з позовом до
ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Комунального підприємства
«Дирекція замовника з управління
житловим господарством Дарницького
району м. Києва» про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу
квартири в частині покупця.
Посилається на те, що між ОСОБА_5, ОСОБА_6
та ним, який діяв від свого імені та від
імені своєї неповнолітньої дочки
ОСОБА_4, 24 січня 2000 року укладено
договір купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_1. Зазначає, що ОСОБА_4 не могла
бути покупцем вказаної квартири,
оскільки в неї не було грошей, а
записана вона покупцем у договорі
купівлі-продажу для людського ока.

Рішенням Дарницького районного
суду м. Києва від 20 червня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзіОСОБА_3
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та залучення до
справи неналежних доказів. Зазначає, що
квартиру він купляв для себе та за свої
кошти, його донька - ОСОБА_4 була
записана покупцем з метою, щоб колишня
дружина ОСОБА_7 була впевнена, що їй, або
доньці щось належить. Суд відмовив у
задоволенні заяви про виклик свідків,
які могли додатково підтвердити
обставини справи.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення ОСОБА_4, ОСОБА_3 та його
представника ОСОБА_8, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
виходячи з наступного.

Стаття 202 ЦК України передбачає,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

За умовами ст.16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу,
зокрема, шляхом визнання правочину
недійсним.

Згідно ст.58 ЦК Української РСР (у ред.
1963 року), недійсною є угода, укладена
лише про людське око, без наміру
створити юридичні наслідки (мнима
угода). Якщо угода укладена з метою
приховати іншу угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі.

Відповідно до п.13 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №3 від
28.04.1978 року «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»,
роз'яснено, що мнима угода, тобто угода,
укладена про людське око, без наміру
створити юридичні наслідки, є в силу ч.1
ст.58 ЦК недійсною, незалежно від мети її
укладення. Оскільки сторони ніяких дій
по здійсненню мнимої угоди не вчиняли,
суд у таких випадках постановляє
рішення тільки про визнання угоди
недійсною без застосування будь-яких
наслідків.

За умовами ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 261 ЦК України передбачає, що
перебіг позовної давності починається
від дня коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.3,4 ст.267 ЦК України,
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, 24
січня 2000 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_3, який діяв від свого імені та від
імені своєї, на той час, неповнолітньої
доньки - ОСОБА_4 укладено договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1
(а.с.42). За умовами договору ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 набули у власність по Ѕ частини
вказаної квартири. Вказаний договір
був посвідчений державним нотаріусом
Двадцять другої державної
нотаріальної контори ОСОБА_9 та
зареєстрований у Київському міському
бюро технічної інвентаризації 26 січня
2000 року за реєстровим номером 8227.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєструвалися у
вказаній квартирі 17.03.2000 році (а.с.44,45).

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи
факт укладання та виконання договору
купівлі-продажу квартири, посвідчення
його в момент укладення державним
нотаріусом та реєстрація покупців у
квартирі АДРЕСА_1 а тому враховуючи
положення ст. 58 ЦК УРСР відсутні
підстави для визнання договору купівлі
-продажу мнимою угодою.

Колегія не приймає до уваги
посилання позивача на те, що у ОСОБА_4 на
момент укладення договору не було
грошових коштів, оскільки в договорі
купівлі-продажу чітко зазначено, що
ОСОБА_3 являється покупцем від себе та
від імені своєї доньки ОСОБА_4.

У спірній квартирі сторони
зареєструвалися ще у 2000 році, тобто вже
на той час ОСОБА_4 усвідомлював
наслідки вчиненого ним правочину,
проте звернувся з позовною заявою лише
у 2014 році.

Враховуючи вищевикладені
обставини суд прийшов до вірного
висновку про застосування наслідків
спливу строку позовної давності та
відповідно відмови в задоволенні
позову.

Позовні вимоги належним чином
розглянуті судом першої інстанції,
всім дослідженим доказам дана належна
правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують та не
впливають на законність ухваленого
рішення. Підстав для скасування
рішення з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст. ст. 307,308,313,314,317,319 ЦПК
України, колегія,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 20 червня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

В касаційному порядку може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий-

Судді-