Справа № 667/5047/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2014 року Комсомольський
районний суд м. Херсона у складі:

головуючого судді Стамбули Н.В.,

при секретарі Способ Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Херсоні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи:
Відділ державної виконавчої служби
Комсомольського районного управління
юстиції м. Херсона, Органи опіки та
піклування виконавчого комітету
Комсомольської районної у м. Херсоні
ради про захист порушеного права
власності, суд -

встановив:

Позивач звернулася до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що вона з 07 серпня 1993 року перебуває у
шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 За період
спільного проживання вони 08 лютого 1995
року за 3000 доларів США придбали у
ОСОБА_5, від імені якої при укладанні
правочину виступав ОСОБА_3, 12/100 частин
домоволодіння за адресою : АДРЕСА_1.
Правочин купівлі-продажу вище
вказаного майна було оформлено під
виглядом договору дарування від 08
лютого 1995 року.

ОСОБА_2 наполіг на тому, щоб договір
купівлі-продажу було укладено саме під
виглядом договору дарування, мотивуючи
це тим, що при оформлені такого
договору родина понесе менше витрат.
Оскільки позивачка не має спеціальних
юридичних знань та не розуміючи усіх
наслідків для себе, а саме, що за
укладання такого договору вона
позбавляється права власності на
частину придбаного ними з чоловіком
майна, вона погодилася оформити даний
правочин купівлі-продажу під виглядом
договору дарування.

Вказані обставини призвели до того, що
вона позбавлена права власності на 6/100
частини цього домоволодіння, яка за
вказаних обставин та відповідно до
норм ст. 22 КпШС, який діяв на той час,
мають належати позивачці на праві
спільної сумісної власності.

Оскільки 12/100 частини домоволодіння
АДРЕСА_1 було придбано не безоплатно, то
договір дарування, укладений 08 лютого
1995 року між ОСОБА_3, який діяв від імені
ОСОБА_5, та ОСОБА_2 є удаваною угодою.

На теперішній час виник ризик, що її
чоловік буде позбавлений права
власності на 12/100 частини домоволодіння
за адресою : АДРЕСА_1, яка була набута за
спільні кошти подружжя, та 6/100 частини
з яких мають належати їй на праві
спільної власності, оскільки відносно
відповідача ОСОБА_2 відкрито виконавче
провадження з примусового виконання
рішення суду про стягнення з нього
боргу на користь ОСОБА_6 В рамках
вказаного виконавчого провадження 12/100
частини домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1 було описано за актом опису й
арешту майна від 04 листопада 2011 року та
накладено арешт з метою подальшої
реалізації.

Усе це призводить до зачіпання прав
власності позивачки на спільну сумісну
власність подружжя та ставить під
ризик благополуччя їх дітей. Будинок є
єдиним житлом для дітей, у зв'язку з чим
позивачка бажає поділити майно, що
належить подружжю на праві спільної
сумісної власності та виключити це
майно з опису та звільнити його з під
арешту. Вважає, що накладення арешту на
вказану частину будинку порушує права
власності позивачки у частині вільного
розпоряджатися цим майном та права
наших неповнолітніх дітей на
проживання, з чим погоджуються органи
опіки і піклування. Іншого житла для
власного проживання та проживання
дітей позивачка не має.

Позивачка зазначила, що від шлюбу
з ОСОБА_2 вони мають двох дітей:
малолітнього сина - ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку - ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка є інвалідом дитинства.
На теперішній час діти фактично
проживають із позивачкою та
знаходяться на її утриманні, тому вона
вважає, що необхідно при вирішені
справи про поділ майна подружжя
враховувати і інтереси дітей шляхом
збільшення її частки у спільному майні
подружжя з 6/100 частини домоволодіння на
9/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Дізнавшись про можливість порушення
прав власності позивачки, вона
вирішила звернутися до суду за
захистом права власності, але на
сьогоднішній момент нею пропущено
строк звернення до суду, тобто
загальний строк позовної давності,
який встановлюється у три роки.
Фактично про порушення майнових прав
позивачка дізналася саме з моменту
складення акту опису й арешту майна , а
саме з 04 листопада 2011року.

Позивачка вважає, що строк позовної
давності нею пропущено з поважних
причин, оскільки вони із ОСОБА_2
перебувають у зареєстрованому шлюбі та
до останнього часу мали повноцінну
сім'ю, тому вона не приділяла уваги
формі договору, за яким придбано
частину домоволодіння. ОСОБА_1 просить
суд поновити їй строк позовної
давності звернення до суду; визнати
договір дарування 12/100 частини
домоволодіння АДРЕСА_1, укладений 08. 02.
1995 року між ОСОБА_3, який діяв від імені
ОСОБА_5, та ОСОБА_2, посвідчений
приватним нотаріусом м. Херсона
ОСОБА_9, зареєстровано в реєстрі за №
1676, недійсним; визнати договір
купівлі-продажу частини домоволодіння
укладеним та визнати за нею право
власності на 9/100 частини домоволодіння
АДРЕСА_1, виключивши їх з акту опису та
арешту майна.

В судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_10 позов підтримала в
повному обсязі, просила задовольнити
по вищезазначеним обставинам.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов
визнала, проти задоволення позову не
заперечувала.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позов визнав та не заперечував проти
його задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_4 в
судовому засіданні позов не визнала,
подала письмові заперечення на позов,
просила суд в задоволенні позову
відмовити, оскільки ОСОБА_1 пропущено
строк позовної давності, крім того
зазначені нею обставини нічим не
підтвердженні.

Представник третьої особи - ВДВС
Комсомольського РУЮ м. Херсона в судове
засідання не з'явився.

Представник третьої особи - орган опіки
та піклування виконавчого комітету
Комсомольської районної у м. Херсоні
ради просила при вирішені спору
врахувати інтереси дітей та не
заперечувала проти задоволення позову.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлено, що позов обґрунтований та
підлягає задоволенню.

Судом по справі встановлено, у
відповідності до свідоцтва про
укладення шлюбу, 07. 08. 1993 року ОСОБА_11 та
ОСОБА_2 уклали шлюб, який було
зареєстровано у міському відділі РАГС
м. Херсона, про що в книзі реєстрації
актів про укладення шлюбу зроблено
актовий запис за № 604. На теперішній час
шлюб не розірвано.

Відповідно до свідоцтв про народження,
подружжя має від шлюбу двох дітей:
малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1
року народження та дочку ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка відповідно до
пенсійного посвідчення є інвалідом
дитинства.

На теперішній час діти фактично
знаходяться на утриманні матері.

08. 02. 1995 року між ОСОБА_3, який діяв від
імені ОСОБА_5, та ОСОБА_2 було укладено
договір дарування 12/100 частини
домоволодіння АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом м. Херсона
ОСОБА_9, зареєстровано в реєстрі за №
1676.

Відповідач ОСОБА_3 пояснив, що між ним
та ОСОБА_2 дісно було укладено договір
купівлі-продажу частини домоволодіння
АДРЕСА_1, який було оформлено під
виглядом договору дарування. Від
продажу 12/100 частини домоволодіння
АДРЕСА_1 ОСОБА_2 він отримав 3000 доларів
США, про що склав відповідну розписку.
Відповідач ОСОБА_3 підтвердив, що
розписка, яка міститься в матеріалах
справи написана ним власноруч.

Також ОСОБА_3 пояснив, що укласти
договір дарування замість договору
купівлі - продажу частини
домоволодіння їм порадив сам нотаріус,
оскільки співвласники домоволодіння
АДРЕСА_1, які зловживали спиртними
напоями та вели антисоціальний спосіб
життя, і які не могли дійти до
нотаріальної контори та надати
письмову згоду на укладення договору
купівлі-продажу житлового будинку. Без
їх зголи укладення договору
купівлі-продажу частини домоволодіння
було неможливе, тому ОСОБА_3 потрібно
було взагалі відмовитися від укладення
такого договору та повернути завдаток,
який ним було отримано від ОСОБА_2 за
частину житлового будинку. ОСОБА_3
повернути отриманий завдаток ОСОБА_2
не міг, оскільки витратив кошти на
будівництво іншого будинку,тому
погодився укласти договір купівлі
-продажу частини домоволодіння під
виглядом договору дарування.

У суду немає підстав ставити під
сумнів достовірність фактів,
повідомлених відповідачем ОСОБА_3,
даних про його зацікавленість в
результаті розгляду справи не
виявлено.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю в три роки. З
частини 5 ст. 267 ЦК України вбачається,
якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Суд вважає, що строк звернення до
суду пропущено ОСОБА_1 з поважної
причини, оскільки про порушення свого
права їй стало відомо лише 04 листопада
2011 року після складення акту опису й
арешту майна, так як вони перебували у
зареєстрованому шлюбі та мали
повноцінну сім'ю, і це ствердження не
спростоване під час розгляду справи
судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 з 1993 року перебувають у
зареєстрованому шлюбі. За час
спільного проживання ними було
придбано 12/100 частини домоволодіння
АДРЕСА_1. При цьому зазначену угоду за
порадою нотаріуса та на вимогу
продавця було оформлено договором
дарування на ім'я ОСОБА_2

З пояснень позивача, представника
відповідача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3
та матеріалів справи судом
встановлено, що договір дарування не
був безоплатним, оскільки ОСОБА_3
отримав від ОСОБА_2та ОСОБА_1 3000 доларів
США.

Після укладення договору
дарування частини житлового будинку,
ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 та донькою
ОСОБА_8 вселилися до житлового будинку.

Із зазначеного виходить, що
сторонами договору виконані усі
істотні умови договору купівлі-продажу
нерухомого майна, якими є право
відповідача ОСОБА_3 на продаж частини
житлового будинку; факт передачі
відповідачем ОСОБА_3 та факт прийняття
відповідачем ОСОБА_2 частини
домоволодіння, визначення сторонами
продажної ціни нерухомого майна, факт
оплати вартості частини домоволодіння.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 58 ЦК
України (в редакції 1963 року) , який діяв
на час укладання та оформлення угоди,
якщо угода укладена з метою приховати
іншу угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі.

З п. 14 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними» від 28. 04. 1978 року № 3,що
діяла на час спірних правовідносин,
вбачається, що угода, укладену з метою
приховати іншу угоду, суд відповідно
до ч. 2 ст.58 ЦК України (в редакції 1963)
визнає, що сторонами укладена та угода,
яку вони дійсно мали на увазі.

Враховуючи зазначене,а також
встановлений судом факт про те, що до
укладення договору дарування ОСОБА_3,
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 були сторонніми
особами і на період 08.02. 1995 року між ним
не було стосунків, які б могли
спонукати сторони до укладення
договору дарування,суд дійшов
висновку, що 12/100 частини домоволодіння
АДРЕСА_1 було придбано не безоплатно, в
зв'язку з чим вказаний договір
дарування є удаваною угодою.

Згідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про
шлюб та сім'ю України, майно нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування та розпорядження цим
майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Кодексу про
шлюб та сім'ю України, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

За актом опису та арешту майна,
складеного 04. 11. 2011 року державним
виконавцем органу державної
виконавчої служби Комсомольського
управління юстиції Петренко В.С., при
примусовому виконанні виконавчого
листа № 2-337, виданого Комсомольським
районним судом м. Херсона від 03. 11. 2010
року про стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 545 332, 31 грн., описано і накладено
арешт на 12/100 частини та 2/25 частини
домоволодіння АДРЕСА_1. При вказаних
виконавчих діях була присутня ОСОБА_1,
від якої надійшли зауваження до
вищевказаного акту, про те, що частина
домоволодіння, яка оглядалась не
виділена їй та дітям в натурі. Вважає,
що необхідно виділити частину
домоволодіння,що належить її
чоловікові ОСОБА_2 та накласти арешт
лише на цю частину.

Як вбачається із відповіді
виконавчого комітету Комсомольської
районної у м. Херсоні ради (як орган
опіки та піклування) не надавав згоди
на реалізацію житла за адресою:
АДРЕСА_1. Тому вважають за необхідне
виключення вказаного житла з акту
опису та арешту майна від 04. 11. 2011 року.

Відповідно до пенсійного
посвідчення донька ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, є інвалідом
дитинства.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 статті 70
Сімейного кодексу України при
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї. Також за
рішенням суду частка майна
дружини,чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Зважаючи на те, що діти ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2,
яка є інвалідом з дитинства,
залишаються проживати із позивачкою та
знаходяться на її утриманні, є
необхідність врахувати при вирішенні
справи про поділ майна подружжя і
інтереси дітей, а саме шляхом
збільшення частки позивачки у
спільному майні подружжя з 6/100 частин
домоволодіння на 9/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_1.

Конституцією України (ст. 41) та ст.
1 Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17.
07. 1997 року відповідно до Закону України
від 17. 07. 1997 року № 475/97-ВР «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися та
розпоряджатися своїм майном на власний
розсуд, вчиняти щодо свого майна
будь-які угоди,відповідно до закону за
соєю волею, незалежно від волі інших
осіб, що також закріплено в статтях 316,
317, 319, 321 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 47
Конституції України кожен має право на
житло. Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 статті 73
Сімейного кодексу України за
зобов'язаннями одного з подружжя
стягнення може бути накладено лише на
його особисте майно і на частку у праві
спільної сумісної власності
подружжя,яка виділена йому в натурі.

Відповідно до п. 4 Постанови
Пленуму Верховного суду УРСР від 27. 08.
1976 року № 6 «Про судову практику в
справах про виключення майна з опису»
за правилами, встановленими для
розгляду позовів про виключення майна
з опису, розглядаються вимоги громадян
і організацій, що ґрунтуються на праві
власності на описане майно або на праві
володіння ним. Також відповідно до п. 5
цієї ж Постанови при вирішені питання
про належність описаного майна
необхідно застосовувати норми
цивільного та шлюбно-сімейного
законодавства, що регулюють право
власності і його захист. Вирішуючи
позов одного з подружжя про виключення
з опису належної йому частки майна у
спільній сумісній власності подружжя,
необхідно враховувати, що майно,нажите
подружжям за час шлюбу, є їх спільною
сумісною власністю і у випадку поділу
його їх частки визнаються рівними.
Частку кожного з подружжя має бути
виділено як майно, що підлягало опису,
так і майно, що не підлягало опису.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Оцінивши зібрані по справі докази
в їх сукупності ,суд вважає, що позов
ОСОБА_1 є обґрунтований та підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11,60,74, 88, 212-215, 257
ЦПК України, на підставі ст. 41, ст.. 47
Конституції України, ст. 58 ЦК України в
редакції 1963 року, ст. 16, ст.ст. 316, 317, 319,
321 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 22,
ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю
України, ст. 60, ст. 63, ст. 69, ст. 70, ч. 1 ст. 73
Сімейного кодексу України, п. 4, 5
Постанови Пленуму Верховного суду УРСР
від 27. 08. 1976 року № 6 «Про судову
практику в справах про виключення
майна з опису», ст. 1 Першого протоколу
до Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналася 17. 07. 1997 року відповідно до
Закону України від 17. 07. 1997 року № 475/97-ВР
«Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
1950 року, Першого протоколу та
протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»,

В и р і ш и в:

Поновити ОСОБА_1 строк позовної
давності звернення до суду.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір
дарування 12/100 частин домоволодіння
АДРЕСА_1, укладений 08. 02. 1995 року між
ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_5, та
ОСОБА_2, посвідчений приватним
нотаріусом м. Херсона ОСОБА_9,
зареєстровано в реєстрі за № 1676.

Визнати укладеним між ОСОБА_3, який діяв
від імені ОСОБА_5, та ОСОБА_2 договір
купівлі - продажу 12/100 частини
домоволодіння АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
9/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Виключити з акту опису й арешту майна
9/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Херсонської області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення.

Суддя:
Н.В.Стамбула