Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4980/14 Головуючий у 1
інстанції: Полянчук Л.І.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 25» листопада 2014 року м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 29 вересня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
Новопетрівської сільської ради,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання рішення
незаконним, встановлення факту,
визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з вказаним позовом до
Новопетрівської сільської ради,
ОСОБА_4, ОСОБА_5

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що згідно з протоколом
правління колгоспу ім. Крупської с.
Новопетрівка Осіпенківського району
Запорізької області № 1 від 04.01.1953 року
і протоколом загальних зборів членів
колгоспу ім. Крупської с.Новопетрівка,
№ 1 від 29.01.1953 року ОСОБА_6 (баба
позивача) була надана земельна ділянка
у розмірі 0,15 га для будівництва жилого
будинку. На дату відведення земельної
ділянки ОСОБА_6 для будівництва жилого
будинку поштові адреси земельним
ділянкам не надавались.

Згідно з протоколом №3 загальних
зборів членів колгоспу ім. Крупської с.
Новопетрівка від 29.04.1954 року ОСОБА_6
виділено присадибну ділянка у розмірі
0,02 га.

На земельній ділянці ОСОБА_6 побудувала
жилий будинок, де позивач та мати
позивача ОСОБА_3 проживали на правах
членів її сім'ї.

Надалі земельна ділянка була збільшена
до 0,24 га. та їй присвоєна поштова
адреса: АДРЕСА_1.

У 1991 році ОСОБА_6 померла. Будинок
успадкувала мати позивача, ОСОБА_7.

Після смерті матері у 1994 році, будинок
успадкувала позивач.

18.07.2002 року без її згоди виконавчий
комітет Новопетрівської сільської
ради Бердянського району Запорізької
області рішенням № 62 передав в
приватну власність ОСОБА_4 з загальної
площі земельної ділянки, яка
знаходилась в користуванні позивача,
земельну ділянку площею 0,20 га.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 21.10.2005
року визнано незаконним зазначене
рішення виконавчого комітету в частині
передачі в приватну власність ОСОБА_4
земельної ділянки площею 0,20 га. по
АДРЕСА_1

Рішенням Новопетрівської сільської
ради Бердянського району № 7 від 15.06.2006
року у її власність була надана
земельна ділянка площею 0,13 га для
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1.

Рішенням Новопетрівської сільської
ради Бердянського району № 02 від 24.10.2010
року передано у власність ОСОБА_4
земельну ділянку площею 0,1038 га для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд по АДРЕСА_1 в с. Новопетрівка,
Бердянського району Запорізької
області. Відповідно до рішення
Новопетрівської сільської ради
Бердянського району № 5 від 16.02.2012р.
вищезазначеній земельній ділянці
присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_1.

24.04.2012 року на підставі вищезазначених
рішень Новопетрівської сільської ради
Бердянського району ОСОБА_4 отримала
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЛ № 458212.

Згідно договору купівлі - продажу від
26.04.2012 року, посвідченого приватним
нотаріусом Бердянського міського
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_8 та зареєстрованого в
реєстрі за №749, ОСОБА_4 передала у
власність ОСОБА_5 вищевказану земельну
ділянку.

Вважає, що рішення Новопетрівської
сільської ради Бердянського району
Запорізької області № 2 від 24.10.2010 року
щодо надання у власність ОСОБА_4
земельної ділянки площею 0,1038 га по
АДРЕСА_1 незаконним а договір купівлі -
продажу цієї земельної ділянки
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є
недійсним з підстав, передбачених ст.229
ЦК України - в наслідок омани.

На підставі зазначеного просила:

Визнати незаконним рішення
Новопетрівської сільської ради
Бердянського району Запорізької
області № 2 від 24.10.2010 року про передачу
у власність ОСОБА_4 земельної ділянки
площею 0,1038 га. для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд,
розташованої в АДРЕСА_1 на території
Новопетрівської сільської ради
Бердянського району.

Визнати факт користування ОСОБА_3
земельною ділянкою площею 0,07 га. по
АДРЕСА_1 добросовісно, відкрито і
безперервно протягом 15 років.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,1038га (кадастровий №
:01:035:0050) в АДРЕСА_1 від 26.04.2012 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Бердянського міського округу
Запорізької області ОСОБА_8( реєстр №
749).

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 29 вересня
2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
неналежну оцінку доказів, просить
скасувати рішення суду в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
про визнання незаконним рішення
Новопетрівської сільської ради
Бердянського району Запорізької
області № 2 від 24.10.2010 року та ухвалити в
цій частині нове про задоволення
зазначених позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає з
наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Статтею 15 ЦК України передбачено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа також має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного судочинства. Отже,
об'єктом захисту є порушене, невизнане
або оспорюване право чи цивільний
інтерес, саме вони є підставою для
звернення особи за захистом свого
права із застосуванням відповідного
способу захисту. Такі способи захисту
передбачені статтею 16 ЦК України.
Юридична заінтересованість позивача у
цивільному процесі зобов'язує його
довести як наявність спірних
матеріальних правовідносин, так і ту
обставину, що його права порушені і
вони можуть бути захищені у визначений
та обраний ним спосіб.

Право вибору способу захисту
порушеного або оспорюваного права
належить позивачеві згідно з вимогами
ст.ст. 3,11,31 ЦПК України, тоді як
перевірка відповідності цього способу
наявному порушенню і меті судового
розгляду на підставі ст.4 ЦПК є
обов'язком суду.

Звертаючись до суду з вимогами про
встановлення факту користування
земельною ділянкою площею 0,17 га по
АДРЕСА_1, позивач посилалась на ті
обставини, що вона добросовісно,
відкрито і безперервно протягом 15
років користується зазначеною
земельною ділянкою.

Частиною 2 ст. 256 ЦПК України
передбачено, що у судовому порядку
можуть бути встановлені факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку їх
встановлення.

Стаття 119 ЗК України (у редакції 2001 року)
передбачає, що громадяни, які
добросовісно, відкрито і безперервно
користуються земельною ділянкою
протягом 15 років, але не мають
документів, які б свідчили про
наявність у них прав на цю земельну
ділянку, можуть звернутися до органу
державної влади, Ради міністрів
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування з
клопотанням про передачу її у
власність або надання у користування.
Розмір цієї земельної ділянки
встановлюється у межах норм,
визначених цим Кодексом.

Як роз'яснив у пункті 1 постанови Пленум
Верховного Суду України "Про судову
практику в справах про встановлення
фактів, що мають юридичне значення" №5
від 31.03.1995р., в порядку окремого
провадження розглядаються справи про
встановлення фактів, якщо: згідно з
законом такі факти породжують юридичні
наслідки, тобто від них залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав громадян;
чинним законодавством не передбачено
іншого порядку їх встановлення;
заявник не має іншої можливості
одержати або відновити загублений чи
знищений документ, який посвідчує факт,
що має юридичне значення; встановлення
факту не пов'язується з наступним
вирішенням спору про право.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_3
в цій частині, суд першої інстанції
врахував положення ст.119 ЗК України та
дійшов обґрунтованого висновку, що
заявлений позивачем факт не може бути
встановлений у порядку ч.2 ст.256 ЦПК
України.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 11.09.2001 року ОСОБА_3
отримала в порядку спадкування
житловий будинок в АДРЕСА_1 та
зареєструвала право власності на це
майно в ДП «Бюро технічної
інвентаризації» Бердянської районної
держадміністрації 25.09.2008 року (а.с.11-12).

Статтею 30 Земельного Кодексу України в
редакції 18.12.1990 року, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин,
передбачено, що при переході права
власності на будівлю і споруду разом з
цими об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу, і
право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди.

Згідно зі ст. 23 ЗК України (у редакції
18.12.1990 року), право власності або право
постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

Відповідно до ст. 22 ЗК України (у
редакції 18.12.1990 року) право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної
ділянки, в тому числі на умовах оренди,
до встановлення меж цієї ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує право
власності або право користування
землею, забороняється.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Новопетрівської сільської
ради Бердянського району Запорізької
області №10 від 17.11.2005 року ОСОБА_4
надано дозвіл на виготовлення проекту
землеустрою щодо надання у власність
земельної ділянки загальною площею 0,12
га для будівництва та обслуговування
житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі рішення Новопетрівської
сільської ради Бердянського району
Запорізької області №02 від 24.09.2010 року
ОСОБА_4 за рахунок земель житлової та
громадської забудови Новопетрівської
сільської ради передано у власність
земельну ділянку загальною площею 0,1038
га для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, яка розташована в
АДРЕСА_1 (а.с.22).

Рішенням Новопетрівської сільської
ради Бердянського району від 16.02.2012
року присвоєно поштову адресу
земельній ділянці площею 0,1038 га, що
належить ОСОБА_4, на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку Серії ЯЛ №458212 -
АДРЕСА_1 (а.с.23).

За договором купівлі - продажу від
26.04.2012 року, посвідченим приватним
нотаріусом Бердянського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_4
продала, а ОСОБА_5 купила земельну
ділянку площею 0,1038 гектарів по АДРЕСА_1
(а.с.18-19).

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог. Статтями 58,
59 ЦПК України передбачено поняття
належності та допустимості доказів.

Суд першої інстанції правомірно
відмовив в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення
Новопетрівської сільської ради
Бердянського району Запорізької
області №02 від 24.09.2010 року про передачу
ОСОБА_4 у власність земельної ділянки,
зазначивши про те, що позивачем не
надано доказів, які за вимогами ст. ст.
22, 23, 30 ЗК України підтвердили право на
користування земельною ділянкою по
АДРЕСА_1 у встановлених ст. 67 ЗК України
розмірах.

До того ж, як вбачається з матеріалів
справи, постановою Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 29 вересня 2014 року в
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_3 до Новопетрівської сільської
ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання рішення Новопетрівської
сільської ради Бердянського району
Запорізької області №10 від 17.11.2005 року
незаконним в задоволенні позову
відмовлено. Ухвалами
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 27.08.2013 року
та Вищого адміністративного суду від
12.12.2013 року рішенням Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 29 вересня 2014 року залишено
без змін (а.с.59-63).

Відповідно до ст.230 ЦК України, з
підстав якої було заявлено позов, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним.

Пленум Верховного Суду України у п. 20
постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз'яснив, що правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення. Отже позов з
цих підстав може бути задоволено лише
на вимогу сторони, яка вчинила правочин
під впливом обману.

Суд першої інстанції правильно
встановив, що позивач не входить до
кола осіб, які мають право на
оспорювання вчиненого правочину з
підстав, передбачених ст.230 ЦК України,
оскільки вона не є стороною спірного
договору купівлі - продажу земельної
ділянки від 26.04.2012 року, та обґрунтовано
відмовив в задоволенні вимог про
визнання зазначеного договору
недійсним.

Крім того, позивачем не надано доказів,
які б підтверджували навмисне
цілеспрямоване введення ОСОБА_4 в оману
ОСОБА_5 щодо зазначених в позові
обставин та їх існування.

Доводи апеляційної скарги, в яких
апелянт повторює обставини, якими
обґрунтовував позов, є неспроможними,
були предметом дослідження суду першої
інстанції, з висновками якого
погодилась і колегія суддів, не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи та
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 29 вересня
2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: