Справа №2/200/3185/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року Бабушкінський
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Шевцової
Т.В.

при секретарі - Южаковій В.А.

за участі представника позивача -
ОСОБА_1

представника відповідача - Терехової
О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.
Дніпропетровська цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Державний
експортно-імпортний банк України» про
визнання договору розірваним,
стягнення збитків та відшкодування
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з
вищевказаним позовом до відповідача та
уточнивши позовні вимоги просив суд
визнати договір №396 про користування
індивідуальним сейфом Публічного
акціонерного товариства «Державний
експортно-імпортний банк України» від
19.02.2010 року, що укладений між сторонами,
розірваним з 06.10.2010 року, відшкодувати
йому збитки, стягнути з відповідача на
його користь 60 110,90 доларів США, 4 577,80
Євро, 118 273,90 грн., а також стягнути
моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилається на те, що 19.02.2010 року він
уклав з Дніпропетровською філією
відповідача договір №396 про
користування індивідуальним сейфом,
відповідно п.1.1 якого отримав в платне
тимчасове користування до 14.02.2011 року
індивідуальний банківський сейф №73
для зберігання документів, грошових
коштів та інших цінностей. Як споживач
банківських послуг він мав право на
безопасність послуги, що включає
відсутність ризиків для майна
споживача, оскільки свою частину
договору він виконав та сплатив кошти
за користування сейфом.

29.09.2010 року на підставі підробної
постанови Печерського районного суду
м.Києва від 03.09.2010 року, відповідач
допустив до його сейфу робітника
міліції, який його опечатав.

30.09.2010 року на підставі все тієї ж
підробної постанови відповідач
розкрив банківську таємницю, шляхом
відкриття сейфу, виїмки співробітником
міліції усього належного йому майна, а
саме: 35 973 долари США, 2 780 Євро, 40 000 грн.,
які потім були передані міліціонером
особам, що організували викрадення
його майна.

Своїми діями відповідач порушив п.п.2.1.4,
5.3 договору, оскільки порушив зовнішню
недоторканість сейфу його розкриттям
за підробним рішенням, чого
законодавством не передбачено.

Вважає, що відповідач, який отримав
підробну постанову 29.09.2010 року мав час
для того, щоб повідомити його про
виїмку його цінностей з сейфу, оскільки
цілком зрозумілим є те, що така виїмка
не відповідала його інтересам. 01.11.2010
року НБУ видано лист щодо необхідності
перевірки постанов Печерського
районного суду м.Києва у зв'язку з
частими випадками підроблення, чого
відповідач не зробив, оскільки не мав
встановленого внутрішнього порядку
дій в таких випадках, що позивач
відносить до недоліків продукції та
низької кваліфікації співробітників
банку.

Оскільки 05.10.2010 року він дізнався про
недоліки послуги, а з 06.10.2010 року
фактично перестав користуватись
сейфом, вважає, що договір є розірваним
саме з 06.10.2010 року.

Вироком Приморського районного суду
м.Одеси від 28.12.2012 року в кримінальній
справі №49-3026, що набрав законної сили
09.02.2013 року, стягнуто з осіб, які викрали
його майно солідарно 353 694,46 грн., проте
збитки йому так і не компенсовані.

Вважає, що ці збитки завдані дефектною
послугою, тому мають відшкодовуватись
банком як виконавцем послуги, а не
третіми особами, які відношення до
збитків не мають.

Внаслідок користування дефектною
послугою він поніс витрати на оренду
сейфу - 1 871,42 грн., яким не зміг
користуватись увесь строк, втратив 35 973
долари США, 2780 Євро, 40 000 грн., а також
витрати на послуги юриста 40 000 грн., 962,51
грн. - на транспорт до Києва та
Дніпропетровська.

Моральна шкода виявляється в тому, що
позивач не зміг реалізувати свою
особисту потребу в житлі, постійно
проживає в Дніпродзержинську, проте
вимушений впродовж останніх 4 років
їздити до інших міст задля відновлення
порушеного банком права.

Метою його поїздок до м.Одеси була
участь в кримінальному провадженні, де
він був потерпілим, а до м.Києва та
м.Дніпропетровська він приїжджав задля
участі в цивільній справі, що у
сукупності призвело до душевних та
фізичних страждань, безсоння,
роздратованості, приниження, втрати
здоров'я.

Моральну шкоду оцінив в 200 000 грн.

04.11.2010 року він звернувся до
відповідача з вимогою про повернення
викраденого з його сейфу майна, проте
відповідач відмовив листом від 11.11.2010
року.

Індекс споживчих цін за період
листопад 2010 року - серпень 2014 року склав
119 %, тобто сума інфляції склала 7 600 грн.,
заборгованість за 3% річних складає:
4172,90 долари США, 322,50 Євро, 4 640 грн., пеня
на рівні подвійної облікової ставки
НБУ : 19 965 доларів США, 4 577,80 Євро, 318 273
грн., а всього підлягає до стягнення: 60
110,90 доларів США, 4 577,80 Євро, 318 273,90 грн.

Судовий збір позивачем не сплачений з
посиланням на дію Закону України «Про
захист прав споживачів».

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
пославшись на викладене в позові та
уточненнях до нього, наполягав на тому,
що шкоду, як матеріальну, так і моральну
завдано позивачу саме відповідачем, а
не особами, які в шахрайський спосіб
заволоділи його майном. До спірних
правовідносин слід застосовувати
Закон України «Про захист прав
споживачів», наполягав на тому, що
відповідачем надано неякісну послугу,
а тому позивач має відшкодувати
завдані збиткі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовних вимог не визнала в
цілому та заперечувала проти їх
задоволення, посилаючись на те, що
шкоду позивачу завдано третіми
особами, у відношенні яким
постановлено вирок суду, що набрав
законної сили з вирішенням питання про
відшкодування шкоди. Вважає єдиною
фактичною підставою цього позову те, що
винні особи і досі не відшкодували
позивачу його втрати. Згідно до
письмових заперечень відповідача,
позовні вимоги не визнають, оскільки
позовні вимоги заявлені до
неналежного відповідача, відсутній
предмет спору щодо вимоги про визнання
договору розірваним, так як згідно п.7.6.
договору останній укладено строком до
15.02.2011 р., отже на даний час він припинив
свою дію і розірваним бути не може. Так,
відповідно до ч.1 ст. 631 Цивільного
кодексу України строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.
Згідно ч.2 ст. 653 ЦКУ у разі розірвання
договору зобов'язання сторін
припиняються. Тобто, за приписами
законодавства може бути розірваним
лише діючий договір. Відповідач не
погоджується з твердженнями позивача
про спричинення йому матеріальних
збитків саме внаслідок надання Банком
послуг оренди сейфу неналежної якості
та порушення вимог Закону України «Про
захист прав споживачів», оскільки
згідно додатку №1 до Договору , яким
визначено Правила користування Сейфом
у сховищі банку, передбачено, що
відповідальність за вміст сейфу несе
Наймач, а п.2.1. розділу 2 договору
визначено, що Банк зобов'язується
надати Наймачеві сейф у належному
стані, який забезпечуватиме його
нормальну експлуатацію та взагалі не
передбачено обов'язку Банку прийняти
на зберігання від Наймача цінності та
забезпечити їх схоронність.
Відповідно до ст. 971 ЦК України до
договору про надання особі
банківського сейфа без
відповідальності банку за вміст сейфа
застосовуються положення цього
Кодексу про майновий найм (оренду).
Положення майнового найму
врегульовано главою 58 Цивільного
кодексу України. Нормою закону не
передбачено такої ознаки належної
якості послуги з найму, як встановлення
обов'язку наймодавця перевіряти
справжність пред'явлених йому для
виконання будь-яких судових рішень, що
набрали законної сили, згідно яких на
наймодавця покладається обов'язок
вчинення передбачених законом
будь-яких правових дій відносно речі.
Натомість, пунктами 2.1.4., 3.1.4 Договору
передбачено, що Банк зобов'язується
забезпечити згідно чинного
законодавства України збереження
банківської таємниці , що стосується
наймача та майна, та має право
розкривати Сейф без присутності
Наймача тільки у випадках,
передбачених чинним законодавством
України та договором. Визначення
банківської таємниці, порядок її
збереження та розкриття, зокрема і в
ході здійснення виїмки, врегульовано
ст.1076 ЦК України, ст.ст.60-62 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність», Правилами зберігання,
захисту, використання та розкриття
банківської таємниці, що затверджені
постановою НБУ № 267 від 14.07.2006 р. Згідно
п.4.1. Правил (в редакції, що діяла на
дату проведення виїмки із сейфу) виїмка
документів, які містять інформацію, що
становить банківську таємницю,
проводиться лише за вмотивованою
постановою судді та в порядку і з
дотриманням вимог глави 16
Кримінально-процесуального кодексу
України. Відповідно до приписів ст.179
КПК України посадові особи і громадяни
не мають права відмовлятись пред'явити
або видати документи чи їх копії або
інші предмети, які вимагає слідчий під
час проведення виїмки. Даною нормою не
визначено право осіб, яким пред'явлено
до виконання постанову про виїмку,
піддавати під сумнів чинність
пред'явленої їм постанови про виїмку чи
вимагати перевірки дійсності такої
постанови. Згідно ч.1 ст.183 КПК України (в
редакції, що діяла станом на 30.09.2010 р.) у
разі відмови виконати його вимоги
слідчий проводить обшук або виїмку в
примусовому порядку. Відповідно до
резолютивної частини постанови про
виїмку, було чітко визначено місце, де
знаходились предмети, що підлягали
виїмці - індивідуальний (банківський)
сейф № 73 в філії АТ «Укрексімбанк» в
м.Дніпропетровську, м.Дніпропетровськ,
вул.Леніна, 26 та саме на відповідача (в
особі філії банку) судовим рішенням
було покладено обов'язок видати вміст
вищевказаного сейфу. В силу ст.124
Конституції України, ст.179 КПК України
ухвалене судом рішення про виїмку
було обов'язковим до виконання для
відповідача, адже згідно резолютивної
частини цієї постанови судом саме
Банк, а не позивача було зобов'язано
видати вміст сейфу № 73 та документи
щодо користування цим сейфом.
Передбачена ч.3 ст.178 КПК України норма
про те, що виїмка носіїв, які містять
банківську таємницю, проводиться
тільки за вмотивованою постановою
судді і в порядку, погодженому з
керівником відповідної установи не
встановлює права банківських установ
перевіряти законність пред'явлених їм
до виконання рішень судів про виїмку. В
даному випадку йдеться по
встановлення керівником банку порядку
проведення виїмки з урахуванням
режиму роботи банківської установи.
Крім того, позивачем безпідставно
стверджується про викрадення коштів із
сейфу саме внаслідок неправомірних дій
відповідача, що спростовується
висновками судів, що викладені в
наступних судових рішеннях, що набрали
законної сили : в обвинувальному вироку
Приморського районного суду у м.Одеса
від 28.12.2012 року в кримінальній справі №
49-3026, згідно якого визнано винним та
осуджено ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за
скоєння злочину відносно позивача, а
саме незаконне заволодіння шляхом
шахрайства коштами ОСОБА_3, що були
вилучені із орендованого сейфу 30.09.2010
року. Даним вироком було задоволено
цивільний позов ОСОБА_3 та стягнуто з
засуджених на користь ОСОБА_3 суму
спричинених йому внаслідок скоєного
злочину збитків у розмірі вилучених із
сейфу коштів; в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20.11.2013 року по цивільній
справі № 2-4388/11 за позовом ОСОБА_3 про
стягнення з АТ «Укрексімбанк»
матеріальної та моральної шкоди, тобто
в рішенні касаційного суду у цивільній
справі між тими ж сторонами з того
предмету позову та з тих же правових
підстав. В ході судового розгляду
вищевказаної кримінальної справи
судом встановлено, що вилучення із
орендованого Позивачем сейфу належних
йому грошових коштів відбулось 30.09.2010
року при проведенні оперуповноваженим
ОВС УБОЗ ГУ МВС України у
Дніпропетровській області ОСОБА_7
слідчої дії, передбаченої ст.178 КПК
України - виїмки вмісту
індивідуального банківського сейфу №
73 та оригіналів документів щодо оренди
індивідуального банківського сейфу №73
на виконання доручення слідчого в
особливо важливих справах Генеральної
прокуратури України згідно постанови
Печерського районного суду м.Києва від
03 вересня 2010 року у справі № 4-1434-2/10 про
проведення виїмки в філії АТ
«Укрексімбанк» в м.Дніпропетровськ.
Вилучені в ході виїмки кошти позивача,
оперуповноважений по ОВС УБОЗ ГУМВС
України в Дніпропетровській області
ОСОБА_7 в подальшому 01.11.2010 року передав
як матеріали виконаного доручення в
порядку ст.114 КПК України ОСОБА_4 , що
представився йому як слідчий в ОВС
ГПУ ОСОБА_8, але в дійсності не був
посадовою особою даного державного
органу. Вироком суду по вищезазначеній
кримінальній справі підтверджено, що
на момент проведення виїмки
оперуповноважений ОСОБА_7 сприймав
підробленні доручення та постанову
суду про надання дозволу на проведення
виїмки документів, що становлять
банківську таємницю, за справжні.
Крім того, вироком Приморського
районного суду м.Одеси від 28.12.2012 року
по кримінальній справі № 49-3026
встановлено, що матеріальні збитки
позивачу у розмірі вилучених із сейфу
грошових коштів були завдані
внаслідок скоєного злочину по
незаконному заволодінню коштами
позивача та інших осіб шляхом
шахрайства групою осіб, яких було
засуджено даним вироком суду. При
цьому, в ході судового розгляду
кримінальної справи судом в діях банку
не було виявлено ознак протиправної
діяльності. Що стосується ухвали
касаційного суду, то останній дійшов
наступних висновків по справі № 2-4388/11:
про безпідставність висновків судів
про порушення банком вимог п.п.2.1.4, 5.3.
договору щодо неможливості доступу до
нього третіх осіб та незабезпечення
охорони сейфу; в ході розгляду справи
недотримання банком вимог чинного
законодавства України щодо розкриття
банківської таємниці як порушення
умов договору не встановлено; про
відсутність правових підстав для
застосування ст.970 ЦПК України до
відносин між сторонами, що виникли на
підставі договору користування
індивідуальним сейфом. Враховуючи
наведене, суд касаційної інстанції при
розгляді цивільної справи № 2-4388/11
дійшов висновків щодо правомірності
дії банку при розкритті сейфу та
проведення виїмки його вмісту та
відсутність порушень з боку Банку
зобов'язань по договору при проведенні
виїмки вмісту сейфу. В даному випадку
відшкодування матеріальних збитків
позивачу було здійснено в порядку
ст.1177 ЦК України та ст.28 КПК України
шляхом задоволення судом цивільного
позову по кримінальній справі № 49-3026
ОСОБА_3 до осіб, засуджених за скоєння
злочину по незаконному заволодінню
коштами позивача, а саме суми
спричинених внаслідок цього злочину
стягнуто з засуджених ОСОБА_5, ОСОБА_4,
ОСОБА_6 Проте, вимоги позивача про
стягнення з відповідача суми
матеріальних збитків, яка вже стягнута
за рішенням суду з винних осіб,
суперечить вимогам діючого
законодавства, оскільки збитки можуть
бути стягнуті виключно з особи, винної
у їх спричиненні, що стали наслідком
протиправних дій цієї винної особи, але
відповідач не здійснював жодних
протиправних дій по відношенню до
позивача. Банк не порушував умов
договору користування індивідуальним
сейфом, при проведення виїмки вмісту
сейфу № 73 Банк діяв правомірно,
відповідно до вимог діючого
законодавства, а тому за відсутності
протиправності дій відповідача
відсутні правові підстави для
стягнення на користь позивача
моральної шкоди.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
всіх доказів у їх сукупності і оцінивши
їх за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному з'ясуванню всіх обставин
справи, суд вважає вимоги позивача та
третьої особи з самостійними вимогами
такими, що не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно ст.179 ЦПК України, предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи і
підлягають встановленню при ухваленні
судового рішення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, 19.02.2010 року між
сторонами в простій письмовій формі
укладено договір №396 про користування
індивідуальним сейфом зі строком дії
до 14.02.2011 року, на виконання умов якого
позивач згідно квитанції №3737 від 19.02.2010
року сплатив банку 1 871,42 грн., банк
надав в користування позивача
банківський сейф за адресою:
м.Дніпропетровськ, вул.Леніна, 26.

Предметом договору є платне тимчасове
користування індивідуальним
депозитним сейфом №73 для зберігання
наймачем документів, коштів, цінностей,
без складення опису майна, що міститься
у сейфі, у зв'язку з чим банк не
відповідає за цілісність внутрішнього
вмісту сейфа, а лише за зовнішню
недоторканість сейфа.

Таким чином, оскільки судом
встановлено припинення договірних
відносин між сторонами ще 15.02.2011 року,
по спливу строку дії договору, вимоги
позивача про його розірвання не
підлягають до задоволення, оскільки
правові наслідки розірвання договору в
даному випадку настали ще 15.02.2011 року
його припиненням.

29.09.2010 року до виконання відповідача
пред'явлено постанову Печерського
районного суду м.Києва від 03.09.2010 року,
якою зобов'язано посадових осіб
відповідача розкрити банківську
таємницю щодо клієнта орендаря
індивідуального банківського сейфа №73
та надати дозвіл на проведення виїмки,
в тому числі і вмісту зазначеного
сейфу.

З оглянутої в судовому засіданні
цивільної справи №2-4388/11 за позовом
ОСОБА_3 до ПАТ «Державний
експортно-імпортний банк України» про
відшкодування шкоди встановлено, що
Вироком Приморського районного суду
м.Одеси від 28.12.2012 року задоволено
позов ОСОБА_3 про відшкодування
завданої злочином майнової шкоди та
стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6
солідарно 353 696,46 грн. Підставою для
відшкодування шкоди стало заволодіння
майном ОСОБА_9 шахрайським шляхом, а
саме підробленням постанови
Печерського районного суду м.Києва від
03.09.2010 року, на підставі якої було
здійснено виїмку вмісту сейфу №73 в ПАТ
«Державний експортно-імпортний банк
України» за адресою: м.Дніпропетровськ,
вул.Леніна, 26.

Згідно ст.1166 Цивільного кодексу
України встановлено, що майнова шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана
майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її
завдала, за наявності її вини.

Розв'язуючі позовні вимоги про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, суд виходить з
обов'язковості вини особи в заподіянні
такої шкоди, що має підтверджуватись в
належний спосіб, а при зазначеному
позивачем розміру матеріальної шкоди,
єдиним належним доказом вини
відповідача є відповідний вирок суду у
відношенні посадових осіб банку щодо
їх недбалості при виконанні службових
обов'язків, чого в даному випадку не має
місця, оскільки при досудовому та
судовому слідстві за фактом псевдо
виїмки з сейфа позивача порушень
закону зі сторони працівників банку не
виявлено.

Суд погоджується з доводами
відповідача щодо незастосовності до
спірних правовідносин Закону України
«Про захист прав споживачів», оскільки
не доведено надання послуги неналежної
якості, викрадення майна з сейфу
позивача місця не мало, відповідач не
ніс відповідальності за зміст сейфу, а
зовнішню недоторканість сейфу порушив
на підставі вимоги співробітника
правоохоронного органу виконати
постанову суду про розкриття
банківської таємниці та виїмку змісту
сейфу. Встановлено, та не потребує
додаткового доведення, що зазначену
вимогу разом з постановою суду
пред'явила до виконання особа,
уповноважена на те Законом, яка жодного
відношення до схеми шахрайства не мала
та була впевнена в дійсності судового
рішення.

За таких обставин, при дії в Україні
принципу обов'язковості до виконання
судових рішень та переслідування
службових осіб в кримінальному
провадженні за невиконання судових
рішень, встановленні працівниками
банку повноважень оперуповноваженого
в ОВС УБОЗ ГУМВС України в
Дніпропетровській області ОСОБА_7, суд
не знаходить в діях відповідача вини в
заподіянні шкоди позивачу та відмовляє
з цих підстав в позовних вимогах
позивача про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд
стягує з позивача на користь держави
судовий збір за кожну вимогу, оскільки
при пред'явленні позову до суду позивач
судовий збір не сплатив, пославшись на
Закон України "Про захист прав
споживачів", який в даному випадку не
застосовний.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 88, 169, 212-215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 -
відмовити в повному обсязі.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір в розмірі 5897 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Апеляційна скарга
подається апеляційному суду через
Бабушкінський районний суд м.
Дніпропетровська.

Суддя
Т.В.Шевцова