АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2014 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Болтунової Л.М., Тамакулової В.О.,

при секретарі - Завідоновій К.Д.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради про визнання акту незаконним, визнання незаконним позбавлення права користування житловим приміщенням, поновлення права користування житловим приміщенням, поновлення права відповідального квартиронаймача, визнання недійсним розпорядження, приватизації, свідоцтва про право власності, поновлення дії договору та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 14 липня 1989 року він отримав ордер №1380 на право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та згідно цього ордеру позивач був головним наймачем, разом з ним квартирою користувалися і члени його сім'ї, а саме дружина ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

В подальшому у 1996 році шлюб між ним та ОСОБА_3 було розірвано, але в квартирі його дружина та діти залишилися проживати, проте заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2009 року позивача було визнано таким, що втратив право користування житлом та знято його з реєстраційного обліку із вказаної квартири, яке 28 вересня 2009 року було скасовано.

Також позивач зазначив, що у липні 2009 року він повернувшись з роботи додому, не зміг увійти до квартири, тому що були змінені замки, після чого він дізнався що його квартира була продана.

Вважаючи свої права порушеними, позивач просив визнати акт №166 від 18 грудня 2008 року складеним КЖЕП 42 незаконним, визнати незаконним позбавлення його права користування вказаною квартирою, поновлення права користування житловим приміщенням, поновлення права відповідального квартиронаймача, визнання правочину, а саме приватизації цієї квартири, незаконним, визнання незаконними розпорядження про приватизацію квартири та права власності, поновлення права власності, поновлення дії договору найму жилого приміщення, зобов'язання вчинити певні дії.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, задовольнивши його позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надано доказів порушення його прав, а також його позовні вимоги не відповідають можливим способам захисту права.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 14 липня 1989 року ОСОБА_2 було видано ордер на жиле приміщення №1380 АДРЕСА_1, який видано на сім'ю з чотирьох осіб, яка складається з: ОСОБА_2 головний квартиронаймач, ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_4-син, ОСОБА_5 - донька (а.с. 19).

У грудні 2008 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом про визнання позивача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстрацією, а заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2009 року ОСОБА_2, визнана таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язано відділ ГІРФО Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області зняти його з реєстраційного обліку із вказаної квартири. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2009 року вказане заочне рішення скасовано, а в подальшому ухвалою цього ж суду від 07 листопада 2012 року позовна заява ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишена без розгляду (а.с.7, 8, 15).

Крім того, судом встановлено, що 10 липня 2009 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (Продавці) та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 (Покупці) було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого останні купили квартиру АДРЕСА_1 10 липня 2009 року, з якого вбачається, що вказана квартира на момент продажу належала Продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 09 червня 2009 року, згідно з розпорядженням від 09 червня 2009 року №1/105-09, зареєстрованого в КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради 15 червня 2009 року, реєстраційний номер 27542473 (а.с. 25).

Відповідно до ст.31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю, а ч.1 ст. 61 цього Кодексу передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно із ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Також, відповідно до ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України, а статтею 3 цього Закону передбачено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а ч.1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Звертаючись до суду із зазначеними позовними вимогами ОСОБА_2 просив визнати акт №166 від 18 грудня 2008 року складеним КЖЕП 42 незаконним, визнати незаконним позбавлення його права користування вказаною квартирою, поновлення права користування житловим приміщенням, поновлення права відповідального квартиронаймача, визнання правочину, а саме приватизації цієї квартири, незаконним, визнання незаконними розпорядження про приватизацію квартири та права власності, поновлення права власності, поновлення дії договору найму жилого приміщення, зобов'язання вчинити певні дії, проте ставлячи ці питання перед судом позивач в позовній заяві не зазначає нічого про Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради та КЖЕП 42, а також його колишніх членів сім'ї а саме: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які позбавили його житла, та не зазначає нічого про покупців спірної квартири, тобто ОСОБА_6 і ОСОБА_7, і не ставить питання про залучення цих осіб до участі у справі, оскільки без залученні цих осіб їх права можуть бути порушені.

А суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та встановивши вказані вище обставини взагалі ці питання не вирішував.

У частині 4 ст. 10 ЦПК України зазначено, що суд має сприяти: всебічному і повному з'ясуванню обставин спору; роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про вчинення або не вчинення процесуальних дій, здійсненню їх прав у випадках, що встановлені цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційна інстанція скасовує рішення якщо судом неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

Суд допустив такі порушення. В протиріч вимог вказаних норми Закону не уточнив позицію позивача щодо залучення стороною в якості відповідачів Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, КЖЕП 42, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також не вирішив питання про залучення до участі у справі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, не з'ясував фактичних обставин по справі, не встановив характер правовідносини сторін, не надав роз'яснень, як того вимагає Закон, зробив передчасні висновки та постановив незаконне рішення, яке підлягає скасуванню, з постановленням нового - відмови в позові

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2013 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Макаров М.О.

Судді Болтунова Л.М.

Тамакулова В.О.

м. Дніпропетровськ