Справа № 369/9864/13-ц Головуючий у І
інстанції Волчко А.Я.Провадження №
22-ц/780/6138/14 Доповідач у 2
інстанції Суханова Є.М.Категорія 1
УХВАЛА

Іменем України

26 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Воробйової Н.С., Мережко М.В.,

при секретарі: Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 20 березня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві, ОСОБА_4, товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія "Імперія",
ОСОБА_2, треті особи: ТОВ "Укрспецторг
Групп", приватне товариство "Нива - В.Ш.",
ОСОБА_5 про визнання права власності на
нерухоме майно та звільнення майна
з-під арешту,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
Києво-Святошинського районного суду
Київської області з позовом про
визнання права власності на нерухоме
майно та звільнення майна з-під арешту.

Заявлені позовні вимоги
обґрунтовувала тим, що 01 серпня 2013 року
з системи конфіскованого і
арештованого майна Позивачу стало
відомо, що ТОВ «Укрспецторг Групп»
проводяться прилюдні торги з
реалізації належного їй майна, а саме:
земельної ділянки, загальною площею
0,1000 га (кадастровий номер :01:018:0166),
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. З
врахуванням тієї обставини, що
відносно неї не відкрито жодного
виконавчого провадження, Позивач
звернулась до попереднього власника
зазначеної земельної ділянки, який
надав їй копію листа ТОВ «Укрспецторг
Групп» (вих. № 4680/13 від 19.07.2013 року), в
якому його повідомляли про те, що
належна йому на праві власності
вищезазначена земельна ділянка
арештована і реалізується в порядку
прилюдних торгів.

Враховуючи ту обставину, що ця земельна
ділянка, на якій знаходиться житловий
будинок, який також належить Позивачу
на праві власності, яке зареєстроване в
установленому порядку, Позивач
звернулась до Окружного
адміністративного суду м. Києва, який
ухвалою від 27.08.2013 року у справі №
826/12496/13-а відкрито провадження за
позовом ОСОБА_3 до відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання протиправними дій та
зобов'язання вчинити певні дії. Під час
ознайомлення представника Позивача з
матеріалами виконавчого провадження,
долученого до матеріалів справи, їй
стало відомо про те, що арешт на належну
їй земельну ділянку накладено
державним виконавцем
Києво-Святошинського районного
управління юстиції на виконання
постанови управління державної
виконавчої служби від 07.11.2012 року ВП №
34483172 про перевірку майнового стану
боржника на підставі акту опису і
арешту майна від 21.12.2012 року при
примусовому виконанні виконавчого
листа № 2-3918/2011, виданого 17.09.2012 року
Святошинським районним судом міста
Києва проведено опис та накладено
арешт на земельну ділянку з цільовим
призначенням для будівництва та
обслуговування жилого будинку
загальною площею 0,1000 га з кадастровим
номером :01:018:0166.

Право власності на зазначену земельну
ділянку виникло у Позивача на підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 30.05.2012 року та
зареєстровано 21.03.2013 року
Реєстраційною службою
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області
за номером 409986.

Позивач просила суд визнати за нею
право власності на земельну ділянку
загальною площею 0,1000 га (кадастровий
номер :01:018:0166), що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1; зняти арешт з
належного ОСОБА_3 на праві власності
нерухомого майна, а саме: земельної
ділянки загальною площею 0,1000 га
(кадастровий номер :01:018:0166), що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який
було накладено на підставі акту опису й
арешту майна у виконавчому провадженні
№ 34483172, яке здійснюється відділом
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби ГУ юстиції у м. Києві.

Представником третьої особи було
подано заперечення проти позову,
відповідно до яких зазначено, що 28
травня 2012 року Святошинським районним
судом було ухвалено рішення по справі
про перегляд рішення Святошинського
районного суду м. Києва у зв'язку з ново
виявленими обставинами у цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ТОВ
«Компанія «Імперія», третя особа:
ОСОБА_7 про стягнення коштів за
договором позики, яким заяву про
перегляд за ново виявленими
обставинами було задоволено, а саме:
стягнуто з ОСОБА_4 та ТОВ «Компанія
«Імперія» на користь ОСОБА_2 борг за
договором позики у розмірі 520 905,60 євро,
що за курсом Національного банку
України на дату ухвалення рішення
становить 5 223 324 грн. 12 коп.

Згідно Витягу з Державного реєстру
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності, наданого Позивачем 30
травня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
було укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається з Витягу з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна, що знаходиться у
матеріалах справи, 27 серпня 2012 року та 9
жовтня 2012 року було винесено постанови
про накладення арешту на все майно
ОСОБА_4 та заборону на відчуження
будь-якого майна, яке належить боржнику
(обтяження зареєстровані у реєстрі
відповідно 31.08.2012 року та 09.10.2012 року).

Відповідно до листа Головного
управління Держкомзему у Київській
області від 31 жовтня 2012 року
встановлено, що за боржником на праві
власності зареєстрована земельна
ділянка 0,1000 га (для будівництва та
обслуговування житлового будинку),
кадастровий номер :01:018:0166, яка
розташована в АДРЕСА_1.

21 грудня 2012 року відділом державної
виконавчої служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції у Київській області
описано та накладено арешт на майно,
яке належить боржнику на праві
власності, а саме: на спірну земельну
ділянку.

21 березня 2013 року державним
реєстратором прав на нерухоме майно
реєстраційної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області
Абрамською Є.М. прийняте рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень від № 1470482 про реєстрацію за
ОСОБА_3 права власності на нерухоме
майно - земельну ділянку.

В ході судового розгляду Позивачем
була подана заява про зміну підстав
позову з нормативним обґрунтуванням
заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні представник
Позивача та представник ОСОБА_4
підтримали заявлені позовні вимоги.

Представник ОСОБА_2 заперечував проти
заявленого позову.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явились, про час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, причини неявки суду не відомі.

Рішенням Києво-Святошинський
районного суду Київської області від 20
березня 2014 року позов ОСОБА_3 до
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
місті Києві, ОСОБА_4, товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Імперія», ОСОБА_2, треті особи, які не
заявляються самостійних вимог на
предмет спору: товариство з обмеженою
відповідальністю «Укрспецторг Групп»,
приватне підприємство «Нива-В.Ш»,
ОСОБА_5 про визнання права власності на
нерухоме майно та звільнення майна
з-під арешту задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) право власності на
земельну ділянку загальною площею 0,1000
га (кадастровий номер :01:018:0166), що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з
цільовим призначенням для будівництва
і обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка).

Знято арешт з належного ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
праві власності нерухомого майна, а
саме: земельної ділянки загальною
площею 0,1000 га (кадастровий номер
:01:018:0166), що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, з цільовим
призначенням для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), який було
накладено на підставі акту опису й
арешту майна у виконавчому провадженні
№ 34483172, яке здійснюється відділом
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби ГУ юстиції у м. Києві.

Не погодившись з висновками наведеними
в рішенні суду, апелянт звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити по
справі нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог позивача.

Колегія суддів вислухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та доводи
апеляційної справи вважає, що вона не
обґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Судом першої інстанції було
встановлено наступні обставини та
застосував законодавство, яке
регламентує виникли між сторонами,
правовідносини.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що
загальними засадами цивільного
законодавства є: 1) неприпустимість
свавільного втручання у сферу
особистого життя людини; 2)
неприпустимість позбавлення права
власності, крім випадків, встановлених
Конституцією України та законом; 3)
свобода договору; 4) свобода
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом; 5) судовий захист
цивільного права та інтересу; 6)
справедливість, добросовісність та
розумність.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: 1)
визнання права; 2) визнання правочину
недійсним; 3) припинення дії, яка
порушує право; 4) відновлення становища,
яке існувало до порушення; 5) примусове
виконання обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом. Суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень
частин другої - п'ятої статті 13 цього
Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України " Про
виконавче провадження", особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на майно і про
звільнення майна з-під арешту.

У Постанові Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 26.12.2003 року «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження»
зазначається, що вимоги осіб щодо
належності їм, а не боржнику майна, на
яке накладено арешт, вирішується
шляхом пред'явлення ними позову до
боржника та особи, в інтересах якої
накладено арешт, про визнання права
власності на майно і звільнення його
з-під арешту.

Як встановлено в судовому засіданні,
згідно Витягу з Державного реєстру
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності, наданого Позивачем 30
травня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
було укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Статтею 81 Земельного кодексу України
передбачено, що громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки на підставі придбання за
договором купівлі-продажу,ренти,
дарування, міни, іншими
цивільно-правовими угодами.

Відповідно до ст. 334 ЦК України, право
власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає у набувача з моменту такого
посвідчення. Якщо договір про
відчуження майна підлягає державній
реєстрації, право власності у набувача
виникає з моменту такої реєстрації.

Державна реєстрація правочинів, на
момент вчинення правочину, проводилась
нотаріусами відповідно до Тимчасового
порядку державної реєстрації
правочинів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 26.05.2004
року № 671.

Відповідно до абз. 5 п. 2 вказаного
порядку, який був чинний на дату
укладення договорів купівлі-продажу,
реєстратори - державні нотаріальні
контори, приватні нотаріуси (далі -
нотаріуси), які згідно з договорами,
укладеними з адміністратором Реєстру,
проводять державну реєстрацію
правочинів, змін, внесених до них,
відомостей про припинення їх дії,
приймають запити, видають завірені
витяги з Реєстру та виконують інші
функції, передбачені цим Порядком.

Отже, суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку, з яким
погоджується колегія суддів, що з
моменту нотаріального посвідчення
договору купівлі-продажу житлового
будинку та його державної реєстрації в
реєстрі правочинів Позивач набула
право власності на зазначений в
договорі об'єкт нерухомого майна, а у
продавця - ОСОБА_4 припинилось право
власності.

21 грудня 2012 року відділом державної
виконавчої служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції у Київській області
описано та накладено арешт на майно,
яке належить боржнику на праві
власності, а саме: на спірну земельну
ділянку.

Тобто, перехід права власності на
спірну земельну ділянку відбулось до
винесення постанов про накладення
арешту на майно ОСОБА_4 та заборони його
відчуження.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Відповідно до ст. 13 Конституції
України, держава забезпечує захист
прав усіх суб'єктів права власності і
господарювання, соціальну
спрямованість економіки. Усі суб'єкти
права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України
проголошено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом. Громадяни для
задоволення своїх потреб можуть
користуватися об'єктами права
державної та комунальної власності
відповідно до закону. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним. Примусове відчуження
об'єктів права приватної власності
може бути застосоване лише як виняток з
мотивів суспільної необхідності, на
підставі і в порядку, встановлених
законом, та за умови попереднього і
повного відшкодування їх вартості.
Примусове відчуження таких об'єктів з
наступним повним відшкодуванням їх
вартості допускається лише в умовах
воєнного чи надзвичайного стану.
Конфіскація майна може бути
застосована виключно за рішенням суду
у випадках, обсязі та порядку,
встановлених законом. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Виходячи з наведеного, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку, з яким погоджується колегія
суддів про можливе задоволення
позовних вимог Позивача щодо визнання
права власності на земельну ділянку
загальною площею 0,1000 га (кадастровий
номер :01:018:0166), що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 та зняття арешту з
належного ОСОБА_3 на праві власності
нерухомого майна, та як на час
накладення арешту вищезазначена
земельна ділянка боржнику ОСОБА_4 не
належала.

Дана справа розглядалась судами різних
інстанцій неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 27 травня 2014 року рішення
місцевого суду було скасоване та
постановлено нове рішення, яким
відмовлено у задоволенні позовних
вимог позивача.

Натомість, ухвалою ВССУ від 17 вересня
2014 року зазначено рішення апеляційної
інстанції було скасовано та
постановлено направити справу на новий
апеляційний розгляд.

В своїй ухвалі ВССУ зазначив наступне.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що на час
накладення арешту на спірну земельну
ділянку, як на майно її попереднього
власника (боржника), вона йому не
належала, а її власником була
позивачка.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що право власності на
спірну земельну ділянку було
зареєстровано за позивачкою після
накладення на неї арешту та під час
його дії, тому на той час право
власності на неї у позивачки не
виникло, тому правових підстав для
задоволення позову немає.

Проте з таким рішенням суду
апеляційної інстанції ВССУ погодитись
не може з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду є законним і
обґрунтованим, ухваленим з виконанням
усіх вимог цивільного судочинства,
згідно із законом, на основі повно та
всебічно зясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК
України).

Колегія суддів ВССУ прийшла до
висновку, що цим вимогам оскаржуване
судове рішення не відповідає та
скасовало його.

Переглядаючи у апеляційному порядку
вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 та
врахувавши рекомендації касаційної
інстанції, колегія суддів прийшла до
висновку про необґрунтованість
апеляційної скарги та встановила
наступні обставини та застосовує
законодавство, яке регламентує виниклі
між сторонами правовідносини.

Так, 28 травня 2012 року, рішенням
Святошинського районного суду м. Києва
задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з
ОСОБА_4 та ТОВ «Компанія «Імперія» на
його користь 520905,60 євро, що
еквівалентно 5223324 грн 12 коп.

30 травня 2012 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_3
належну йому земельну ділянку
загальною площею 0,1000 га, що розташована
по АДРЕСА_1, право власності на яку
зареєстровано за покупцем 21 березня 2013
року.

27 серпня та 9 жовтня 2012 року постановами
відділу державної виконавчої служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції у Київській області
в порядку виконання рішення суду
накладено арешт на майно, яке належить
боржнику ОСОБА_4 на праві власності, та
заборонено відчужувати його, зокрема і
спірну земельну ділянку.

Відповідно до листа Головного
управління Держкомзему у Київській
області від 31 жовтня 2012 року, за
боржником на праві власності
зареєстрована земельна ділянка 0,1000 га,
призначена для будівництва та
обслуговування житлового будинку.

21 грудня 2012 року відділом державної
виконавчої служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції у Київській області
описано та накладено арешт на спірну
земельну ділянку.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження», особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутись до суду з позовом про
визнання права власності на майно та
звільнення його з-під арешту.

За змістом ст.ст. 328, 657 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Договір купівлі-продажу нерухомого
майна укладається у письмовій формі та
підлягає державній реєстрації.

Право власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом, якщо договір про
відчуження майна підлягає державній
реєстрації з моменту такої реєстрації
(ч. 1 ст. 334 ЦК України).

Ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди
щодо всіх істотних умов договору,
складають і підписують договір,
надаючи згоді встановленої форми.

Разом із тим, цивільні права та
обов'язки, на досягнення яких було
спрямоване волевиявлення сторін, при
укладенні спірних договорів,
набуваються після відповідної
державної реєстрації.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»,
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно це офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно.

Вирішуючи спір, колегія суддів та суд
першої інстанції, виконали вимоги
процесуального права щодо повного та
всебічного зясування обставин справи,
а саме: встановила, коли договір
купівлі-продажу вважається укладеним,
та прийшла до висновку, що державна
реєстрація договору не може змінювати
момент його укладення та виникнення
права власності на майно.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної
скарги, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції та
враховує, що позивачка є власником
земельної ділянки, оскільки договір
укладений, державна реєстрація на
даний час проведена і це ніким не
оспорюється, а відтак встановлено, що
порушені права позивача, як власника,
та що вони підлягають захисту,
перевірено законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції.

Підстав або обставин, які б могли
призвести до скасування законного та
обґрунтованого рішеня суду першої
інстанції, передбачених вимогами ст. 309
ЦПК України, колегія суддів не
встановила, а апелянт їх не надав.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 293, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 20
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржено
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: