Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №275/304/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Заполовського В.Й.,

суддів:
Забродського М.І., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового
засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПРИВАТБАНК» про визнання
кредитного договору недійсним, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Брусилівського районного суду
Житомирської області від 08 жовтня 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з даним позовом.

Зазначала, що 09 липня 2008 року між нею та
публічним акціонерним товариством
комерційний банк «ПРИВАТБАНК» було
укладено кредитний договір, згідно
якого Банк надав їй кредит на суму 65 534,34
доларів США.

08 січня 2014 року їй стало відомо, що
відповідач нарахував заборгованість
по кредиту на суму 230 105,71 доларів США, що
складає 1 840 142,60 грн., з яких: 60 464,79
доларів США - заборгованість за
кредитом; 42 262,52 дол. США -
заборгованість по відсотках за
користування кредитом; 11 259,62 дол. США -
заборгованість по комісії за
користування кредитом; 105 322,04 дол. США -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язання за договором; 31,29 дол. США -
штраф (фіксована частина); 10 965,45 дол. США
- штраф процентна складова.

Позивачка вважає, що підписання даного
договору про надання кредиту стало
наслідком чисельного порушення норм
чинного законодавства та її прав, як
споживача, тому заперечує його
дійсність, а саме в числі нарахування
штрафних санкцій.

За наведених обставин ОСОБА_1 просила
визнати недійсним кредитний договір №
20/221-08 від 21.07.2008 року, укладений між нею
та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Рішенням Брусилівського районного
суду Житомирської області від 08 жовтня
2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено за безпідставністю.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог.

Зокрема зазначає, що Банк не мав права
надавати кредит в іноземній валюті.
Кредитний договір суперечить актам
цивільного законодавства, а саме
ст.ст.61, 99 Конституції України, ст.1
Закону України „Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" та ст.18 Закону України
„Про захист прав споживачів".

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК
України колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 215 ЦК України визначено
підстави недійсності правочину, якими
є недодержання в момент вчинення
правочину вимог, встановлених ч.ч. 1-3,5,6
ст. 203 цього кодексу.

Судом встановлено, що 09.07.2008 року між
Банком, як кредитором, та ОСОБА_1, як
позичальником, укладено кредитний
договір, за яким Банк надав позивачу
кредит в сумі 65 534,34 доларів США з
кінцевим терміном до 09.07.2018 року (а.с.8 - 9,
26 - 30).

Звертаючись до суду з позовом про
визнання кредитного договору
недійсним позивач посилалася на
невідповідність вказаного договору
змісту актам законодавства України.
Рішенням суду у задоволенні позову
відмовлено, яке оскаржено позивачем.

Основними доводами при оскарженні
рішення суду позивач вказала на те, що
Банк не мав права надавати кредит в
іноземній валюті; в кредитному
договорі присутні несправедливі умови
договору.

Проте такі доводи є безпідставними.
Так, Банк, маючи банківську ліцензію на
право здійснювати банківські операції,
визначені частиною першою та пунктами
5-11 частини другою статті 47 Закону
України „Про банки і банківську
діяльність" та дозвіл на право
здійснення операцій, визначених
пунктами 1-4 частини другою та частиною
четвертою статті 47 Закону України „Про
банки та банківську діяльність", на
момент укладення кредитного договору з
ОСОБА_1 (09.07.2008 року) та у період його
виконання сторонами не потребував
отримання індивідуальної ліцензії
Нацбанку України на використання
іноземної валюти на території України
як засобу платежу. Зазначене
ґрунтується на положеннях п. 1 ч.2 ст. 47
Закону України „Про банки та
банківську діяльність" та п. 1.5
постанови Правління Національного
банку України від 14.10.2004 року № 483 „Про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу",
згідно якої використання іноземної
валюти як засобу платежу без
індивідуальної ліцензії дозволяється
якщо ініціатором за валютною операцією
є уповноважений Банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операцій з
валютними цінностями) та узгоджується
з п. 11 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин».
При цьому, частиною другою статті 192 ЦК
України передбачено, що іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Крім того, принцип свободи
договору є одним із загальних
принципів цивільного законодавства.
Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору (ст.ст.6,627 ЦК
України). Свобода договору - це,
насамперед, свобода укладення договору
і визначення його умов.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, що
визначено ч. 1 ст. 202 ЦК України. У свою
чергу зміст договору складають умови
(пункти), визначені на розсуд сторін,
погоджені ними - згідно зі ст. 628 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. При укладенні
договору, підписаного позивачем, який
підтвердив цим свою згоду умовами
даної угоди, було дотримано всі
передбачені законом істотні умови
договору, котрі були обумовлені згодою
сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент укладення договору сторони мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасників
було вільним та відповідало їх
внутрішній волі, що підтверджено
власноручними підписами сторін;
правочин був спрямований на отримання
кредиту та відповідно його погашення,
згідно умов договору.

Відтак, доводи апелянта про те, що Банк
не мав права надавати кредит в
іноземній валюті та про
невідповідність оскаржуваного
кредитного договору змісту актам
законодавства України є
необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду, зводяться
до переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та не
містять підстав для скасування чи
зміни рішення суду.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції постановлене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315
ЦПК України, колегія суддів
апеляційного суду, -

у х в а л и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Брусилівського районного суду
Житомирської області від 08 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: