АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/22/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Врона А.О. Доповідач - Варенко О.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Григорченка
Е.І.,

при секретарі - Кондратенко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Павлограді

на рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 14 березня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.Павлограді про
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року позивач звернувся з
позовом до відповідача про стягнення
моральної шкоди, посилаючись на те, що
знаходився у трудових відносинах з ПАТ
«ДТЕК Павлоградвугілля», отримав
професійні захворювання внаслідок
тривалої роботи в умовах шкідливих
факторів.

Згідно висновку МСЕК від 28 травня 2001
року позивачу встановлено первинно, а 10
липня 2002 року - повторно, сукупно 40 %
втрати професійної працездатності та
визнано інвалідом третьої групи
безстроково.

Вважає, що внаслідок втрати
працездатності йому спричинено
моральну шкоду, яку він оцінює у 23600 грн.
та просить стягнути зазначену суму з
відповідача.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 14 березня 2013 року позов
задоволено частково, стягнуто з
Відділення виконавчої дирекції фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Павлограді на
користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування
моральної шкоди 4000 грн.; вирішено
питання щодо судових витрат.

В своїй апеляційній скарзі Відділення
виконавчої дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Павлограді
посилається на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, в зв'язку з
чим ставить питання про скасування
судового рішення.

Вислухавши представника відповідача,
розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
судове рішення скасуванню чи зміні не
підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції обгрунтовано виходив
з того, що позивач втратив професійну
працездатність, став інвалідом,
постійно відчуває наслідки
професійних захворювань, змушений
вживати лікарські препарати, йому
важко займатися фізичною працею. Все це
викликає почуття неповноцінності і
приводить до порушення психічної
рівноваги, а тому, керуючись
положеннями ст.ст.21, 28, 34, 40 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» від
23 вересня 1999 року - частково
задовольнив позовні вимоги, стягнувши
суму моральної шкоди з Відділення
виконавчої дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Павлограді.

Встановлено судом і підтверджується
матеріалами справи, що позивач
перебував у трудових відносинах з ПАТ
«ДТЕК Павлоградвугілля» і отримав
ушкодження здоров'я, був звільнений у
зв'язку з невідповідністю виконуваній
роботі за станом здоров'я, що
підтверджується копією трудової
книжки.

Згідно пп. 1-1.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року № 6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди», зі змінами,
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням його здоров'я
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання,
провадиться згідно із законодавством
про страхування від нещасного випадку.
Спори про відшкодування шкоди повинні
вирішуватися за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Висновком МСЕК від 28 травня 2001 року
первинно ОСОБА_2 встановлено 40 % втрати
професійної працездатності.

Отже, на час виникнення у позивача
права на відшкодування моральної
шкоди, порядок її відшкодування
регулювався Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року.

Законом України «Про внесення змін до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 лютого 2007 року,
положення Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
професійної працездатності», які
передбачали право потерпілих на
виробництві осіб на відшкодування
моральної шкоди за рахунок Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України, скасовано.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20
грудня 2005 року «Про державний бюджет
України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71
Закону України «Про державний бюджет
України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4
статті 1, підпункту «є» пункту 1 частини
першої статті 21, частини третьої статті
28 та частини третьої статті 34 Закону
України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності», якими обов'язок
відшкодування моральної шкоди
покладено на Фонд соцстраху.

Отже, право на відшкодування моральної
шкоди виникло у позивача до 1 січня 2006
року, тобто до набрання чинності як
Законом України «Про державний бюджет
України на 2006 рік», так і Законом
України «Про державний бюджет України
на 2007 рік», якими було зупинено дію
норм, що передбачали право потерпілих
на відшкодування моральної шкоди, тому
позивач має право на відшкодування
моральної шкоди з Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України, незалежно від
моменту звернення до суду та дати
ухвалення судового рішення.

Доводи відповідача про те, що для
вирішення питання щодо наявності
спричинення позивачу моральної шкоди
ушкодженням здоров'я, необхідні
спеціальні медичні знання, а тому для
об'єктивного вирішення спору
необхідний висновок медико-соціальною
експертної комісії не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки
необхідність спеціального висновку
медико-соціальної експертної комісії
відносно спричинення особі моральної
шкоди, законом не передбачена, а факт
спричинення моральної шкоди та
моральних страждань, завданих
останньому у зв'язку з отриманим ним
професійним захворюванням,
підтверджується висновком МСЕК.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі
про те, що Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», в редакції, на час
звернення позивача до суду з позовом
про відшкодування моральної шкоди, не
передбачена виплата такої шкоди саме
Відділенням виконавчої дирекції фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Павлограді, не
приймаються судом до уваги, оскільки не
спростовуються висновків суду першої
інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо
незастосування позовної давності, не
ґрунтуються на Законі України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», положення якого не
передбачають строків позовної
давності для звернення потерпілого із
заявою про відшкодування моральної
шкоди.

Вирішуючи питання про розмір завданої
позивачу моральної шкоди, суд першої
інстанції врахував значні тяжкі зміни
його життєвих зв'язків, ступінь втрати
ним професійної працездатності,
глибину фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого та позбавлення його
можливості їх реалізації, інші
обставини справи, з урахуванням вимог
розумності і справедливості
обгрунтовано стягнув з відповідача на
користь позивача в рахунок
відшкодування моральної шкоди суму 4000
грн.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що наведені в апеляційній
скарзі доводи відповідача висновків
місцевого суду не спростовують,
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення апелянтом
норм права, а з матеріалів справи
вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК
України підстави для скасування
судового рішення або його зміни
відсутні, і оскаржуване рішення судом
першої інстанції ухвалене з
додержанням норм процесуального права
та у відповідності з нормами
матеріального права.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Павлограді -
відхилити.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 14 березня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий

Судді