Головуючий суддя в суді І інстанції
Справа № 374/175/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2014 року Ржищівський
міський суд Київської області в складі:

головуючої судді
Козіної С.М.,

за участі: секретаря
Коверзи Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ржищів Київської області
справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права
власності на майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з
вищевказаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що позивачка ОСОБА_2 14.01.1987
року вступила в зареєстрований шлюб з
відповідачем ОСОБА_5. На час вступу в
шлюб у позивачки ОСОБА_2 вже була дочка
ОСОБА_3, 1982 року народження.

Від шлюбу з відповідачем у 1988 році
народилась дочка ОСОБА_4

25.09.2007 року шлюб між позивачкою ОСОБА_2
та відповідачем було розірвано.

На час реєстрації шлюбу як позивачка,
так і відповідач ОСОБА_5 являлися
членами рибколгоспу ім. ХХ з'їзду КПРС
м.Ржищів.

В 1988 році відповідачу як члену колгоспу
зборами уповноважених колгоспників
колгоспу ім. Дімітрова с. Півці була
виділена земельна ділянка в розмірі 0,15
га в АДРЕСА_1 під будівництво і ведення
підсобного господарства .

Будівництво будинку розпочалося в 1986
році після попереднього винесення
рішення правління колгоспу ім.
Дімітрова.

В той час дане господарство
відносилось до категорії колгоспного
двору.

В 1990 році будинок був побудований і
згідно господарської книги села був
занесений в розряд колгоспних дворів,
тобто позивачі і відповідач стали
співвласниками по 1/4 частині будинку.

В 1992 році за спільною згодою між
позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем
ОСОБА_5 будинок був оформлений на
господаря сім'ї - відповідача ОСОБА_5
Діти на той момент були неповнолітніми.
Будь-яких спорів по розподілу будинку у
сторін до 2014 року не було.

В 2004 році відповідач фактично створив
нову сім'ю і виїхав з будинку в
Канівський район і завірив позивачів,
що будинок залишає сім'ї і претендувати
на нього не буде. Позивачі по справі
продовжували проживати в цьому
будинку, провели значні роботи, а саме:
замінили вікна, двері, стелі, стічні
жолоби, викопали криницю, провели в
будинок воду, поставили новий газовий
котел і новий газовий лічильник.

На весні 2014 року відповідач приїхав та
повідомив, що буде ділити будинок.

Оскільки відповідач не визнає права
власності на частину спірного будинку,
позивачі вимушені звернутися до суду
за захистом своїх прав та законних
інтересів, тая як наявність
суб'єктивного права власників на
спірний будинок піддається сумніву
відповідачем.

Крім того, за господарством рахується
земельна ділянка площею 0,15 га, яка на
даний час не приватизована. Позивачі
вважають, що мають право на
користування земельною ділянкою в
розмірі 1/4 кожному, що становить 0,0375 га
відповідно.

В позовній заяві позивачі просять
визнати за ними право власності на
майно, а саме: по 1/4 частині будинку
АДРЕСА_1 за кожною; визнати за ОСОБА_5
право власності на 1/4 частину будинку
АДРЕСА_1; визнати за ними право
користування по 1/4 частині земельної
ділянки, що становить по 0,0375 га,
розташованої за адресою АДРЕСА_1 за
кожною; визнати за ОСОБА_5 право
користування 1/4 частиною земельної
ділянки, що становить 0, 0375 га,
розташованої за адресою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та представник
позивачів ОСОБА_6 позовні вимоги,
викладені в позовній заяві підтримали
в повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені вище.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5
позов не визнав, зазначив, що згоден
отримати від позивачів компенсацію за
1/2 частину спірного будинку, а не 1/4
частину.

Представник відповідача ОСОБА_7 позов
не визнав, та зазначив, що даний будинок
взагалі не відноситься до колгоспного
двору, оскільки свідоцтво про право
власності на даний будинок було видане
в 1993 році.

Суд, вислухавши пояснення учасників
процесу, пояснення свідків, всебічно
проаналізувавши обставини справи в їх
сукупності, дослідивши матеріали
справи та зібрані по справі докази,
керуючись законом, дійшов до висновку,
що позов підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу
серії НОМЕР_1, ОСОБА_5 14.01.1987 року
одружився з ОСОБА_8; прізвище дружини
після укладення шлюбу - "ОСОБА_5" (а.с. 16).

Згідно довідки Виконавчого комітету
Ржищівської міської ради № 4-29/80 від
11.04.2014 року, земельна ділянка, що
знаходиться в АДРЕСА_1, площею 0,15 га, на
якій побудовано житловий будинок була
виділена гр. ОСОБА_5 відповідно до
рішення зборів уповноважених
колгоспників колгоспу ім. Дімітрова с.
Пивці від 10.12.1988 року із моменту
виділення до 15.04.1991 року відносилась до
категорії колгоспного двору (а.с. 7, 8).

Згідно статті 120 ЦК УРСР (1963 року) майно
колгоспного двору належить його членам
на праві сумісної власності. Розмір
частки члена двору встановлюється
виходячи з рівності часток усіх членів
двору, включаючи неповнолітніх і
непрацездатних.

Колгоспний двір був припинений 15
квітня 1991 року, коли був відповідно до
Постанови Верховної Ради Української
РСР від 26 березня 1991 року № 885-ХІІ
введений в дію Закон "Про власність".

У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22 грудня 1995 року «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
зазначено, що положення ст. ст. 17, 18
Закону України «Про власність» щодо
спільної сумісної власності
поширюється на правовідносини, які
виникли після введення в дію цього
Закону (від 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше,
застосовується діюче на той час
законодавство. Зокрема, спори щодо
майна колишнього колгоспного двору,
яке було придбане до 15 квітня 1991 року,
мають вирішуватися за нормами, що
регулювали власність цього двору, а
саме: а) право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні. Такими, що втратили
це право, вважаються працездатні члени
двору, які не менше 3-х років підряд до
цієї дати не брали участі своєю працею
і коштами у веденні спільного
господарства двору.

Порядок введення погосподарського
обліку в сільських радах визначався
Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів (далі -
Вказівки), затвердженими постановою
Державного комітету статистики СРСР
(далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985
р. № 5-24/26, а згодом - Вказівками,
затвердженими постановою Держкомстату
СРСР від 25 травня 1990 р. № 69.

Згідно із цими Вказівками суспільна
група господарства визначалась
залежно від роду занять голови
господарства (сім'ї), крім господарств,
в яких проживали працюючі члени
колгоспів, оскільки останні, незалежно
від рода занять голови господарства,
належали до господарств колгоспників.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Відповідач не заперечував той факт, що
він та його колишня дружина ОСОБА_2
являлись членами колгоспу та працювали
в колгоспі, що також підтверджується
письмовими доказами по справі: копією
трудової книжки ОСОБА_2 (а.с. 9-12); копією
рішення зборів уповноважених
колгоспників колгоспу ім. Дімітрова с.
Пивці від 10.12.1988 року (а.с. 8).

Позивачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 станом на 15
квітня 1991 року були малолітніми, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження серії НОМЕР_2 від 06.11.1982 року
(а.с. 14); копією свідоцтва про народження
серії НОМЕР_3 від 13.07.1988 року (а.с. 15).

Позивачки та відповідач, як члени
колишнього колгоспного двору, мали
право власності на майно колгоспного
двору, оскільки на день введення в дію
Закону України "Про власність" (15 квітня
1991 р.) проживали однією сім'єю в даному
колгоспному дворі, свого права на
частку в зазначеному майні, а саме по 1/4
частині, не втратили.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.1995 року
№ 20 "Про судову практику у справах за
позовами про захист прав приватної
власності" право власності на майно,
яке належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, які до
15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні.

Відповідно до Вказівок житловим
будинком вважається споруда, в якій вся
або не менше половини корисної площі
призначена для постійного проживання.

Судом було встановлено, що спірний
житловий будинок було побудовано в 1990
році, а сторони по справі почали
проживати в ньому з 1989 року, що
підтверджується показами свідків
ОСОБА_9, ОСОБА_10, а також письмовим
доказом по справі: технічним паспортом
від 25.03.1992 року (а.с. 20-26).

Покази свідка ОСОБА_11 суд не приймає до
уваги, оскільки вони спростовуються
показами свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 та
матеріалами справи.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392
ЦК України власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати; якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

Факт сплати судового збору позивачками
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та факт звільнення від
сплати судового збору позивачки ОСОБА_2
підтверджується квитанцією № 37 від
10.06.2014 року (а.с. 1), квитанцією № 38 від
10.06.2014 року (а.с. 2), копією довідки до
акту огляду МСЕК серії КИО-1 № 346488 від
31.01.2012 року (а.с. 2а).

Таким чином, з відповідача на користь
позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід
стягнути судовий збір в розмірі 556
(п'ятсот п'ятдесят шість) грн. 70 коп. на
користь кожної, а також з позивача слід
стягнути в дохід держави судовий збір в
розмірі 556 (п'ятсот п'ятдесят шість) грн.
70 коп..

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 110, 11, 58, 59, 60, 61, 88, 212, 214, 215, 218 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
до ОСОБА_5 про визнання права власності
на майно, - задовольнити в повному
обсязі.

Визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 право
власності на майно, а саме: по 1/4 частині
будинку АДРЕСА_1 за кожною.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/4
частину будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 право
користування по 1/4 частині земельної
ділянки, що становить по 0,0375 га,
розташованої за адресою АДРЕСА_1 за
кожною.

Визнати за ОСОБА_5 право користування 1/4
частиною земельної ділянки, що
становить 0, 0375 га, розташованої за
адресою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
судовий збір в розмірі 556 (п'ятсот
п'ятдесят шість) грн. 70 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
судовий збір в розмірі 556 (п'ятсот
п'ятдесят шість) грн. 70 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави
судовий збір в розмірі 556 (п'ятсот
п'ятдесят шість) грн. 70 коп.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не було скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Повний текст рішення виготовлено 01.12.2014
року.

Суддя: