Ухвала

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Коротуна В.М.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Сведбанк» до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне
рішення Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 18 січня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 15 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року Публічне акціонерне
товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ
«Сведбанк») звернулося до суду з
указаним позовом, у якому просило
стягнути зі ОСОБА_3 на свою користь
заборгованість за кредитним договором
від 10 листопада 2005 року № 23/094-СП, яка
складається з: 68 644 грн -
сума боргу за кредитом; 20 834 грн - сума
процентів за користування кредитом; 23
217 грн 73 коп. - пеня; судові витрати,
пов'язані з поданням позовної заяви до
суду, позивач просить стягнути
солідарно з відповідачів.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 10 листопада 2005 року між ним та
відповідачем ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір № 23/094-СП, згідно
з яким останній на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості отримав у тимчасове
користування грошові кошти у сумі
12 300 доларів США, строком
повернення до 09 листопада 2010 року, за
умови сплати 15 % річних. На забезпечення
своєчасного повернення кредиту та
виплати процентів за користування
кредитом 10 листопада 2005 року між
позивачем та відповідачами ОСОБА_3,
ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки №
23/094/01-ЗН, предметом якого є належна
відповідачам на праві спільної
сумісної власності квартира.
Зобов'язавшись щомісяця здійснювати
погашення заборгованості відповідно
до умов кредитного договору № 23/094-СП,
відповідач ОСОБА_3 не виконує взяті за
договором зобов'язання, внаслідок чого
станом на 12 січня 2011 року виникла
заборгованість у розмірі 89 478 грн та
пеня у розмірі 23 217
грн 73 коп.

Заочним рішенням Заводського
районного суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 18 січня
2012 року позов задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Сведбанк» заборгованість за
кредитним договором від 10 листопада 2005
року № 23/094-СП у загальному розмірі 112 695
грн 73 коп., з яких: 68 644 грн -
заборгованість за кредитом; 20 834 грн -
заборгованість за процентами за
користування кредитом; 23 217 грн 73 коп. -
пеня.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_4
1 127 грн судового збору та 120 грн витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15 липня
2014 року заочне рішення суду першої
інстанції в частині солідарного
стягнення зі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судових
витрат скасовано, ухвалено в цій
частині нове рішення, яким стягнуто зі
ОСОБА_3 на користь ПАТ «Сведбанк»
витрати зі сплати судового збору у сумі
1 700 грн та 120 грн витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи; в іншій частині заочне
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_3
просить скасувати судові рішення судів
першої й апеляційної інстанцій,
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Задовольняючи в повному обсязі
указаний позов, суд першої інстанції
виходив з доведеності позову та
наявності правових підстав,
передбачених ст. ст. 16, 525, 526, 536, 611, 625, 1050,
1054 ЦК України, для стягнення з
відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Сведбанк» заборгованості за
кредитним договором від 10 листопада 2005
року № 23/094-СП у сумі 112 695 грн 73 коп., яка
утворилася станом на 12 січня 2011 року, у
зв'язку з невиконанням позичальником
взятих за кредитним договором
зобов'язань щодо сплати кредитних
коштів та процентів за користування
кредитом.

З такими висновками по суті вирішеного
спору погодився й апеляційний суд,
залишивши в цій частині без змін
рішення суду першої інстанції.

Проте в частині солідарного стягнення
зі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судових витрат
апеляційний суд скасував заочне
рішення, оскільки нормами чинного
законодавства не передбачено
солідарного стягнення судових витрат.

Однак погодитися з такими висновками
судів першої й апеляційної інстанцій
не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту, рішення апеляційного суду
повинно мати: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Проте оскаржувані судові рішення судів
першої й апеляційної інстанцій
зазначеним нормам не відповідають.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд першої
інстанції виходив із того, що у зв'язку
з невиконанням позичальником ОСОБА_3
взятих за кредитним договором від 10
листопада 2005 року № 23/094-СП зобов'язань
станом на 12 січня 2011 року виникла
заборгованість у розмірі 89 478 грн та
пеня у розмірі 23 217
грн 73 коп.

Встановивши вказані обставини, суд на
підставі положень ст.
ст. 526, 610, 611, 1054 ЦК України дійшов
висновку про стягнення з відповідача
заборгованості за кредитним договором
на підставі наданого позивачем
розрахунку заборгованості.

Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним
платіжним засобом, обов'язковим до
приймання за номінальною вартістю на
всій території України, є грошова
одиниця України - гривня. Іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Статтею 533 ЦК України установлено, що
грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Оскільки виконання договірних
зобов'язань в іноземній валюті не
суперечить чинному законодавству, то
наряду зі стягненням заборгованості в
іноземній валюті суд має право
стягнути й проценти за користування
кредитом в іноземній валюті, оскільки
такий процент не є фінансовою санкцією.
Отже, положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК
України, Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання та валютного контролю»
можуть бути застосовані тільки при
вирішенні питання про стягнення
основної заборгованості за кредитом та
стягнення відсотків за користування
валютним кредитом та не підлягають
застосуванню при вирішенні питання про
стягнення пені.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Проте на порушення ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК
України суд не надав належної оцінки як
доказу наданому представником
позивача розрахунку заборгованості за
кредитним договором з 10 листопада 2005
року, що міститься на а. с. 7-9, згідно з
яким у графі 24 станом на 01 листопада
2007 року вперше зазначено пеню у
сумі 2 361,23 доларів США без обчислення за
кожен день прострочення відповідно до
вимог ч. 3 ст. 549 ЦК
України, крім того, не звернув уваги, що
пеня нарахована в доларах США, та на
порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не
сприяв всебічному та повному
з'ясуванню обставин справи, не
попередив про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій, зокрема
не запропонував позивачеві надати
новий розрахунок кредитної
заборгованості із розрахунком пені в
гривні.

Крім того, слід звернути увагу суду, що
за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України
період, за який нараховується пеня за
прострочення виконання зобов'язання,
не може перевищувати одного року.
Виходячи з правової природи пені, яка
нараховується за кожен день
прострочення, право на позов про
стягнення пені за кожен окремий день
виникає щодня на відповідну суму, а
позовна давність за позовом про
стягнення пені відповідно до
ст. 253 ЦК України обчислюється по
кожному дню, за який нараховується
пеня, окремо, починаючи з дня, коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Зі змісту апеляційної скарги
вбачається, що на обґрунтування своїх
вимог відповідачі посилалися, зокрема
на п. 2 ст. 258 ЦК України про позовну
давність щодо вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені), який судом не
застосовано (а. с. 111).

Проте на порушення вимог ст. ст. 303, 304
ЦПК України апеляційний суд не
перевірив наведених доводів
апеляційної скарги, що суттєво
вплинуло на результат розгляду справи.

Слід звернути увагу суду, що згідно з
правовою позицією Верховного Суду
України, викладеною у постанові від 03
вересня 2014 року у справі №
6-100цс14, за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України період, за який нараховується
пеня за прострочення виконання
зобов'язання, не може перевищувати
одного року. Виходячи з правової
природи пені, яка нараховується за
кожен день прострочення, право на позов
про стягнення пені за кожен окремий
день виникає щодня на відповідну суму,
а позовна давність за позовом про
стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК
України обчислюється по кожному дню, за
який нараховується пеня, окремо,
починаючи з дня, коли кредитор дізнався
або повинен був дізнатися про
порушення права.

Отже, стягнувши пеню за весь час
прострочення, суд неправильно
застосував норму п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України, адже пеня підлягала стягненню
лише в межах одного року до дня
пред'явлення позову.

Крім того, дійшовши висновку про
скасування заочного рішення суду
першої інстанції в частині, що
стосується вирішення питання щодо
судових витрат, і ухвалення в цій
частині нового рішення, апеляційний
суд за результатами перегляду справи в
апеляційному порядку помилково
постановив ухвалу.

Оскільки суди першої й апеляційної
інстанцій в достатньому обсязі не
визначилися з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, у зв'язку з чим порушили
норми процесуального права, що
унеможливлює встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, тому
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, а ухвалені у справі судові
рішення в частині вирішення позовних
вимог про стягнення пені - скасуванню з
направленням справи в цій частині на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338
ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 18 січня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 15 липня 2014 року в частині
вирішення позовних вимог про стягнення
пені скасувати, справу в цій частині
позовних вимог передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Заводського
районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 18 січня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 15 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О.
Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак