УХВАЛА

іменем україни

3 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, неповнолітнього ОСОБА_6, третя
особа - служба у справах дітей
Верховинської районної державної
адміністрації
Івано-Франківської області, про
виселення з житлового будинку із
зняттям з реєстраційного обліку за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Верховинського районного суду
Івано-Франківської області від 25 липня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від 16
вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
2 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір, за
умовами якого банк надав останній
кредит у розмірі 24 450 доларів США на
строк до 3 квітня 2007 року з цільовим
призначенням - ремонт та реконструкцію
житла і цього ж дня з метою
забезпечення повернення кредиту між
ними було укладено договір іпотеки, за
яким остання передала в іпотеку банку
житловий будинок та земельну ділянку у
АДРЕСА_1, який належав їй на праві
власності.

Рішенням Верховинського районного
суду Івано-Франківської області від 20
грудня 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 13
березня 2013 року за позовом
ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 звернуто стягнення на
зазначений предмет іпотеки, а саме на
житловий будинок та земельну ділянку.

У серпні 2013 року у порядку ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» банк направив
мешканцям указаного будинку вимогу у
тридцятиденний термін звільнити
указаний будинок, яке ними отримане,
але не виконане.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить виселити
відповідачів з указаного житлового
будинку із зняттям з реєстраційного
обліку.

Рішенням Верховинського районного
суду Івано-Франківської області від 25
липня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 16
вересня 2014 року, у задоволенні позову
ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що при вирішенні даного спору
підлягає застосуванню Закон України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» (набрав чинності 7 червня 2014
року), згідно з яким протягом дії цього
Закону не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що 2 квітня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого банк надав останній кредит у
розмірі 24 450 доларів США на строк до 3
квітня 2007 року з цільовим призначенням
- ремонт та реконструкцію житла і цього
ж дня з метою забезпечення повернення
кредиту між ними було укладено договір
іпотеки, за яким остання передала в
іпотеку банку житловий будинок та
земельну ділянку у АДРЕСА_1, який
належав їй на праві власності.

Рішенням Верховинського районного
суду Івано-Франківської області від 20
грудня 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 13
березня 2013 року задоволено позов
ПАТ КБ «ПриватБанк» до
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та звернуто стягнення
на предмет іпотеки, а саме на житловий
будинок та земельну ділянку.

У серпні 2013 року у порядку ст. 40 Закону
України «Про іпотеку»
ПАТ КБ «ПриватБанк» направив
мешканцям указаного будинку вимогу у
тридцятиденний термін звільнити
указаний будинок.

Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців.

Відповідно до п. 43 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5
"Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
при розгляді позову іпотекодержателя
про виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке. Згідно з частиною
четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК
УРСР, ст. ст. 39-40 Закону України "Про
іпотеку" виселення мешканців із
житлового будинку чи житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
проводиться в порядку, встановленому
законом. При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», згідно з яким протягом дії
цього Закону не може бути примусово
стягнуте (відчужене без згоди власника)
нерухоме житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України «Про іпотеку», якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку.

Застосувавши зазначений Закон України,
як єдину підставу для відмови в позові,
суди не звернули уваги на таке.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Як встановлено судами, рішення про
звернення стягнення на указаний
предмет іпотеки було ухвалено
Верховинським районним судом
Івано-Франківської області від 20
грудня 2012 року, набрало законної сили і
не виконане. Тобто примусово звернуто
стягнення на предмет іпотеки до
набрання чинності Законом України,
який застосували суди.

Крім того, суди не звернули уваги на те,
що предметом позову є не звернення
стягнення на майно, а виселення з
житлового будинку як наслідок
невиконання рішення суду та умов
кредитного договору.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Верховинського районного суду
Івано-Франківської області
від 25 липня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 16 вересня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О.Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко