Справа № 496/2581/14-ц
Провадження 2/496/1325/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2014 року Біляївський
районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Галич О.П.,

при секретарі - Горлевому Д.І.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Біляївка Одеської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права
власності користування житловим
приміщенням та встановлення порядку
користування житловим приміщенням - ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним
позовом в якому просить суд: визнати за
позивачем ОСОБА_1 право користування на
житлове приміщення, кімнату 15,5 кв.м.
(1.11), кухню - 4,4 кв.м. (1.12), коридор - 3,9 кв.м.
(1.10), де наявний самостійний вхід;
встановити порядок користування
житловим приміщенням №3 по вул.
Калініна с. Великий Дальник між членами
сім'ї власника ОСОБА_3, згідно якому
ОСОБА_1 виділити житлову кімнату 15.5
кв.м. (1.11), кухню - 4,4 кв.м. (1.12), коридор - 3,9
кв.м. (1.10), загальною площею 23,8 кв.м.
(житлова - 15.5 кв.м.). Позивач обґрунтовує
свої вимоги тим, що житловий будинок
АДРЕСА_1 належить відповідачу на праві
приватної власності та в зазначеному
будинку він проживає з народження, а
його дружина та малолітня дитина з 2010
року. Вказаний будинок відповідачу
перейшов у спадок від батька позивача,
так як відповідач умовила позивача
відмовитися від спадщини на її користь,
останній сподівався, що після
оформлення спадщини відповідач
встановить порядок користування
будинком. Згідно технічного паспорту
на будинок, розташування кімнат
дозволяло всім членам родини
використовувати самостійно частини
житлового будинку не заважаючи один
одному. Позивачу як члену сім'ї було
виділено: житлову кімнату 15,5 кв.м.,
кухню 4,4 кв.м., коридор 3,9 кв.м., загальна
площа 23.8 кв.м. та зазначеним
приміщенням позивач самостійно
користується з 2005 року, є окремий вихід.
У 2010 році позивач одружився та разом з
ним почали проживати ОСОБА_4, у 2011 році у
них народився син. Позивач разом з
ОСОБА_4 покращив житлове приміщення на
власні кошти. Але у 2012 році між
сторонами погіршилися стосунки,
почались сварки, у зв'язку з чим позивач
разом з своєю сім'єю пішли проживати у
гараж, який розташований на подвір'ї
зазначеного будинку. На прохання
вселитися відповідач категорично
відмовила позивачу. З таких підстав
позивач вимушений звернутися до суду з
вказаним позовом.

Позивач та представник позивача у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали, та просили їх задовольнити
у повному обсязі.

Відповідач та її представник у судове
засідання не з'явилася, про причини
неявки суд не повідомили, але належним
чином були сповіщення про час та місце
слухання справи. У минулих засіданнях
відповідач позов не визнала а також
надала заперечення (а.с. 30-31)

Заслухавши пояснення сторін, свідків
та дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 належить
житловий будинок без надвірних споруд
АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право на спадщину за законом та
технічним паспортом (а.с. 8-12,14).

Відповідно до погосподарської книги
ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_1 (а.с.4-5).

Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Згідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Приймаючи до уваги вищевказані
фактичні обставини справи суд виходить
з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного
процесуального кодексу України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного
кодексу України передбачено, що кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

За загальним правилом, у разі порушення
цивільного права чи інтересу, у особи
виникає право на застосування
конкретного способу захисту, який
залежить від виду порушення та від
наявності між сторонами зобов'язальних
правовідносин. Тобто, особа обирає саме
той спосіб захисту, який відповідає
характеру порушення її права чи
інтересу.

Приписами частини першої ст. 316
Цивільного кодексу України
передбачено, що правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст. 318
Цивільного кодексу України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.ст.41, 47 Конституції
України, ст. 391 ЦК України та ст.9
Житлового кодексу України кожен має
право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Кожен
має право на житло. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.
Ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом. Власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Статті 150, 156 Житлового кодексу України
передбачають, що громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди. Члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. За згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу,
а саме: дружина, їх діти і батьки.
Членами сім'ї може бути визнано й інших
осіб, якщо вони постійно проживають
разом з власником і ведуть з ним
спільне господарство.

Частиною другою п. 15 пленуму Верховного
Суду України від 01.11.96 №9 «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» при розгляді
спорів про право користування жилим
приміщенням необхідно брати до уваги,
що ст. 33 Конституції гарантує кожному,
хто на законних підставах перебуває на
території України, свободу пересування
та вільний вибір місця проживання. Це
означає, що наявність чи відсутність
реєстрації самі по собі не можуть бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 Цивільного
кодексу України та передбачають
правомочності щодо використання житла
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідач ОСОБА_3, як власник будинку,
має право на власний розсуд
розпоряджатися своєю власністю згідно
з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу
України, в тому числі і щодо вирішення
питань стосовно можливості проживання
в будинку інших осіб.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку користуватися цим
житлом існує лише за наявності у
власника права приватної власності на
це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку на користування цим будинком
та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок. Таким чином,
права членів сім'ї власника будинку на
об'єкт власності є похідними від прав
самого власника.

При ухваленні рішення суд не приймає до
уваги показання свідків, оскільки їх
свідчення не стосуються предмету
доказування за позовом.

У 2012 році позивач добровільно перейшов
зі своєю сім'єю проживати в гараж який
він переобладнав для проживання, а у
будинку проживають його мати та сестра
зі своєю сім'єю.

Між позивачем та відповідачам договору
або домовленості про порядок
користування вище зазначеним будинком
на теперішній час не існує.

Враховуючи вищевказані обставини
справи, позовні вимоги про визнання
права власності користування житловим
приміщенням та встановлення порядку
користування житловим приміщенням,
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 316, 318,383,391, ЦК України,
156, 160 ЖК України, та ст.ст. 10,11, 60 61, 212 -215
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволені позовної заяви
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права
власності користування житловим
приміщенням та встановлення порядку
користування житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через Біляївський районний суд
Одеської області протягом 10 днів з дня
його проголошення, а особам, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час його
проголошення, - протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

Суддя
Галич О.П.

24 листопада 2014 року