РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/15671/13-ц

пр. № 2/759/459/14

18 лютого 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Коваль О.А.

при секретарі Лазаренко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка також діє
в інтересах неповнолітніх дітей
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Відділ у справах
громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб Святошинського РУГУ МВС
України в м.Києві, третя особа: Відділ
опіки та піклування Святошинської в
м.Києві державної адміністрації про
визнання такими, що втратили право
користування квартирою та усунення
перешкод у здійснені права власності,
виселення та скасування
реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2, яка також діє в
інтересах своїх неповнолітніх дітей
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Відділу у
справах громадянства, міграції та
реєстрації фізичних осіб
Святошинського РУГУ МВС України в
м.Києві, в якому просить визнати ОСОБА_2
разом з її неповнолітніми дітьми
такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1 та зобов»язати їх
усунути перешкоди у здійсненні йому
права власності шляхом виселення їх із
зазначеної картири без надання іншого
житлового приміщення та скасувати їх
реєстрацію за вказаною адресою.

Вимоги обгрунтовує тим, що він є
законним власником квартири АДРЕСА_1 на
підставі договору про відступлення
права вимоги за договором іпотеки від «
20» листопада 2010 року, посвідченого
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_6, яке
зареєстровано в БТІ м.Києва про що
свідчить витяг про державну реєстрацію
прав №35407843 від 06.09.2012 року.

Проте, у зазначеній вище квартирі на
даний час зареєстрована та проживає
відповідачка з неповнолітніми дітьми,
які є членами сім»ї колишнього
власника цієї квартири та які не
бажають в добровільному порядку
виселятись та знятися з реєстраційного
обліку, що в свою чергу порушує його
права, як власника майна.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив їх задовольнити, з підстав
зазначених у позові.

Відповідачка ОСОБА_2, яка діє також в
інтересах неповнолітніх ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 в останнє судове
засідання не з»явилась, про час та
місце розгляду справи повідомлена
належним чином, причин неявки суду не
повідомила, приймала участь у минулих
засіданнях, у зв»язку з чим, суд,
враховуючи передбачені ЦПК України
строки розгляду справи, вважає за
можливе закінчити розгляд справи по
суту без її участі, з урахуванням
особистих поясненнь відповідачки та
наданих в минулих засіданнях доказів.

Так, ОСОБА_2 будучи присутньою в минулих
судових засіданнях, позов не визнавала,
просила в його задоволенні відмовити.
Суду пояснювала, що перебуваючи у
шлюбі, на прохання свого чоловіка
уклала кредитний договір з ВАТ КБ
«ПриватБанк», згідно якого отримала
кредит на суму 29 155 доларів США,
передавши в забезпечення, а саме в
іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яку вона та
її чоловік придбали в шлюбі. В
подальшому в рахунок погашення
виниклої по кредитному договору
заборгованості, були сплачені кошти
нібито ОСОБА_1 з яким після цого Банк
уклав договір про відступлення права
вимоги за договором іпотеки від « 20»
листопада 2010 року на підставі якого
останній і зареєстрував своє право
власності на неї.

На запитання суду ОСОБА_2 відповіла, що,
а ні кредитний договір, а ні реєстрацію
права власності позивача на вказану
квартиру, а ні договір відступлення
права вимоги вона не оскаржувала, проте
вважає, що має право на проживання в
квартирі, оскільки ОСОБА_1 є дядьком її
дітям, тобто брат її вже колишнього
чоловіка, як член сім»ї нового
власника. На запитання суду зазначила і
те, що передаючи в іпотеку спірну
квартиру в забезпечення кредитних
зобов»язань діти в ній не були
зареєстровані, лише після вказаного, по
мірі їх народження в ній реєструвались.
Під час укладання між Банком та ОСОБА_1
договору про відступлення права вимоги
за договором іпотеки від « 20» листопада
2010 року вона була присутня, свою згоду
давала.

Відділ у справах громадянства,
міграції та реєстрації фізичних осіб
Святошинського РУГУ МВС України в
м.Києві у судове засідання свого
представника не направив, про розгляд
справи повідомлявся належним чином
причин неявки не вказував.

Відділ опіки та піклування
Святошинської в м.Києві державної
адміністрації в судове засідання також
свого представника не направив, про час
та місце розгляду справи повідомлений
належним чином, надав суду листа в
якому просив суд розглядати справу у
його відсутність, з постановленням
рішення в інтересах дітей, у зв»язку з
чим суд вважає за можливе розглядати
справу без їх участі на підставі
наявних в матеріалах справи доказах.

Заслухавши пояснення представника
позивача, відповідача, дослідивши
матеріали справи та надані докази у їх
сукупності, суд дійшов висновку про
часткове задоволення позовних вимог з
наступних підстав.

Право власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість і правочинів щодо
нерухомості є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані

права в порядку, встановленому законом
(ч.ч.1,2 ст. 182 ЦК України).

Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України якщо договір
про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
у набувача виникає з моменту такої
реєстрації.

У судовому засіданні встановлено,
жодною із сторін не заперечувалось та
належними доказами підтверджується ,
що ОСОБА_1 є власником квартири
АДРЕСА_1, яке зареєстровано Комунальним
підприємством Київського міського
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації власності на об»єкти
нерухомого майна на підставі договору
про відступлення права вимоги за
договором іпотеки від « 20» листопада 2010
року укладеного між ПАТ «ПриватБанк»
та ОСОБА_1 за участтю ОСОБА_2, як
попереднього власника квартири, про що
сама вказувала у судовому засіданні,
посвідченого приватним нотаріусом
КМНО ОСОБА_6 та зареєстрованого в
реєстрі за №6716 в рахунок виконання
кредитних зобов»язань між ПАТ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2, що також
визнається сторонами.

Слід зазначити, що вказане право
власності, як і будь-які правочини, що
передували його реєстрації ніким не
оспорювались, а тому підстав для
сумніву в їх легітимності у суду не має.

Крім того, порядок реєстрації права
власності на підставі застереження в
договорі іпотеки в позасудовому
порядку, який мав місце в даному
випадку, передбачено Законом України
«Про іпотеку» та з огляду на рішення
Верховного Суду України від 10.10.2011 року
за № 21-131а11 є правомірним, що також
оцінюються судом, оскільки таке також
було предметом перевірки в суді, як і
те, що під час передачі квартири в
іпотеку відповідачкою, неповнолітні
особи в ній не були зареєстровані.

Згідно довідки форми № 3 ТОВ «Лані» від
19.10.2012 року в зазначеній квартирі
зареєстровані: ОСОБА_2 з 2000 року, з
неповнолітніми ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з
2009 року.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися,
розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 47 Конституції України
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла не інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК україни кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Оскільки, позивач є власником спірної
квартири, тому має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні права
власності щодо осіб, які не є її
співвласниками, проте в ній
зареєстровані, шляхом визнання їх
такими, що втратили право на
користування цим жилим приміщенням,
виселення.

Слід зазначити і те, що така ж позиція
щодо способу захисту права власності,
висловлена Верховним Судом України,
рішення якого, згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковим для всіх судів
України, зокрема у справі за № 6-57цс11
від 16.01.2012 року.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом, зокрема ст. 156 ЖК
України та ст. 405 ЦК України, які
стосуються права проживання в
житловому приміщенні члена сім»ї
власника житлового будинку чи
квартири.

Згідно ч.4 ст. 156 ЖК України до членів
сім»ї власника будинку (квартири)
належать особи, зазначені в частині
другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

До членів сім»ї наймача належить
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім»ї наймача може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство (ч.2
ст. 64 ЖК України).

Тоді як, у судовому засіданні
встановлено, що відповідач не є, а ні
власником спірної квартири, а ні членом
сім»ї теперішнього власника, згідно
визначеного ч.2 ст. 64 ЖК України
переліку та не може бути віднесена до
інших членів сім»ї, оскільки з
теперішнім власником не проживає,
спільного господарства не ведуть.

Крім того, аналіз змісту вказаних вище
правових норм свідчить про те, що права
членів сім'ї власника будинку на об'єкт
власності є похідними від прав самого
власника, право члена сім'ї власника
будинку (квартири) користуватися цим
житлом існує лише за наявності у
власника права приватної власності на
це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку (квартири) на користування цим
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак -
припинення права власності особи на
будинок припиняє право членів її сім'ї
на користування цим будинком.

Передбачаючи право власника житлового
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири).

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України
передбачає збереження такого права
користування житлом лише для членів
сім'ї, які припинили сімейні відносини
з власником будинку, при умові
збереження права власності на будинок
цього ж власника, тобто при незмінності
власника майна.

Таким чином, з припиненням права
власності особи на жиле приміщення,
колишній власник, як і члени його сім'ї
втрачають право користування цим
приміщенням і підлягають виселенню за
позовом нового власника.

Отже, у зв'язку з відсутністю
договірних відносин з новим власником
квартири та припиненням права
власності на будинок відповідача, її
колишнього чоловіка, вона разом із
залежними від неї особами втратили
право користування цією квартирою, у
зв»язку з чим підлягають виселенню з
неї без надання іншого житлового
приміщення.

Оскільки спір стосується також і
неповнолітніх дітей, право яких
підлягають особливому захисту, суд
з»ясовував чи має сторона відповідача
фактично де проживати окрім цього
спірного житла, на що відповідачка
зазначала, що вони в більшій перевазі
проживають у квартирі її батьків, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що
також враховується судом.

Щодо позовної вимоги про усунення
перешкод у здійснені права власності
шляхом зняття відповідача та її дітей з
реєстраційного обліку за адресою:
АДРЕСА_1, то в цій частині вимоги
задоволенню не підлягають, оскільки
спору між позивачами та відділом у
справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Святошинського РУГУ МВС України в м.
Києві щодо зняття вказаних осіб з
реєстрації ще не виникло, а визнання їх
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням, відповідно до ст.7
Закону України від 11.12.2003 року "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в України" передбачає
і зняття їх з реєстрації за вказаною
адресою протягом семи днів з дня
набрання законної сили вказаного
рішення.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 16,
319, 321, 291, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 156 ЖК
України, ст.ст. 3, 11, 57-61, 209, 212, 213, 214, 215, 218,
223, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 разом з неповнолітніми
дітьми ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що
втратили право на користування жилим
приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Зобов»язати ОСОБА_2 усунути перешкоди
ОСОБА_1 у здійснені права власності
шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1
ОСОБА_2 разом з неповнолітніми дітьми
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 без надання
іншого житлового приміщення.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду м. Києва через
районний суд шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копій цього
рішення.

Суддя