Провадження № 2/641/294/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року

Комінтернівський районний суд м.
Харкова у складі:

головуючого судді Ященко С.О.,

при секретарі судового засідання
Ємельяненко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Комінтернівського районного суду м.
Харкова цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2, ЖК «Імені Артема»,
приватного нотаріуса Харківського
міського нотаріального округу Коссе
Людмили Миколаївни

треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, КБ
"УкрСіббанк"

про визнання інформації
недостовірною, визнання договору
купівлі - продажу недійсним, визнання
права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, ЖК «Імені Артема», приватного
нотаріуса Харківського міського
нотаріального округу Коссе Людмили
Миколаївни, треті особи - ОСОБА_4,
ОСОБА_6, в якому з урахуванням змін до
позовної заяви № 8 вимагає:

- визнати інформацію, що міститься
у довідці № 161, яка видана 17.04.1993 року
головою ЖБК «Артема» ОСОБА_7,
зареєстрованій 03.03.1995 року в БТІ за №
56349, недостовірною, такою, що
перешкоджає його праву власності;

- визнати роботу ЖБК ім.. Артема
незадовільною та такою, що порушує
конституційні права громадян, його
права;

- визнати роботу приватного
нотаріуса Коссе Л.М. незадовільною, а
дії незаконними та такими, що порушують
конституційні права громадян, його
права;

- визнати діяння ОСОБА_2
незаконними та такими, що порушують
конституційні права громадян, його
права;

- визнати майно, а саме квартиру
АДРЕСА_1, що була придбана його батьками
ОСОБА_8 та ОСОБА_2 у шлюбі та за життя
матері - спільно нажитим майном;

- визнати за ОСОБА_8 право на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1;

- визнати угоду купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, недійсною як
перешкоду до здійснення його
конституційних, законних прав,
інтересів, та розірвати;

- визнати за ним право оформити 1/2
частку квартири на ім'я його матері
ОСОБА_8 після її смерті.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла його матір ОСОБА_8 Після її
смерті відкрилася спадщина, яка
складається з 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1. Проте за життя матері його
батьки не оформили в установленому
законом порядку право власності на
вказану квартиру, внаслідок чого
батько після смерті матері на підставі
довідки № 161, яка видана 17.04.1993 року
головою ЖБК «Артема» ОСОБА_7, оформив
право власності на квартиру на своє
ім'я.

В подальшому батько згідно договору
купівлі-продажу від 17.07.2006 року продав
зазначену квартиру ОСОБА_6 Зазначений
договір купівлі-продажу посвідчено
приватним нотаріусом Коссе Л.М.
Зазначає, що при продажу квартири
порушено його право як спадкоємця.

У судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_9 позовні вимоги
підтримали у повному обсязі, просять їх
задовольнити.

Представником відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_10 надано заперечення проти
позову, в яких він просить в
задоволенні позову відмовити.

Доводи своїх заперечень обґрунтовує
тим, що приватний нотаріус не є
належним відповідачем у справі; в
матеріалах справи відсутні будь-які
докази того, що позивач вчинив дії,
передбачені ст. 549 ЦК УРСР, спрямовані
на прийняття спадщини після смерті
своєї матері; позивач не отримав
свідоцтва про право на спадщину, а тому
не є співвласником спірної квартири.

Відповідач ЖК ім. Артема у судове
засідання представника не направив,
про дату, час і місце розгляду справи
повідомлений належним чином.

Представник відповідача приватного
нотаріуса Коссе Л.М. - ОСОБА_11 у судовому
засіданні проти позову заперечує,
просить в задоволенні позову
відмовити.

В обґрунтування своїх заперечень
посилається на те, що після смерті
особи її правоздатність припиняється,
а тому згідно чинного законодавства
неможливо визнати право власності за
померлою особою; згідно ст. 15 Закону
України «Про власність» власником
квартири у житлово-будівельному
кооперативі після виплати пайових
внесків є член такого кооперативу,
оскільки членом кооперативу був саме
відповідач ОСОБА_2, то обґрунтовано за
ним і зареєстровано таке право; при
посвідченні договору ОСОБА_2 надав
нотаріусу заяву про те, що на час
придбання, в період виплати пайових
внесків за квартиру він в
зареєстрованому шлюбі не знаходився,
придбавав вказане майно за особисті
кошти.

З огляду на зазначене, представник
приватного нотаріуса Коссе Л.М. -
ОСОБА_11 зазначає, що незаконні дії з
боку приватного нотаріуса при
посвідченні договору купівлі-продажу
від 17.07.2006 року відсутні.

Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання
не з'явився, про дату, час і місце
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Ухвалою Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 24.04.2013 року замінено
третю особу ОСОБА_6 на його
правонаступника ОСОБА_5

У судовому засіданні представник
ОСОБА_5 - ОСОБА_11 просить в задоволенні
позову відмовити.

Ухвалою Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 10.10.2008 року до участі
у справі у якості третьої особи
залучено КБ «УкрСіббанк».

Третьою особою КБ «УкрСіббанк» подано
заяву про розгляд справи за
відсутності представника банку.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши надані докази в їх
сукупності, суд прийшов до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог з огляду на наступне.

З матеріалів справи судом встановлено,
що батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_2 та
ОСОБА_8, що підтверджується копією
свідоцтва про народження І-ВЛ № 394871.

З пояснень сторін судом встановлено, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_8 перебували у
зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_8 померла.

ОСОБА_8, відповідач ОСОБА_2, позивач
ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_4 проживали
та були зареєстровані за адресою:
АДРЕСА_1.

Зазначена квартира розташована у
житлово-будівельному кооперативі
(нині - ЖБК ім. Артема).

Згідно довідки, наданої ЖК ім. Артема
від 1995 року, останній пайовий внесок за
вищезазначену квартиру виплачений
ОСОБА_2 у 1987 році.

На підставі зазначеної довідки 03.05.1995
року за відповідачем ОСОБА_2
зареєстровано право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Згідно ст. 15 Закону України «Про
власність» (яка була чинною станом на
момент виникнення спірних
правовідносин) член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу,
гараж, іншу будівлю або приміщення,
надані йому в користування, набуває
права власності на це майно.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 5-1
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 18.09.1987 р. "Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи" судам
слід мати на увазі, що згідно ст.. 15
Закону України «Про власність» член
ЖБК, який повністю вніс свій пайовий
внесок за квартиру, надану йому у
користування, набуває право власності
на квартиру.

У п.п. "б" п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995
р. "Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності" також роз'яснено, що при
повному внесенні пайових внесків за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані члену житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, у особи, яка має право на
частку в пайових внесках, виникає право
власності на відповідну частку
квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

У судовому засіданні сторонами
визнано, що пайові внески за квартиру
відповідачем ОСОБА_2 внесено під час
перебування у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_8

У відповідності до ст. 22 Кодексу про
шлюб та сім'ю Української РСР (що діяв
на час сплати останнього пайового
внеску та на момент смерті ОСОБА_8)
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Згідно роз'яснень, наданих у п.п. "а" п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 18.09.1987 р. "Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи" пай,
внесений подружжям в ЖБК у період
сумісного проживання за рахунок
спільних коштів, а також за рахунок
коштів, подарованих подружжю або
одержаних ним у позичку, а після
повної сплати пайового внеску -
квартира, є їх спільним майном.

Таким чином, незважаючи на те, що право
власності на квартиру зареєстровано за
відповідачем ОСОБА_2 03.05.1995 року,
квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною
власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_8

Відносно позовних вимог про визнання
інформації, що міститься у довідці № 161,
яка видана 17.04.1993 року головою ЖБК
«Артема» ОСОБА_7, зареєстровану 03.03.1995
року в БТІ за № 56349, недостовірною,
такою, що перешкоджає його праву
власності; визнання роботи ЖБК ім..
Артема незадовільною та такою, що
порушує конституційні права громадян,
його права; визнання роботи приватного
нотаріуса Коссе Л.М. незадовільною, а
дії незаконними та такими, що порушують
конституційні права громадян, його
права; визнання діянь ОСОБА_2
незаконними та такими, що порушують
конституційні права громадян, його
права суд зазначає наступне.

Приписами ч. 1 ст. 3 ЦПК України
визначено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Стаття 4 ЦПК України визначає способи
захисту, які застосовуються судом.

Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів судом визначені у ст. 16 ЦК
України.

Так, кожна особа має право звернутися
до суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину
недійсним; 3) припинення дії, яка
порушує право; 4) відновлення
становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов'язку в
натурі; 6) зміна правовідношення; 7)
припинення правовідношення; 8)
відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної
(немайнової) шкоди; 10) визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

З урахуванням системного аналізу
зазначених вище норм суд зазначає, що
позовні вимоги про визнання
інформації, що міститься у довідці № 161,
яка видана 17.04.1993 року головою ЖБК
«Артема» ОСОБА_7, зареєстровану 03.03.1995
року в БТІ за № 56349, недостовірною,
такою, що перешкоджає його праву
власності; визнання роботи ЖБК ім..
Артема незадовільною та такою, що
порушує конституційні права громадян,
його права; визнання роботи приватного
нотаріуса Коссе Л.М. незадовільною, а
дії незаконними та такими, що порушують
конституційні права громадян, його
права; визнання діянь ОСОБА_2
незаконними та такими, що порушують
конституційні права громадян, його
права не відповідають способам захисту
порушеного права, а тому у позові в
зазначеній частині має бути
відмовлено.

Відносно позовних вимог спадкоємця про
визнання квартири АДРЕСА_1 сумісно
нажитим майном подружжя ОСОБА_8 та
ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (що
був чинним на момент відкриття
спадщини) при спадкоємстві за законом
спадкоємцями першої черги є, в рівних
частках, діти (у тому числі усиновлені),
дружина і батьки (усиновителі)
померлого.

Згідно ст. 548 ЦК УРСР для придбання
спадщини необхідно, щоб спадкоємець її
прийняв. Не допускається прийняття
спадщини під умовою або з
застереженнями. Прийнята спадщина
визнається належною спадкоємцеві з
моменту відкриття спадщини.

Стаття 549 ЦК УРСР визначає дії, що
свідчать про прийняття спадщини.

Так, визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1) якщо він фактично вступив
в управління або володіння спадковим
майном; 2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Зазначені в цій статті дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право.

Пред'явивши позов про визнання спірної
квартири сумісно нажитим майном
подружжя, позивач як спадкоємець не
просить визнати за ним право власності
на частку квартири, з огляду на що
зазначені позовні вимоги задоволенню
не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання угоди
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
недійсною як перешкоду до здійснення
конституційних, законних прав,
інтересів позивача та розірвати її суд
зазначає наступне.

З матеріалів справи судом встановлено,
що 17.07.2006 року між відповідачем ОСОБА_2
та ОСОБА_6 укладено договір
купівлі-продажу, згідно умов якого
відповідач ОСОБА_2 продав квартиру
АДРЕСА_1.

Зазначений договір посвідчено
приватним нотаріусом Коссе Л.М.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК
України.

Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

При цьому суд зауважує, що позивач
вимагає як визнати недійсним оспорений
договір, так і розірвати його.

Підстави для розірвання договору
визначені ст. ст. 651, 652 ЦК України.

Так, згідно ст. 651 ЦК України зміна або
розірвання договору допускається лише
за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від
договору у повному обсязі або частково,
якщо право на таку відмову встановлено
договором або законом, договір є
відповідно розірваним або зміненим.

У відповідності до ст. 652 ЦК України у
разі істотної зміни обставин, якими
сторони керувалися при укладенні
договору, договір може бути змінений
або розірваний за згодою сторін, якщо
інше не встановлено договором або не
випливає із суті зобов'язання.

При цьому згідно роз'яснень, що
містяться у п. 26 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р.
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" особами, які
беруть участь у справі про визнання
правочину недійсним, є насамперед
сторони правочину.

Приписами ч. 1 ст. 26 ЦПК України
визначено, що у справах позовного
провадження особами, які беруть участь
у справі, є сторони, треті особи,
представники сторін та третіх осіб.

Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в
цивільному процесі є позивач і
відповідач.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторонами договору купівлі-продажу
від 17.07.2006 року були ОСОБА_2 та ОСОБА_6,
які залучені позивачем до участі у
справі відповідно як відповідач та
третя особа.

Частиною 1 ст. 33 ЦПК України визначено,
що суд за клопотанням позивача, не
припиняючи розгляду справи, замінює
первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено не
до тієї особи, яка має відповідати за
позовом, або залучає до участі у справі
іншу особу як співвідповідача.

З огляду на викладене, суд зазначає, що
позивачем до участі у справі у якості
відповідача не залучено особу, що має
відповідати за позовом про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
сторону правочину ОСОБА_6 (його
правонаступника ОСОБА_5).

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні 18.02.2014 року судом з
урахуванням приписів зазначених норм
роз'яснено позивачеві та його
представнику ОСОБА_9 їх право заявити
клопотання про залучення до участі у
справі у якості відповідача ОСОБА_6
(його правонаступника ОСОБА_5), однак
зазначеного клопотання заявлено не
було.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

З огляду на викладене, суд позбавлений
можливості розглянути позовні вимоги
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним, оскільки до участі у справі
у якості відповідача не залучено
сторону правочину ОСОБА_6 (його
правонаступника ОСОБА_5).

Крім того, суд зазначає, що згідно п. 26
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
нотаріуси, що посвідчували правочини,
залучаються до участі у справі як треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору, якщо
позивач обґрунтовує недійсність
правочину посиланням на неправомірні
дії нотаріуса.

Щодо позовних вимог про визнання за
ОСОБА_8 права на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1; визнання за позивачем права
оформити 1/2 частку квартири на ім'я його
матері ОСОБА_8 після її смерті суд
зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа може звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно зі ст. 392 ЦК власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Статтею 25 ЦК України визначено, що
цивільна правоздатність фізичної
особи виникає у момент її народження і
припиняється у момент смерті.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
визнання права власності за особою
після її смерті та оформлення
спадкоємцями права на частку у
власності за позовом спадкоємців.

З урахуванням системного аналізу норм
чинного законодавства та матеріалів
справи, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 217, 218
ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Комінтернівський районний суд м.
Харкова протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. О. Ященко