АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 212/9087/13-ц
Провадження 22ц/774/2319/К/14
Головуючий в 1-й станції
суддя Чайкін І.Б.
Суддя-доповідач -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді -
Михайлів Л.В.,

суддів -
Барильської А.П., Зубакової В.П.,

при секретарі -
Булах К.А.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі, в порядку
ст..197 ч. 2 ЦПК України за наявними у
справі матеріалами, за відсутності
осіб, які беруть участь у справі,
належним чином повідомлених про дату
судового засідання, та без фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу, цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах
ОСОБА_3 на рішення Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу від 13
жовтня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті
особи: Головне управління державної
міграційної служби у
Дніпропетровській області та
Комунальне підприємство "Житлово -
експлуатаційна організація №31" про
усунення перешкод в володінні і
користуванні квартирою, шляхом
виселення та зняття з реєстрації
постійного місця проживання,-

.

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи:
Головне управління державної
міграційної служби у
Дніпропетровській області та
Комунальне підприємство "Житлово -
експлуатаційна організація №31", після
неодноразового уточнення заявлених
позовних вимог, в останній їх редакції
від липня 2014 року просив суд усунути
йому перешкоди у користуванні житловим
приміщенням, квартирою АДРЕСА_1, шляхом
виселення відповідачів з вищевказаної
квартири, звільнення квартири від
речей що належать відповідачам та
зняття з реєстрації постійного місця
проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5
посилаючись на те, що відповідач та її
донька ОСОБА_5 зареєстровані у
вказаній квартирі, яка належить
позивачу на праві приватної власності,
однак з травня 2011 року не проживають за
місцем реєстрації та не беруть участь у
сплаті комунальних послуг, та
створюють позивачу перешкоди у
користуванні власністю.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Кривого Рогу від 13 жовтня 2014 року у
задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в
інтересах ОСОБА_3 ставить питання про
скасування рішення суду і ухвалення
нового рішення про задоволення
заявленого позову, посилаючись на
порушення судом норми матеріального та
процесуального права, невідповідністю
висновків суду обставинам справи.

Так судом першої інстанції було
допущено порушення строків судового
розгляду цивільної справи у розумінні
ст.. 157 ЦПК України, оскільки судовий
розгляд даної справи тривав один рік;
суд вийшов за межі заявлених позивачем
позовних вимог, при цьому взагалі не
розглядав заявлений позивачем позов;
судом не враховано, що позивач не є
наймачем приміщення, а є його
власником, а відповідачі на момент
розгляду справи не є членами сім'ї
наймача.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ч. 1 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції
виходив з недоведеності заявленого
позову та відсутності правових підстав
для його задоволення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки
суду першої інстанції відповідають
фактичним обставинам справи .

Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР
передбачено, що ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Проте колегія суддів, перевіряючи
доводи апеляційної скарги, враховує
наступне.

Судом встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу нерухомого
майна від 19.04.1999 року, зареєстрованого в
КП «Криворізьке БТІ», квартира АДРЕСА_1
належить позивачу ОСОБА_3 (а.с.5-6).

Між сторонами по справі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб 13.08.1999
року, який розірвано за рішенням суду
від 20.09.2012 року.

Станом на 10.10.2013 рік в спірній квартирі
зареєстровано ОСОБА_3 та відповідачі
ОСОБА_4 як дружина та ОСОБА_5 на той час
неповнолітню, як дочку дружини.

Заочним рішенням Жовтневого районного
суду м. Кривого Рогу від 12 лютого 2013
року, яке набрало законної сили, та
рішенням Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 01 квітня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області було встановлено факти
порушення прав відповідачів на
користування житлом як колишніх членів
сім'ї, а саме здійснення позивачем
перешкод у користуванні ними
помешканням, у якому вони
зареєстровані та було вселено
відповідачів до спірної квартири.

Частиною 2 статті 64 ЖК УРСР визначено,
що до членів сім'ї наймача належать
дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження майном.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3
посилався, як на підставу заявленого
позову про усунення перешкод у
володінні та користуванні квартирою на
те, що відповідачі не мають законного
права на користування спірною
квартирою, оскільки вони є колишніми
членами сім'ї позивача, спірна
квартира не є спільним майном подружжя,
а є тільки особистою приватною
власністю ОСОБА_3, якому відповідачі
створюють перешкоди у користуванні
власністю, а саме він позбавлений
законного права розпоряджатися
спірною квартирою, несе додаткові
витрати на її утримання, у зв'язку з
оплатою комунальних послуг із
розрахунку на три особи, не може
продати чи подарувати її. При цьому
послався на норми статей 316-317,319,321, 383,391
ЦК України та ст.. 150 ЖК України.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в частині другій статті 64
цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Положеннями статті 157 вказаного
кодексу визначено, що членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках, передбачених
частиною першою статті 116 цього
Кодексу.

Проте заявляючи вимоги про виселення
відповідачів, позивач не зазначив
таких підстав.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» зняття з реєстрації місця
проживання особи здійснюється на
підставі судового рішення, яке набрало
законної сили, про позбавлення права
власності на житлове приміщення або
права користування житловим
приміщенням, про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою або
оголошення її померлою.

Закон України «Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні» від 11 грудня 2003р. є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює правовідносини, пов'язані
із зняттям з реєстрації місця
проживання, та положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
про позбавлення права користування
житловим приміщенням; про визнання
особи безвісно відсутньою; про
оголошення фізичної особи померлою.

Вирішення питання про зняття особи з
реєстраційного обліку залежить,
зокрема, від вирішення питання про
право користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК
України).

В інформаційному листі Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ звернуто увагу на те, що
«Відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги
про зняття особи з реєстрації за місцем
проживання можливе лише при вирішенні
спору про житлові права.

Таким чином, вирішення питання про
зняття з реєстраційного обліку без
вирішення у встановленому законом
порядку з дотриманням положень ст. 11
ЦПК України питання про наявність чи
відсутність у особи житлових прав не є
належним способом захисту

На підставі наведеного слід зазначити,
що відповідач ОСОБА_4 та її донька
ОСОБА_5 зареєстровані в спірній
квартирі як члени сім'ї позивача
ОСОБА_3, і позивач не навів правових
підстав, щодо вирішення питання про
житлові права відповідачів, з яких слід
визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 таким, що
втратили право на користування спірним
жилим приміщенням.

Конституція України у ст.47 проголошує,
що кожен має право на житло. Держава
гарантує не тільки свободу його
придбання, але й можливість
стабільного користування житлом, його
недоторканість, а також недопущення
примусового позбавлення житла, не
інакше, як на підставі закону і за
рішенням суду.

Таким чином вимоги ОСОБА_3 протирічать
вищезазначеним положенням Конституції
України.

Враховуючи те, що заочним рішенням
Жовтневого районного суду м. Кривого
Рогу від 12 лютого 2013 року, яке набрало
законної сили було встановлено факти
порушення прав відповідачів на
користування житлом як колишніх членів
сім'ї, та було вселено відповідачів до
спірної квартири, рішення на час
розгляду справи виконується, права
відповідачів поновленні а от же
відсутні підстави для задоволення
заявленого позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що
реєстрація в спірній квартирі
відповідачів перешкоджає проживанню
ОСОБА_3 і реалізації його права
власності на спірне житло у зв'язку із
чим відповідачі підлягають виселенню є
недоведеними, адже згідно ч.3 ст.10, ч. 1
ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Встановлено,
що позивачем та його представником не
надано доказів на підтвердження
вказаних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги стосовно
того, що відповідачі перестали бути
членами сім'ї позивача, та того що
позивач в розумінні ст..64 ЖК України не
є наймачем житла а є його власником, що
в свою чергу є підставою для
задоволення заявленого позову про
виселення їх із квартири АДРЕСА_1,
колегія суддів відхиляє, як
безпідставні з оскільки ч.ч.1, 4 ст. 156 ЖК
України встановлено, що члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу,
зокрема один з подружжя власника, їх
діти і батьки.

Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Посилання позивача на сплату
комунальних послуг за усіх
зареєстрованих осіб в квартирі, як на
підставу задоволення позову, також є
безпідставним, оскільки несплата
комунальних послуг - ні є підставою,
передбаченою діючим законодавством,
для визнання особи втратившою право
користування житловим приміщенням або
виселення особи та крім того, позивач
не позбавлений можливості звернутися з
позовом до відповідачів про стягнення
відповідних витрат на комунальні
послуги за житло.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції при розгляді
справи вийшов за межі заявлених
позовних вимог колегія суддів
відхиляє, як недоведені та такі які
спростовуються матеріалами справи.

Так згідно вимог ст.ст.11, 33 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням особи, виключно
в межах заявлених вимог та не вправі на
власний розсуд виходити за рамки цих
вимог чи змінювати осіб, до яких такі
вимоги заявлено.

Слід зазначити, що суд першої інстанції
ухвалив рішення суду про відмову у
задоволені позову про усунення
перешкод ОСОБА_3 в володінні і
користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом
виселення та зняття з реєстрації
постійного місця проживання ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 не вийшов за рамки позовних
вимог ОСОБА_3., та ухвалив рішення
відповідно до вимог викладених
позивачем в уточненому позові, що
підтверджується його позовною заявою
на а.с.97-98.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги,
щодо законності рішення суду першої
інстанції, колегія суддів не бере до
уваги доводи апеляційної скарги з
приводу того, що суд першої інстанції
допустив порушення строків судового
розгляду цивільної справи, в розумінні
ст.. 157 ЦПК України, оскільки наведений
довід не є підставою для скасування
законного по суті рішення у справі, а
ґрунтується виключно на суб'єктивному
бачені ситуації та продиктований
незгодою позивача з рішенням ухваленим
судом, за результатами розгляду
заявленого позову.

Так відповідно до Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 жовтня 2014 року «Про деякі
питання дотримання розумних строків
розгляду судами цивільних,
кримінальних справ і справ про
адміністративні правопорушення»
зазначено, що розумним, зокрема,
вважається строк, що є об'єктивно
необхідним для виконання
процесуальних дій, прийняття
процесуальних рішень та розгляду і
вирішення справи з метою забезпечення
своєчасного (без невиправданих
зволікань) судового захисту.

При цьому оцінюючи правову та фактичну
складність справи, слід враховувати,
зокрема, наявність обставин, що
утруднюють розгляд справи, а саме зміна
позовних вимог, вивчення матеріалів
справи, заявлення клопотань, неявки в
судове засідання без поважних причин
тощо.

Враховуючи зазначене порушень
процесуального закону, які б були
підставою для скасування рішення,
судом першої інстанції не допущено.

Посилання суду першої інстанції в
оскаржуваному рішенні на положення ст..
405 ЦК України, не призвело до
неправильного вирішення спору, проте
на думку колегії суддів, підлягає
виключенню із мотивувальної частини
рішення, як зайво застосоване.

Рішення суду ґрунтується на
всебічно досліджених матеріалах
справи і підстав в межах доводів
апеляційної скарги для його скасування
не вбачається, у з зв'язку із чим
апеляційна скарга підлягає відхиленню
а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в
інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
м.Кривого Рогу області від 13 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: