Справа № 130/1244/14-ц Провадження №
22-ц/772/1949/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Вернік В.М.Категорія:
59Доповідач: Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

ГоловуючогоВавшка В.С.,суддів:Нікушина
В.П., Іващука В.А., При
секретарі:Пантелеймоновій
А.І.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Жмеринської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області на ухвалу Жмеринського
міськрайонного суду Вінницької
області від 07 травня 2014 року у справі за
скаргою Жмеринської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління (далі-ОДПІ ГУ)
Міндоходів у Вінницькій області,
заінтересована особа: старший
державний виконавець Відділу
примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області - ОСОБА_6, на дії
державного виконавця,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 07 травня
2014 року у задоволенні зазначеної
скарги відмовлено.

На таке рішення Жмеринська ОДПІ ГУ
Міндоходів у Вінницькій області подало
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати ухвалу суду та ухвалити нову
ухвалу, яким задовольнити її скаргу,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість ухвали у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно копії оскаржуваної постанови
про відмову у відкритті виконавчого
провадження від 05 листопада 2013 року
вбачається, що старшим державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень управління ДВС
Головного управління юстиції у
Вінницькій області ОСОБА_6 було
відмовлено у відкритті виконавчого
провадження за виконавчим листом №
2-121/2007, виданого Жмеринським
міськрайонним судом Вінницької
області 18 квітня 2007 року про стягнення
з управління праці та соціального
захисту населення Жмеринської
районної державної адміністрації на
користь держави державного мита в сумі
51 грн., з підстав того, що відповідно до
ч.2 ст. 3 Закону України «Про виконавче
провадження» рішення про стягнення
коштів з державних органів, державного
та місцевих бюджетів або бюджетних
установ виконуються органами, що
здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів.

З матеріалів справи (а.с. 4) вбачається,
що дана постанова отримана заявником 12
листопада 2013 року, що свідчить про
своєчасне подання її повноважною
особою.

Суд першої інстанції вважав, що
стягувачем за даним виконавчим листом
є саме держава, а не державний орган,
наділений відповідним правом
пред'явлення такого виконавчого листа,
- Жмеринська ОДПІ ГУ Міндоходів у
Вінницький області), застережене
виконавчим листом стягнення не
здійснюється на користь безпосередньо
вказаного державного органу, в даному
конкретному випадку підлягають
застосуванню положення Закону України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень» з огляду на боржника,
який є державною установою, тому
визначене судовим рішенням стягнення
повинно виконуватись органом, що
реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд
першої інстанції виходив з того, що
державний виконавець прийшов до
правильного висновку про відсутність
підстав для відкриття виконавчих
проваджень, оскільки виконавчі листи
про стягнення коштів із Управління
праці та соціального захисту населення
Жмеринської районної державної
адміністрації знаходиться поза межами
компетенції відділу примусового
виконання рішень управління ДВС
Головного управління юстиції у
Вінницькій області, що визначає
прийняття оскаржуваного рішення
відповідно до закону в межах
повноважень державного виконавця без
порушення прав та свобод заявника.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції вірно встановлені обставини
справи та відповідні їм правовідносини
та правильно застосовані норми
матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦПК України
сторони виконавчого провадження мають
право звернутися до суду із скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

За правилами ч.ч.1,3 ст.387 ЦПК України за
результатами розгляду скарги суд
постановляє ухвалу.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність були прийняті або
вчинені відповідно до закону, в межах
повноважень державного виконавця і
права чи свободи заявника не було
порушено, суд постановляє ухвалу про
відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень» держава гарантує
виконання рішення суду про стягнення
коштів та зобов'язання вчинити певні
дії щодо майна, боржником за яким є:
державний орган; державні
підприємство, установа, організація
(далі - державне підприємство); юридична
особа, примусова реалізація майна якої
забороняється відповідно до
законодавства.

Дія цього Закону не поширюється на
рішення суду, стягувачем за якими є
державний орган, державне
підприємство, орган місцевого
самоврядування, підприємство,
установа, організація, що належать до
комунальної власності.

У відповідності до положень ч.1,2 ст. 2
Закону України «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень»
виконання рішень суду про стягнення
коштів, боржником за якими є державний
орган, здійснюється Державною
казначейською службою України в межах
відповідних бюджетних призначень
шляхом списання коштів з рахунків
такого державного органу, а в разі
відсутності у зазначеного державного
органу відповідних призначень - за
рахунок коштів, передбачених за
бюджетною програмою для забезпечення
виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про
стягнення коштів з державного органу
звертається до Державної
казначейської служби України у строки,
встановлені Законом України «Про
виконавче провадження» із заявою про
виконання рішення суду.

Згідно вимог ч.ч. 2, 3 ст. 3 Закону України
«Про виконавче провадження» рішення
про стягнення коштів з державних
органів, державного та місцевих
бюджетів або бюджетних установ
виконуються органами, що здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів; натомість ці органи не є
органами примусового виконання.

Відповідно до п.8 ч.1 ст. 26 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець відмовляє у відкритті
виконавчого провадження у разі
наявності інших передбачених законом
обставин, що виключають здійснення
виконавчого провадження.

Суд першої інстанції вірно застосував
перелічені вище норми матеріального
права до виниклих правовідносин. Разом
з тим, колегія суддів вважає за
необхідне наголосити також на
наступних обставинах.

Колегія суддів вважає, що дія п.3
розділу 2 Закону України «Про гарантії
держави щодо виконання судових
рішень», на який посилається апелянт як
на підставу правомірності своїх дій, не
поширюється на виконавчі документи,
стягувачем, за якими є державні органи,
а також, власне, держава, яка у
правовідносинах з іншими суб'єктами
права діє саме через свої
представницькі (державні) органи. Тому
висновок суду першої інстанції у тій
частині, що стягувачем за виконавчим
листом № 2-121/2007, виданого Жмеринським
міськрайонним судом Вінницької
області 18 квітня 2007 року є держава, а не
державний орган є дещо некоректним з
правової точки зору, позаяк держава (в
тому числі в особі її органів)
підпадає під визначення стягувача, що
міститься в ч.2 ст.2 Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень», а тому дія цього
Закону не поширюється на рішення суду,
у яких держава є стягувачем .

Власне, ухвалення Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень» мало на меті
запровадження гарантій для інших (не
державних) стягувачів, боржниками яких
є держава в особі державних органів,
підприємств, установ та організацій, що
прямо визначено у ч.1 ст.1 та ч.1 ст.2 цього
Закону.

Тому висновок суду першої інстанції
про застосування до виниклих
правовідносин загального порядку
здійснення стягнення на підставі
положень Закону України «Про
виконавче провадження» є по суті
правильним і не спростовується
доводами апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується з висновком суду про
відмову у задоволенні скарги
Жмеринської ОДПІ Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області.

За таких обставин, та в силу ст.308 ЦПК
України, колегія суддів приходить до
висновку, що ухвала суду є законною та
обґрунтованою, постановлена з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
її скасування не має.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Жмеринської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області
відхилити.

Ухвалу Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 07 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя : (підпис)

Судді : (підписи)

З оригіналом вірно :