Справа № 360/135/14 Головуючий у І
інстанції Додатко В.Д.Провадження №
22-ц/780/4606/14 Доповідач у 2
інстанції ФінагєєвКатегорія 42
УХВАЛА

Іменем України

26 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Іванової І.В.

за участю секретаря Бевзюк М.М.

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення
Бородянського районного суду
Київської області від 17 червня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про
усунення перешкод у користуванні
власністю, виселення, вселення та
стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом та просила
зобов'язати відповідачів не чинити їй
перешкоди у користуванні земельною
ділянкою площею 0,062 га для ведення
садівництва, розташованою на території
Шибенської сільської ради
Бородянського району Київської
області, урочище Бикове у садівничому
товаристві «Трамвайчик -2» по АДРЕСА_1
(обслуговуючий кооператив
«Шибенський»), а також будинком та
підсобними приміщеннями, що
розташовані на ній; виселити
відповідачів з будинку, що
розташований на зазначеній земельній
ділянці та вселити в нього позивача;
стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 10 000
гривень, а з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 та
ОСОБА_6 по 5 000 гривень в якості
відшкодування за спричинену моральну
шкоду; стягнути з відповідачів витрати
на правову допомогу.

Позовні вимоги обгрунтовані тим,
що рішенням суду за позивачем в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_8 визнано право власності на
земельну ділянку площею 0,062 га для
ведення садівництва, розташовану на
території Шибенської сільської ради
Бородянського району Київської
області, урочище Бикове, в садівничому
товаристві «Трамвайчик-2» по АДРЕСА_1.
Після вступу рішення в законну силу і
до цього часу у зв'язку з протиправними
діями відповідачів ОСОБА_1 не може
користуватися власністю. Відповідачі
незаконно заволоділи земельною
ділянкою та будинком, та чинять
позивачу перешкоди у користуванні
майном, через що позивач зазнає
душевних та моральних страждань.

Рішенням Бородянського районного
суду Київської області від 17 червня 2014
року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_2, ОСОБА_6 не чинити перешкоди
ОСОБА_1 у користуванні власністю, а
саме: земельною ділянкою, площею 0,062 га
для ведення садівництва, розташованою
на території Шибенської сільської ради
Бородянського району Київської
області, урочище Бикове у садівничому
товаристві «Трамвайчик-2» по АДРЕСА_1
(обслуговуючий кооператив
«Шибенський»).

В апеляційній скарзі позивач просить
змінити рішення суду першої інстанції
в частині відмови у задоволенні позову
через порушення норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким позов задовольнити в
повному обсязі. В обґрунтування
доводів апеляційної скарги зазначає,
що суд першої інстанції не дав оцінку
доказам, які підтверджують заподіяння
позивачу моральної шкоди, не взяв до
уваги покази свідків. Крім того, суд не
з'ясував на яких правових підставах
відповідачі користуються будинком та
безпідставно відмовив у виселенні їх з
будинку та вселенні в нього власника,
тобто позивача. Суд першої інстанції
також безпідставно відмовив у
стягненні витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду
першої інстанції через порушення норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити. В обґрунтування доводів
апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_8
був батьком апелянта. За життя ОСОБА_8
склав заповіт на ім'я ОСОБА_3 на все
належне майно, в тому числі на садовий
будинок і земельну ділянку. Після
смерті батька ОСОБА_2 є спадкоємцем
першої черги, іншого житла у нього
немає. Позивач відмовилася від
земельної ділянки на користь ОСОБА_8,
але він не встиг оформити право
власності на земельну ділянку.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційні скарги ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 відхилити, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням
Бородянського районного суду
Київської області від 22 квітня 2013 року
за ОСОБА_1 визнано право власності на
земельну ділянку площею 0,062 га для
ведення садівництва розташованого на
території Шибенської сільської ради,
урочище Бикове, в садовому товаристві
«Трамвайчик-2» по АДРЕСА_1
(обслуговуючий кооператив
«Шибенський»), в порядку спадкування за
законом після ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві (а.с. 9).

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки
площею 0,062 га для ведення садівництва
розташованого на території Шибенської
сільської ради, що підтверджується
державним актом на право власності на
землю серії І-КВ № 109128 (а.с.77).

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що діями
відповідача порушуються права
позивача на користування земельною
ділянкою.

Колегія суддів погоджується по
суті з висновками суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Рішенням суду, яке набрало законної
сили, за позивачем визнано право
власності на земельну ділянку.
Оскільки відповідачі чинять перешкоди
у користуванні земельною ділянкою
позивачу і зазначена обставина ними не
заперечується та фактично
підтверджується, що вбачається зі
змісту заперечень відповідача ОСОБА_2,
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення позову в частині усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2
зазначає, що позивач відмовилася від
земельної ділянки на користь його
батька, однак останній не встиг
оформити право власності на земельну
ділянку. Зазначена обставина
спростовується наявними у матеріалах
справи рішенням суду та державним
актом. Жодних доказів на підтвердження
своїх доводів ОСОБА_2 в цій частині не
надав. Зазначаючи в апеляційній скарзі
про те, що ОСОБА_8 склав заповіт на ім'я
ОСОБА_3 на все належне майно, в тому
числі і земельну ділянку, відповідач
залишив поза увагою той факт, що
вказаний заповіт був визнаний судом
недійсним. Таким чином, доводи
відповідача, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду першої
інстанції не спростовують, а відтак,
апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає
до задоволення.

Також не підлягає до задоволення
вимога ОСОБА_1 про виселення
відповідачів з садового будинку та
вселення у нього позивача, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України,
право власності право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власникові належить
права володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Оскільки ОСОБА_1 не є власником
садового будинку, з якого вона просить
виселити відповідачів, проживання
останніх у будинку жодним чином не
порушує прав позивача.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи спірний будинок не введено в
експлуатацію і фактично є самочинним
будівництвом право власності на яке ні
за ким з сторін не зареєстроване. За
таких обставин вселення в будинок чи
виселення з будинку, який не введено в
експлуатацію, взагалі чинним
законодавством не передбачено.

Також колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції в
частині відмови у стягнення
відшкодування за спричинену моральну
шкоду з наступних підстав.

Частина 1 ст. 23 ЦК України визначає, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК
України - кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Так, заявляючи позовну вимогу про
стягнення з відповідачів моральної
шкоди ОСОБА_1 не надала належних та
допустимих доказів того, що поганий
стан здоров'я та моральні страждання
позивача спричинені саме протиправною
поведінкою відповідачів.

Доводи апеляційної скарги, щодо
безпідставної відмови позивачу у
стягненні з відповідача витрат на
правову допомогу, колегія суддів не
може взяти до уваги.

Так, ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України
закріплено, що судові витрати
складаються з судового збору та витрат,
пов'язаних з розглядом справи. До
витрат, пов'язаних з розглядом судової
справи, належать витрати на правову
допомогу. Статтею 84 ЦПК України
передбачено, що витрати, пов'язані з
оплатою правової допомоги адвоката або
іншого фахівця в галузі права, несуть
сторони, крім випадків надання
безоплатної правової допомоги.

За змістом ст. 47 ЦПК України -
учасниками цивільного процесу, крім
осіб, які беруть участь у справі, є
секретар судового засідання, судовий
розпорядник, свідок, експерт,
перекладач, спеціаліст, особа, яка
надає правову допомогу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 56 ЦПК
України - особа, яка має право на
надання правової допомоги,
допускається ухвалою суду за заявою
особи, яка бере участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що
особа, яка має право на надання
правової допомоги на стороні позивача
ухвалою суду до участі в справі не
залучалась. За таких обставин вимоги
позивача про стягнення з відповідача
витрат на правову допомогу адвоката,
який не був допущений до участі в
справі не ґрунтуються на вимогах
закону.

Крім того з матеріалів справи
вбачається, що позивач підписала з ПП
«Сучасна Феміда» акт про надання
послуг на правову допомогу. Згідно
квитанції до прибуткового касового
ордера від 16.12.2013 року (а.с. 20) ОСОБА_1
понесла витрати за складання позовної
заяви в сумі 1000 грн. Підтвердження
здійснення позивачем інших витрат на
правову допомогу матеріали справи не
містять.

Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Тобто зазначеним законом не
передбачено відшкодування витрат на
правову допомогу понесених за
складання позовної заяви.

Таким чином висновки суду першої
інстанції відповідають фактичним
обставинам справи та ґрунтуються на
наявних у справі доказах, доводи
апеляційних скарг зазначених
висновків не спростовують, а відтак
вимоги апелянтів задоволені бути не
можуть.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Бородянського районного суду
Київської області від 17 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Фінагєєв В.О.

Судді:
Іванова І.В.

Кашперська Т.Ц.