У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.

суддів: Гончара В.П.,
Карпенко С.О.,

Євтушенко О.І.,
Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа - орган опіки і піклування
виконавчого комітету Рівненської
міської ради, про усунення перешкод у
користуванні власністю, визнання особи
такою, що втратила право користування
житлом, із зняттям з реєстраційного
обліку, зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні житлом шляхом вселення,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду Рівненської
області від 23 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом. Зазначала, що
вона є власником квартири АДРЕСА_1. Крім
неї в цій квартирі зареєстрована
відповідач та її неповнолітні діти.
Однак ОСОБА_4 з часу реєстрації свого
місця проживання ніколи не проживала в
квартирі, її особисті речі в ній
відсутні, участі в оплаті витрат та
утриманні житла не несе, права
власності на вказане житло не має.
Вважала, що реєстрація відповідача та
її неповнолітніх дітей чинить їй
перешкоди в користуванні квартирою, що
змушує її нести додаткові витрати за
комунальні послуги та квартплату,
унеможливлює оформлення житлової
субсидії, що ставить її, як пенсіонера,
в тяжке матеріальне становище. У в
зв'язку із викладеним просила
задовольнити позов.

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з зустрічним позовом в
обґрунтування якого зазначала, що саме
вона є власником квартири АДРЕСА_1
відповідно до договору дарування від 27
лютого 2004 року, укладеного з ОСОБА_7,
ОСОБА_3, посвідченого державним
нотаріусом Любинською Л.І. Просила
усунути перешкоди у користуванні
житлом шляхом вселення.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 5 лютого 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов
задоволено. Вселено ОСОБА_4 у квартиру
АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити
перешкод ОСОБА_4 у користуванні
квартирою АДРЕСА_1. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням цього суду від 31
березня 2014 року ОСОБА_3 відмовлено в
задоволенні позову до ОСОБА_4, ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 23 квітня 2014
року рішення Рівненського міського
суду Рівненської області від 5 лютого
2014 року та додаткове рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 31 березня 2014
року скасовано та ухвалено нове
рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено,
визнано ОСОБА_4, неповнолітніх ОСОБА_5 і
ОСОБА_5 такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1 та
знято їх з реєстрації за вказаною
адресою. У задоволенні зустрічного
позову відмовлено.

ОСОБА_4 звернулася до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права, залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
суд апеляційної інстанції виходив із
того, що у ОСОБА_4 не виникло права
власності на квартиру за договором
дарування, оскільки вказаний договір
не був зареєстрований.

Однак з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна.

Судами встановлено, що 27 лютого 2004 року
між ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено договір дарування квартири,
який був посвідчений державним
нотаріусом Першої Рівненської
державної нотаріальної контори
Любинською Л.І., про що в реєстрі
зроблено відповідний запис № 1-264.
Відповідно до умов договору ОСОБА_7 та
ОСОБА_3 подарували, а ОСОБА_4 прийняла в
дарунок квартиру АДРЕСА_1.

Згідно ч. 3 ст. 334 ЦК України право
власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає у набувача з моменту такого
посвідчення.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір
дарування нерухомої речі укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Зі змісту зазначеної статі вбачається,
що законом не передбачено державної
реєстрації договору дарування.

При вирішення спору апеляційний суд на
вказані норми права уваги не звернув,
не врахував того, що договір дарування
є укладеним із моменту його
нотаріального посвідчення, і державної
реєстрації не потребує.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_3 та задовольняючи
зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої
інстанції правильно виходив із того, що
оскільки між ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
було укладено нотаріально посвідчений
договір дарування квартири, то остання
є її власником, а ОСОБА_3 протиправно їй
чинить перешкоди у користуванні
власністю.

З огляду на викладене, рішення
апеляційного суду Рівненської області
від 23 квітня 2014 року, яким помилково
скасовано рішення суду першої
інстанції та додаткове рішення,
ухвалені згідно із законом, підлягає
скасуванню із залишенням у силі рішень
суду першої інстанції, як це
передбачено ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 23 квітня 2014 року скасувати,
залишити в силі рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від 5
лютого 2014 року та додаткове рішення
цього ж суду від 31 березня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді:
В.П. Гончар С.О. Карпенко О.І.
Євтушенко М.І. Наумчук