АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7771/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Ковальова А. Б. Доповідач -
Каратаєва Л.О. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2014 року
м. Дніпропетровськ

08 вересня 2014 року
Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Козлова С.П.,
Прозорової М.Л.

при секретарі - Видюковій Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення
Дніпровського районного суду м.
Дніпродзержинська від 08 липня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_4 про вселення, зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням , -

в с т а н о в и л а:

08 липня 2014 року Дніпровським
районним судом м. Дніпродзержинська
ухвалено рішення про задоволення
позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про
вселення. Вселено ОСОБА_5 та ОСОБА_7 до
квартири, розташованої за адресою
АДРЕСА_1, житловою площею 27,0 кв.м.,
загальною площею 47,3 кв.м. Зобов'язано
відповідача ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 перешкоди в користуванні
вказаною квартирою. Вирішено питання
щодо стягнення судового збору. В позові
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4
подав апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість ухвали
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити
з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_5 та ОСОБА_4перебували у
зареєстрованому шлюбі з 10 липня 1982 року
до 13 серпня 2012 року, що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу та
рішення суду про розірвання шлюбу ( а.с.
11. 12).

Від цього шлюбу сторони мають двох
дорослих дітей - доньку ОСОБА_8, 1983 року
народження та доньку ОСОБА_6, 1985 року
народження (а.с. 10, 58).

Особовим рахунком, виданим ТОВ
«Абонент ХХІ» 03 квітня 2014 року (а.с. 16),
підтверджується що сторони у справі
зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1,
загальною площею 47, 3 кв.м., що
складається із двох житлових кімнат,
площею 16,2 кв.м., 10,8 кв.м. (а.с. 13- 14).

Зазначена квартири перебуває у
власності ОСОБА_4, право власності, він
набув в порядку спадкування за законом
після своєї померлої у1999 році матері
ОСОБА_9, (а.с.16).

На теперішній час в квартирі проживає
ОСОБА_4 Його колишня дружина ОСОБА_5 та
донька ОСОБА_6 в квартирі по АДРЕСА_1 не
проживають з листопада 3012 року, що
підтверджується поясненнями свідків,
поясненнями сторін у справі та актом
про непроживання ТОВ «Крона» від 02
червня 2014 року ( а.с. 40).

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишили спірну
квартиру з поважних причин, оскільки
ОСОБА_4 створив для них неможливі умови
проживання, погрожував, ображав,
виганяв з квартири, викидав їх речі з
квартири. Після вимушеного залишення
спірної квартири, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по
теперішнього часу не мають можливості
повернутися до житлового приміщення,
яке є їх постійним зареєстрованим
місцем проживання, оскільки ОСОБА_4
чинить їм перешкодив проживанні,
змінив замок на вхідних дверях.

З приводу перешкод в проживанні в
квартирі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зверталися з
відповідними заявами до Дніпровського
РВ м. Дніпродзержинська та до ТОВ
«Крона», при тому, що ОСОБА_4 до
звернення позивачів з первісним
позовом до суду, за складенням акту про
їх непроживання до ТОВ «Крона» не
звертався, і не ставив питання про
зняття їх з реєстраційного обліку по
спірній квартирі, тим самим визнаючи їх
право на проживання в житловому
приміщенні по АДРЕСА_1.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції, що ОСОБА_4 порушує житлові
права ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і вони мають
право на вселення до спірної квартири,
як особи, що постійно проживають та
зареєстровані в квартирі з 1995 року, як
члени сім'ї власника житлового
приміщення, і відсутні підстави для
визнання їх такими, що втратили право
користування житлом у квартирі по
АДРЕСА_1 є обґрунтованими та
відповідають вимогам чинного
законодавства.

Відповідно до ст. 47 Конституції України
кожен має право на житло, і ніхто не
може бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 156 ЖК України до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки, Членами сімох
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Якщо ж особи, зазначені
в частині другій ст. 64 ЖК України
перестали бути членами сім'ї наймача,
але продовжують проживати в займаному
житловому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач та члени
його сім'ї.

Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК
України місцем проживання фізичної
особи є житловий будинок, квартира або
інше приміщення, придатне для
проживання в ньому, у відповідному
населеному пункті, в якому фізична
особа проживає постійно, переважно або
тимчасово.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право
користування чужим майном може бути
встановлено щодо нерухомого майна для
задоволення потреб інших осіб, які не
можуть бути задоволені іншим способом.

З такими висновками погоджується й
колегія суддів.

Відповідно до ст..ст.71, 72 ЖК України,
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
може бути вирішено в судовому порядку
внаслідок відсутності цієї особи понад
шести місяців у даному житловому
приміщенні без поважних причин.

Посилання апелянта на те, що позивачка
втратила статус члена сім'ї оскільки
виїхала зі спірної квартири
добровільно, що підтверджуються
поясненнями свідків, колегія суддів не
приймає до уваги, оскільки доказів
добровільного виїзду з квартири надано
не було.

Згідно п.9 Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» вирішуючи спори про право
користування жилим приміщенням осіб,
які вселилися до наймача, суд повинен
з'ясувати, чи дотриманий встановлений
порядок при їх вселенні, зокрема: чи
була письмова згода на це всіх членів
сім'ї наймача, чи приписані вони в
даному жилому приміщенні, чи було це
приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, чи не обумовлювався
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням. При цьому, як роз'яснив
Пленум Верховного Суду України в п. 15
постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя", наявність чи
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

Оскільки, позивачі зареєстровані у
спірній квартирі з 23.03.1995 року (а.с.16) та
й по цей час з реєстраційного обліку не
зняті, тривалий час проживали в ній, до
того ж ОСОБА_5 з ОСОБА_4 перебувала у
зареєстрованому шлюбі, вели спільне
господарство та з огляду на довідку
Дніпропетровської обласної ради від
06.06.2014 року № 788, згідно якої за ОСОБА_5
право власності на об'єкти на нерухоме
майно не зареєстроване (а.с.51), підстав
для визнання позивачів такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням відсутні.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції, оскільки
зводяться до незгоди з оцінкою доказів
по справі, тоді як оцінка доказів
відповідно до ст.. 212 ЦПК є виключним
правом суду.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК, тому
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 314, 315 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Дніпровського районного
суду м. Дніпродзержинська від 08 липня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючого
Каратаєвої Л.О.

Суддів:
Козлова С.П.

Прозорової М.Л.