Справа № 2-3496/10
Номер провадження 4-с/404/50/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року Кіровський
районний суд міста Кіровограда у
складі:

головуючого – судді Завгороднього Є.В.,

при секретарі – Ткачук Л.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді скаргу
ОСОБА_1 на постанову державного
виконавця Кіровського ВДВС
Кіровоградського міського управління
юстиції ОСОБА_2 про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
відчуження від 24.09.2014 року,

ВСТАНОВИВ:

12.11.2014 року ОСОБА_1 звернувся
до суду зі скаргою на постанову
державного виконавця Кіровського ВДВС
Кіровоградського міського управління
юстиції ОСОБА_2 про накладення арешту
на майно боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 24.09.2014
року по провадженню з примусового
виконання рішення Кіровського
районного суду міста Кіровограда від
10.06.2010 року по справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_1 про стягнення аліментів. В
скарзі просить скасувати оскаржувану
постанову, посилаючись на те, що арешт
накладений на належний йому будинок №13
по пр. Правди в с. Черняхівка
Кіровоградського району
Кіровоградської області та заборона на
відчуження будь-якого майна, яке йому
належить, здійснений у межах
провадження по примусовому виконанню
зазначеного вище судового рішення,
проведено без додержання вимог ст.ст. 52,
57, 63 Закону України «Про виконавче
провадження» щодо строків, порядку та
підстав накладення такого арешту. Не
співмірний із розміром заборгованості.
Можливо було б обмежитись накладенням
арешту на автомобіль. У зв`язку із чим
він змушений звернутись до суду з даною
скаргою, оскільки таке рішення
державного виконавця порушує його
конституційні права, як власника, на
вільне володіння, користування та
розпорядження належним йому нерухомим
майном.

В судовому засіданні
скаржник і його представник вимоги
підтримали. Державний виконавець і
стягувач не зявились, із заявами про
відкладення розгляду скарги до суду,
не звернулись.

Заслухавши пояснення зявившихся
учасників виконавчого провадження,
дослідивши матеріали скарги та
зваживши їх доводи, суд вважає, що
скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає
по наступним підставам:

Згідно статті 383 ЦПК України
сторони виконавчого провадження мають
право звернутися до суду із скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Судом встановлено, що
виконавчий лист № 2-3496 від 10.06. 2010 року
про стягнення з скаржника на користь
ОСОБА_3 аліментів у розмірі 1/4 частки
всіх видів його заробітку, доходу на
утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, але
не менше 30 % від прожиткового мінімуму
на дитину відповідно віку, поступив на
виконання до Кіровського відділу
державної виконавчої служби
Кіровоградського МУЮ, на підставі чого
постановою старшого державного
виконавця Кіровського відділу
державної виконавчої служби
Кіровоградського МУЮ було відкрито
виконавче провадження.

Внаслідок того, що боржник
сплачує аліменти сплачує не у повному
обсязі, утворилась заборгованість в
сумі 25402 грн. 74 коп., що підтверджується
довідкою про заборгованість по
аліментам. Державним виконавцем 24.09.2014
року була винесена постанова про арешт
виявленого у боржника нерухомого майна
у межах суми звернення стягнення – 25402
грн. 74 коп. та оголошено заборону
здійснювати відчуження будь-якого
майна, яке належить боржнику.

Положеннями ст. 6, ст. 13 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції закріплено право кожного на
вирішення спору щодо його прав та
обов`язків цивільного характеру в суді.
В рішенні від 19.03.1997 року по справі
«Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece)
Європейський суд з прав людини
зазначив, що для цілей ст. 6 Конвенції
виконання рішення, у хваленого
будь-яким судом, має розцінюватись як
складова частина «судового розгляду».
Виконання рішення суду є завершальною
стадією судового розгляду. Аналогічні
принципи закріплені і в
нормативно-правових актах України.

Зокрема, положеннями ст. 124 Конституції
України та ст. 14 ЦПК України закріплена
презумпція обов`язковості виконання
рішення суду, рішення суду підлягає
обов`язковому, реальному, виконанню на
всій території України.

Спеціальним Законом, який
регулює умови і порядок виконання
рішень судів є Закон України «Про
виконавче провадження». Так, статтею 11
Закону України «Про виконавче
провадження» закріплені права та
обов`язки державного виконавця під час
здійснення примусового виконання
рішення суду. Частинами 1-2 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
встановлено, що державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії, у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 2 статті 30 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець зобов'язаний
провести виконавчі дії з виконання
рішення протягом шести місяців з дня
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження.

Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 11, п. 1 ч. 1
ст. 32, ч. 6 ст. 52 «Про виконавче
провадження» державний виконавець має
право накладати арешт (звертати
стягнення) на кошти та інше майно
(майнові права боржника), опечатувати,
вилучати, передавати таке майно на
зберігання, у тому числі якщо вони
перебувають в інших осіб або належать
боржникові від інших осіб та
реалізовувати його в установленому
законодавством порядку в розмірі і
обсязі необхідних для виконання за
виконавчим документом.

Змістом ст. 52 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено
стадії звернення стягнення на кошти та
інше майно боржника, а саме: арешт,
вилучення та примусова реалізація,
рішення про час виконання яких
державний виконавець приймає
самостійно в межах строків проведення
виконавчих дій визначених цим Законом.

Станом на 24.09.2014 року судове рішення
боржником-скаржником не виконано у
повному обсязі, залишається
несплаченим розмір заборгованість по
аліментам на загальну суму 25402 грн. 74
коп., тому суб’єкт оскарження цілком
обґрунтовано самостійно, своєчасно
вжив превентивний захід забезпечення
виконання судового рішення. Чинна
редакція Закону «Про виконавче
провадження» не містить норм, за якими
несвоєчасне одержання боржником копії
постанови, може бути підставою для її
скасування. У цій частині вимоги
скаржника також безпідставні, оскільки
боржник зміг реалізувати існуюче у
нього право на оскарження постанови
державного виконавця у десятиденний
строк, тобто строк звернення до суду не
пропустив.

Хибними є посилання скаржника-боржника
на ч. 1 ст. 63 Закону України «Про
виконавче провадження», так-як
предметом дослідження є початкова
стадія примусового виконання судового
рішення, якою є вжиття заходів для
забезпечення виконання судового
рішення, (арешт і заборона) , а не як
помилково зазначив ОСОБА_1 про
завершальну стадію примусового
виконання судового рішення -
«звернення стягнення на нерухоме
майно».

Як зазначалось, метою арешту є
забезпечення виконання рішення суду у
повному обсязі. Предметом стягнення є
періодичні строкові платежі по яким
боржник своєчасно оплату не проводить.
Період стягнення визначений до 2021 року,
тобто розмір можливої заборгованості
може бути значно більший. При цьому суд
переконаний у тому, що вирішальним
критерієм є факт грубого, системного
порушення прав малолітньої дитини на
її щоденне утримання, що є не
неприпустимим. У даному випадку наявні
реальні ознаки недодержання обов’язку
батька утримувати малолітню дитину,
який незважаючи на обмеження боржника
у праві розпорядження майном,
переважає принцип вільного володіння
річчю.

Боржник не заявив вимог: про оскарження
дії державного виконавця щодо
визначення періоду і розміру
обчислення середнього заробітку
боржника. Фактична заборгованість
існує, а термін стягнення аліментів
закінчується 2021 році, тобто постанову
винесено виконавцем обгрунтовано.

Твердження скаржника про безробіття,
тяжкі життєві обставини та
неможливість сплачувати аліменти у
визначеному судом розмірі, під час
розгляду скарги не вирішувались,
оскільки ОСОБА_1 у встановленому
Законом порядку не ставив питання про
зміну розміру аліментів чи відстрочку
або розстрочку виконання рішення суду.
У 2013 році щомісяця сплачував 69 грн. на
утримання дитини, при цьому згідно
наданої копії свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу, придбав і
зареєстрував на своє імя автомобіль
НОМЕР_1, що спростовує припущення
скаржника-боржника про ймовірну
матеріальну незабезпеченість.

Таким чином, з урахуванням
вищевказаним правових норм, державний
виконавець своєчасно та співмірно, а
відтак і правомірно наклав арешт та
заборонив відчужувати майно боржника.

Керуючись ст.ст. 11, 30, 32, 52 Закону
України «Про виконавче провадження»,
ст. 124 Конституції України, ст.ст. 14, 383
ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 про
визнання незаконною та скасування
постанови державного виконавця
Кіровського ВДВС Кіровоградського
міського управління юстиції ОСОБА_2 про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 24.09.2014
року - відмовити.

Ухвала суду може бути
оскаржена в апеляційному порядку
шляхом подачі до апеляційного суду
Кіровоградської області через
Кіровський районний суд міста
Кіровограда апеляційної скарги
протягом п`яти днів з моменту
проголошення ухвали. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення ухвали, можуть подати
апеляційну скаргу протягом п`яти днів з
дня отримання копії ухвали.

Суддя Кіровського

районного суду

м.Кіровограда

ОСОБА_5