Справа № 442/3668/13
Головуючий у 1 інстанції: Дубеля Р.М.
Провадження № 22-ц/783/3684/14
Доповідач в 2-й інстанції: Левик
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 27 травня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до Дрогобицької міської
ради про визначення права власності на
самочинне будівництво,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 27 травня 2013
року позов задоволено. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на нежитлову
будівлю літ. «М-1» пл. 26,1 кв.м., що
знаходиться в АДРЕСА_1.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в позові відмовити.
Вважає рішення незаконним, оскільки
таке постановлено з порушенням вимог
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи, не
доведено обставини, що мають значення
для справи, які суд вважав
встановленими. Зазначає, що вказаним
рішенням порушені його права, як
власника ринку «Володар» на АДРЕСА_1, на
якому розміщено спірний кіоск.
Земельна ділянка площею 1930 кв.м. на
АДРЕСА_1, на якій розміщений кіоск,
надана для обслуговування міні-ринку
«Володар» перебуває у строковому
платному користуванні ОСОБА_2 з 1999 року
по даний час. Технічний висновок МПП
«Галпроект» не можна вважати належним
письмовим доказом, на підставі якого
суд може встановити наявність чи
відсутність обставин, що мають
значення для справи, оскільки у МПП
«Галпроект» відсутня ліцензія для
перевірки будівництва об'єктів
містобудування діючим ДБН, а такий
висновок може надати лише ліцензована
організація або судово-будівельна
експертиза. Також, зазначає, що СПД-ФОП
ОСОБА_2 є власником міні-ринку
«Володар», на якому розміщений
вказаний металевий кіоск, який як
торгове місце входить до складу ринку,
а тому суд не вправі був визнати за
позивачкою право власності на кіоск.
Такий не є об'єктом нерухомого майна,
тому що цей кіоск розміщений на
бетонній площадці, яку апелянт
облаштував для організації торгового
місця, а, крім цього, конструкція кіоску
збірно-розбірна та не прикріплена до
земельної ділянки. З технічного
паспорту на кіоск, також, вбачається що
цей кіоск складається з
сендвічпанелей.

В судове засідання особи, що беруть
участь у справі (їх представники) не
з'явилися, причин неявки не повідомили,
однак суд вважав за можливе проводити
розгляд справи у їх відсутності,
враховуючи, що такі належним чином
повідомлялись про час та місце
розгляду справи, клопотань про
відкладення розгляду справи до суду
від них не надійшло, доказів, що
свідчили б про поважність причин їх
неявки (неявки їх представників) суду
представлено не було та зважаючи на
вимоги ст. 305 ЦПК України.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть
участь у справі та вимоги ч.2 ст. 197 ЦПК
України, фіксування судового процесу
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід задовольнити з таких підстав.

Як вбачається із оскаржуваного рішення
суд першої інстанції задовольняючи
позов про визнання права власності на
самочинне будівництво, посилаючись на
ст.ст. 328, 376 ЦК України, виходив із того,
що самочинне будівництво нерухомого
майна здійснене позивачкою без
порушень будівельних норм та правил, є
таким, що не суперечить суспільним
інтересам, і не порушує прав інших осіб,
згідно висновку МПП «Галпроект» при
проведенні самочинного будівництва
позивачкою не було допущено порушень
будівельних норм і правил і не порушено
прав інших осіб.

Колегія суддів вважає такі висновки
суду першої інстанції безпідставними,
такими, що суперечать обставинам
справи та вимогам закону, а обставини,
які суд вважав встановленими - не
доведені.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього. Право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно. Якщо власник
(користувач) земельної ділянки
заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок. На
вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб. Особа, яка
здійснила самочинне будівництво, має
право на відшкодування витрат на
будівництво, якщо право власності на
нерухоме майно визнано за власником
(користувачем) земельної ділянки, на
якій воно розміщене. У разі істотного
відхилення від проекту, що суперечить
суспільним інтересам або порушує права
інших осіб, істотного порушення
будівельних норм і правил суд за
позовом відповідного органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову. Якщо
проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

Також, згідно п.7 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами статті 376 ЦК
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» не може бути
застосовано правила статті 376 ЦК при
вирішенні справ за позовами: - про
визнання права власності на самочинно
переобладнані квартири в
багатоквартирних будинках різних
житлових фондів, оскільки такі
правовідносини врегульовано іншими
нормами законодавства, зокрема статтею
383 ЦК та відповідними нормами Житлового
кодексу України щодо власників
квартир; - про визнання права власності
на самочинно збудовані тимчасові
споруди; - про визнання права власності
на самочинно збудовані приналежності
до основної речі (ганок, веранда,
мансарда тощо).

Крім цього, п. 9 згаданої Постанови
передбачає, що при розгляді справ
зазначеної категорії судам слід мати
на увазі, що відповідно до статті 26
Закону № 2780-XII спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями державного будівельного
архітектурного контролю у межах їх
повноважень, а також судом відповідно
до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті 15
ЦК, частина перша статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду
з позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право. Враховуючи
наведене, при вирішенні питання про
відкриття провадження у справі за
позовом про визнання права власності
на самочинно збудовані об'єкти суд має
звертати увагу чи зазначено у позовній
заяві відповідно до вимог статті 119 ЦПК
обставини щодо звернення позивача до
інспекції державного будівельного
архітектурного контролю про прийняття
об'єкта до експлуатації та посилання на
докази щодо зазначених обставин. У разі
відсутності посилання на такі
обставини або докази суд має
відповідно до вимог статті 121 ЦПК
залишити позовну заяву без руху та
надати строк для усунення недоліків із
наслідками, передбаченими частиною
другою статті 121 ЦПК. Якщо позивач не
звертався до компетентного державного
органу із заявою про прийняття об'єкта
до експлуатації, суд вирішує спір по
суті з урахуванням наведених обставин
та вимог закону.

Окрім наведеного п. 37 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» від 7.02.2014 року №5 з
урахуванням положень частини першої
статті 15 та статті 392 ЦК власник майна
має право пред'явити позов про визнання
його права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності. Виходячи зі змісту
наведених норм права, потреба в такому
способі захисту права власності
виникає тоді, коли наявність
суб'єктивного права власника не
підтверджена відповідними доказами,
підлягає сумніву, не визнається іншими
особами або ними оспорюється, а не в
тому разі, коли цими особами не
виконується відповідне рішення суду,
ухвалене раніше. Стаття 392 ЦК не регулює
правовідносин щодо самочинно
збудованого нерухомого майна. Оскільки
позови про визнання права власності, що
пред'явлені на підставі статті 392 ЦК,
пов'язані з невизначеністю відносин
права власності позивача щодо свого
майна, то на ці позови не поширюються
правила про позовну давність.

Зважаючи на вказані вимоги закону та їх
тлумачення у згаданих Постановах
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ суду першої
інстанції при розгляді даної справи
слід було б, зокрема, з'ясувати яким
чином порушує, не визнає чи оспорює та
які права, свободи чи інтереси позивача
вказаний ним відповідач; чи вирішував
позивач порушені ним питання у
адміністративному порядку; чи майно,
про визнання права власності на яке
позивач звернувся до суду є нерухомим;
чи не будуть порушені ухваленим
рішенням про задоволення позову права
інших осіб, зокрема, і що стосується
земельної ділянки на якій розташований
спірний об'єкт, тощо.

Однак суд першої інстанції вказаних
обставин належним чином не з'ясував.

Із матеріалів справи, зокрема із
технічного паспорту на спірний об'єкт
(а.с. 6-10, 46-51) висновку про відповідність
спірної самочинно побудованої
нежитлової будівлі
архітектурно-будівельним нормам (а.с.
11-12, 38-41), рішень Дрогобицької міської
ради про надання земельних ділянок в
оренду та продовження терміну дії
рішень міської ради (а.с. 20, 21, 27, 44),
договорів оренди торгового місця,
оренди землі та матеріалів на підставі
яких такі були укладені (а.с. 22-30, 45),
висновку інженера проектувальника ФОП
ОСОБА_4 №8 від 6.04.2014 року (а.с. 42-43),
технічної документації з землеустрою
щодо перенесення меж земельної ділянки
в натуру ФОП ОСОБА_2 (а.с. 52-69),
фотознімків спірного об'єкту (а.с. 70)
судом апеляційної інстанції було
встановлено таке.

Спірний об'єкт, про визнання права
власності на який просить позивач
(кіоск) не є нерухомим майном, а
тимчасовою спорудою, що складається із
сандвіч панелей та металевого даху.
Такий кіоск встановлений на частині
земельної ділянки, площею 1930 кв.м., що
передана в оренду ФОП ОСОБА_2 (особі, що
подала апеляційну скаргу) для
обслуговування території міні ринку
«Володар» та перебуває в його оренді з
1999 року по даний час. На території ринку
влаштована бетонна площадка для
організації торгових місць на якій і
розташований спірний об'єкт. Між ФОП
ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_3 був
укладений договір оренди торгового
місця на вказаному міні ринку, на площі
якого (торгового місця) і встановлено
спірний кіоск. Жодних даних про те, що
будь-яка особа, в тому числі і
відповідач, оспорює, не визнає або
порушує права позивача, що стосується
спірної тимчасової споруди, що є
рухомим майном та як саме суду
представлено не було. Як не було
представлено даних і про те, що позивач
намагалась вирішити питання, що
стосується спірного об'єкту в
позасудовому, зокрема, і
адміністративному порядку.

Зважаючи на вказане підстав для
визнання за позивачем права власності
на спірний об'єкт у суду першої
інстанції не було та таке рішення не
ґрунтується на вимогах закону та
порушує права, зокрема, і особи, що
подала апеляційну скаргу, як
користувача земельної ділянки за
адресою АДРЕСА_1.

Тому рішення суду першої інстанції
слід скасувати з ухваленням нового про
відмову у задоволенні позову. Вказаним
слід задовольнити апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 2-4,
313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 27 травня 2013
року - скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 до Дрогобицької міської ради
про визначення права власності на
самочинне будівництво - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 121,8
грн. сплаченого ним судового збору за
подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
шляхом подання касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді:
В.Я.
Бакус

Т.А.
Гірник