Справа № 489/7404/14-ц
Номер провадження 2/489/2942/14
Ухвала

Іменем України

25 листопада 2014 року
місто Миколаїв

Суддя Ленінського районного суду м.
Миколаєва Кокорєв В. В., розглянувши
заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 в якому просив стягнути на його
користь кошти, передані відповідачу в
якості авансу в розмірі 2 000,00 грн., свої
вимоги мотивував тим, що 10.10.2014 він та
відповідач за участю представника
Товарної біржі "Нерухомість-Миколаїв"
домовились про покупку квартири
АДРЕСА_1, при цьому вони підписали
угоду, згідно з умовами якої він
передав відповідачу 2 000,00 грн. в рахунок
платежів по договору купівлі-продажу,
який вони повинні були укласти до
28.10.2014. З вини відповідача договір
купівлі-прожажу не було укладено.

В п. 1 своєї позовної заяви позивач
просить суд накласти арешт на квартиру
АДРЕСА_1.

Дослідивши матеріали справи суд
приходить до висновку про те, що в
задоволенні заяви слід відмовити
виходячи з такого.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у
п. п. 4, 6 Постанови Пленуму Верховного
Суду України “Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення
позову” № 9 від 22.12.2006, розглядаючи
заяву про забезпечення позову, суд
(суддя) має з урахуванням доказів,
наданих позивачем на підтвердження
своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в
тому, що між сторонами дійсно виник
спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову, з'ясувати обсяг позовних вимог,
дані про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам. Особам, які беруть
участь у справі, має бути гарантована
реальна можливість захистити свої
права при вирішенні заяви про
забезпечення позову, оскільки існує
ризик спричинення їм збитків у разі,
якщо сам позов або пов'язані
матеріально-правовими обмеженнями
заходи з його забезпечення виявляться
необґрунтованими.

Одним із видів забезпечення позову
відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України є
накладення арешту на майно або грошові
кошти, що належать відповідачеві і
знаходяться у нього або в інших осіб.

Позивач просив накласти арешт квартиру
АДРЕСА_1.

Разом з тим, згідно ч.3 ст. 152 ЦПК України
види забезпечення позову мають бути
співмірними із заявленими позивачем
вимогами.

Як вбачається з позовної заяви та
доданих до неї матеріалів 10.10.2014 між
позивачем та відповідачем було
укладено угоду про передачу завдатку,
за умовами якої позивач передав
відповідачу завдаток в сумі 2 000,00 грн. в
якості забезпечення договору
відчуження квартири АДРЕСА_1. Додаткову
суму в розмірі 114 000,00 грн. позивач
зобов'язався передати відповідачу в
якості повного розрахунку до 28.10.2014.
Договір купівлі-продажу квартири
укладено не було. Повний розрахунок
здійснено не було.

Вирішуючи питання про забезпечення
позову, суд має брати до уваги інтереси
не тільки позивача, а й інших осіб,
права яких можуть бути порушені у
зв'язку із застосуванням відповідних
заходів.

Враховуючи, що сума авансу в розмірі 2
000,00 грн. та вартість квартири, не є
співмірними, суд вважає, що
застосування такого виду забезпечення
позову як арешт квартири, є
недопустимим.

Керуючись ст.ст. 151, 152, 153 ЦПК України,
суд –

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про
забезпечення позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області шляхом подання апеляційної
скарги через Ленінський районний суд м.
Миколаєва протягом 5 днів з дня її
проголошення.

Суддя
В. В. Кокорєв