У х в а л а

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Кузнєцова В.О.,
Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - служба у справах
дітей Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації, про надання
дозволу на тимчасове вивезення за межі
України неповнолітніх дітей без згоди
та супроводу батька, надання дозволу на
оформлення проїзних документів на
дітей, зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа - служба у справах
дітей Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації, про надання
дозволу на тимчасовий виїзд за кордон
неповнолітніх дітей без згоди та
супроводу матері, за касаційною
скаргою ОСОБА_3, яка діє від імені
ОСОБА_1, на рішення апеляційного суду м.
Києва від 22 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з указаним позовом. Зазначала, що з
15 липня 2004 року по 25 березня 2013 року
перебувала з відповідачем у шлюбі, від
якого мають дочок: ОСОБА_4 та ОСОБА_5.
Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2
малолітні діти залишились проживати з
нею і фактично знаходяться на її
утриманні, вона самостійно їх виховує.
ОСОБА_2 самоусунувся від виконання
своїх батьківських обов'язків по
відношенню до дітей. Діти в червні 2014
року братимуть участь у міжнародному
конкурсі-фестивалі дитячої творчості
«Радост на береге» в м. Несебр
Республіки Болгарії. За умовами
конкурсу-фестивалю переможці матимуть
змогу поїхати в липні 2014 року до Греції
для участі в подібному фестивалі.
Позивач зазначає, що неодноразово
зверталась до відповідача з проханням
надати нотаріально посвідчену згоду на
виїзд дітей у Республіку Болгарію, але
такої згоди останнім не надано. Крім
того, в інтересах дітей позивачем 3
березня 2014 року укладено договір з ТОВ
«5океанів» про намір протягом року
користуватися туристичними послугами
для здійснення поїздок з дітьми.
Отримання згоди батька, з урахуванням
небажання останнього надавати таку
добровільно, може бути ускладненим,
тому, посилаючись на наведене, просила
задовольнити позов.

У травні 2014 року відповідачем подано до
суду зустрічний позов, який прийнято
до розгляду в одному провадженні з
первісним. ОСОБА_2 зазначає, що сімейні
стосунки з ОСОБА_1 не склалися. Мати
дітей через своє упереджене ставлення
до нього не завжди належним чином дає
можливість спілкуватись з дітьми, не
надає дозволу на виїзд з ним дітей за
кордон з метою відпочинку та
оздоровлення. На підставі норм чинного
законодавства, враховуючи, що він як
батько, хоче вивезти дочок на
оздоровлення та відпочинок до
Туреччини, просив суд задовольнити
зустрічний позов.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 20 травня 2014 року первісний
позов задоволено частково. Надано
дозвіл неповнолітнім ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 на багаторазові тимчасові
виїзди за межі України до Республіки
Болгарія, Польщі, Угорщини, Франції,
Німеччини, Іспанії, Італії, Австрії,
Латвії, Естонії, Литви, Королівства
Нідерландів, Швеції, Швейцарії, Чехії,
Словаччини, Словенії, Сербії, Хорватії,
Чорногорії, Македонії, Греції, Кіпру,
Турецької Республіки, Грузії,
Російської Федерації, Молдови, Румунії,
Тунісу, Об'єднаних Арабських Еміратів,
Єгипту, Ізраїлю, Королівства Таїланд,
Куби, Сполученого Королівства Великої
Британії та Північної Ірландії до
досягнення кожним з дітей 16-річного
віку у супроводі матері ОСОБА_1 без
згоди та супроводу батька ОСОБА_2, а
також у супроводі інших осіб,
уповноважених матір'ю дітей ОСОБА_1 без
згоди та супроводу батька ОСОБА_2
Надано дозвіл ОСОБА_1 на оформлення та
виготовлення проїзних документів,
необхідних для тимчасових
багаторазових виїздів за межі
території України її неповнолітніх
дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, до досягнення
ними 16-річного віку, без згоди батька.
Зустрічний позов задоволено. Надано
дозвіл ОСОБА_2, без згоди матері,
тимчасового виїзду неповнолітніх
дітей за межі України до Республіки
Туреччина з 4 червня 2014 року по 11 червня
2014 року. Вирішено питання про стягнення
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
22 липня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано, ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_1

У касаційній скарзі ОСОБА_3, яка діє від
імені ОСОБА_1, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду апеляційної інстанції скасувати,
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до Закону України від 21
січня 1994 року № 3857-XІІ «Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України», постанови Кабінету
Міністрів України від 27 січня 1995 року №
57 «Про затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України», виїзд за межі України
громадянина, який не досяг 16-річного
віку, без згоди та супроводу другого з
батьків може бути дозволено на
підставі рішення суду.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову
ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за
межі України неповнолітніх дітей
сторін, суд апеляційної інстанції
правильно виходив з того, що при
наданні такого дозволу в рішенні суду
має бути зазначена держава прямування
та відповідний часовий проміжок
перебування у цій державі, а отже
вказані обставини є предметом
доведення у справі.

Даючи дозвіл на багаторазові тимчасові
виїзди за межі України неповнолітнім
дітям до інших держав без згоди ОСОБА_2,
суд першої інстанції не з'ясував, які
конкретно часові проміжки мають
складати періоди перебування дітей у
цих державах.

При вирішенні спору позивач на такі
обставини не посилалась і доказів у їх
підтвердження, а, відповідно, і на
підтвердження того, що відповідач
заперечує проти цього, не надавала.

Тому суд апеляційної інстанції
обгрунтовано відмовив у задоволенні
вимог у цій частині.

Що ж стосується надання дозволу на
підставі рішення суду на виїзд
неповнолітніх дітей сторін до
Республіки Болгарії на період з 14
червня 2014 року по 30 червня 2014
року, то, як правильно вказано в рішенні
апеляційного суду, позов у цій частині
не підлягав задоволенню з огляду на
надання ОСОБА_2 12 червня 2014 року
нотаріально посвідченої згоди на їх
виїзд до цієї держави у вказаний
період.

Враховуючи наведене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відхилення касаційної скарги і
залишення судового рішення без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє від
імені ОСОБА_1, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
22 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Наумчук Судді:В.О.
Кузнєцов Г.І. Мостова