Справа № 466/1098/14
Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/783/3917/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді: Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 15 квітня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання права на майно, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_2
звернулась в суд з позовом та з
врахуванням заяв про уточнення
позовних вимог просила визнати за нею
право власності на половину
арештованого майна в 1/3 частці квартири
АДРЕСА_1 та зняти арешт з цієї частки.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Львова від 14 квітня
2014 року в якому ухвалою суду від 24
квітня 2014 року виправлено описку щодо
зазначення у такому дати його
проголошення з « 14 квітня» на « 15
квітня « - в задоволені позову
відмовлено.

Рішення оскаржила позивач. Вважає
його незаконним та необґрунтованим,
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з неповним з'ясуванням обставин, що
мають значення для справи, висновки
суду не відповідають матеріалам
справи.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким позов задовольнити
повністю. Обґрунтовує тим, що у 1996 року
за особисті дошлюбні кошти разом з
чоловіком придбали квартиру. Рішенням
1998 року їй виділено 2/3 частини у цій
квартирі , як у спільному майні
подружжя. Таким чином 1/3 її частина
залишилась у спільній власності
подружжя, як набута за подружні кошти.
У 2001 році сім»я розпалась, майно не
ділили . 04.02.2006 року колишній чоловік
подарував 1/3 частку вказаної квартири
своєму сину ОСОБА_4, відповідачу по
справі. Вважає, що даний договір є
незаконним та недійсним, а тому вважає,
що є підстави для визнання за нею права
власності на половину майна в 1/3 частці
квартири АДРЕСА_1, про що просить
ухвалити рішення , задовольнивши
апеляційну скаргу.

При розгляді справи в
апеляційній інстанції апелянт доводи
такої підтримала.

Інші учасники в судове засідання не
з»явились, належно повідомлені про
розгляд справи, про що до справи
долучені відповідні розписки, причини
своєї неявки суду не повідомили, а тому
з врахуванням вимог ч.2 ст. 305 ЦПК
України колегія суддів вважає
продовжувати розгляд справи у
відсутності учасників, які не
з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга до задоволення не підлягає,
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов"язана довести ті обставини на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, а обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи встановлено,
що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у
зареєстрованому шлюбі, який 18 січня 2001
року розірваний.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Львова від 1998 року
визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3
частки у квартирі АДРЕСА_1. Із
мотивувальної частини даного рішення
вбачається, що перебуваючи у шлюбі,
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбали кооперативну
квартиру, яка складається з 3-ох кімнат.
Встановивши, що більшу частину коштів
за квартиру сплатила ОСОБА_2, проти чого
не заперечив ОСОБА_4- суд вважав за
можливе визнати за сторонами право
власності на відповідні частки з
врахуванням сплачених коштів та
зобов'язав БТІ внести відповідні зміни
у технічну документацію на АДРЕСА_1.

Згідно реєстраційного
посвідчення, виданого управлінням
житлово-комунального господарства
13.11.1998 року ОСОБА_2 зареєструвала за
собою право особистої приватної
власності на 2/3 частин квартири АДРЕСА_1
на підставі вказаного судового
рішення.

04.02.2006 року ОСОБА_4, уклавши
договір дарування частки кватири
подарував ОСОБА_3, як належну йому
особисто 1/3 частку квартири АДРЕСА_1.

Даних про визнання договору
дарування недійсним немає і про це не
зазначає позивач.

Згідно витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно, 2/3 частки
належить ОСОБА_2, згідно рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 06.10.1998 року, 1/3 частка
належить ОСОБА_3, згідно договору
дарування №241 від 04.02.2006 року.

Звертаючись до суду із
відповідним позовом ОСОБА_2, вважала, що
1/3 частка квартири АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю колишнього
подружжя, а тому вважала, що має право
на половину цієї частки.

Однак колегія суддів вважає, що
заявлені вимоги є безпідставними з
огляду на наступне.

Ч.ч. 1, 2, 3 ст. 355 ЦК України передбачено,
що майно, що є у власності двох або
більше осіб (співвласників), належить
їм на праві спільної власності. Майно
може належати особам на праві спільної
часткової або на праві спільної
сумісної власності. Право спільної
власності виникає з підстав, не
заборонених законом.

Аналіз зазначеної статті свідчить про
те, що майно може належати особам лише
на праві спільної часткової або на
праві спільної сумісної власності.

Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Враховуючи ту обставину, що за колишнім
із подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 судовим
рішення від 06.10.1998 року визначено
частки у спільному майні, а тому
квартира в цілому належала останнім на
праві спільної часткової власності .

Позиція позивачки про наявність у неї
права на половину з 1/3 частини квартири,
як частку у спільному майні подружжя з
мотивів визнання за нею права
власності на 2/3 частини квартири
рішенням суду 6 жовтня 1998 року, а
розірвання шлюбу 18.01.2001 року є хибною.
Законом не заборонено вирішення
питання виділення часток у спільному
майні подружжя в як в період шлюбу так
і після його розірвання. Інших доводів,
за яких могла збільшитись частка
позивача у квартирі, остання суду не
надала.

Що стосується вимоги про зняття арешту
з 1/3 частини квартири, то в цій частині
суд також обгрунтовано відмовив у
позові. Як пояснила позивач в судовому
засідання при розгляді справи в суді
апеляційної інстанції, такий арешт
накладено постановою Шевченківського
ВДВС від 17.06.2008 року, про що є також
відмітка у витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно - на
підставі відповідної ухвали суду про
забезпечення позову. Пояснила, що в цей
період зверталась з позовом про
визнання недійсним договору дарування
1/3 частини квартири і у забезпечення
цього позову накладено арешт.
Враховуючи можливість вирішення
питання про скасування заходів
забезпечення позову у порядку
встановленому ст. 154 ЦПК України та
відсутність доказів порушення прав
позивача, як власника 2/3 частин
квартири - вказана вимога заявлена
безпідставно.

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, не можуть бути взяті до уваги
колегією суддів, оскільки вони
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгодою з висновками суду
по їх оцінці. Судом першої інстанції
повно та всебічно досліджені обставини
справи, перевірені письмові докази та
надано їм належну оцінку.

Таким чином, розглядаючи позовні
вимоги ОСОБА_2, встановивши дійсні
обставини справи, суд першої інстанції
дав належну оцінку зібраним доказам,
правильно застосував норми
матеріального права, не допустив
порушень норм процесуального права,
які призвели б до неправильного
вирішення спору, а тому рішення суду
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга відхиленню.

Керуючись ст. 303,304, ст. 307 ч.1 п.1, ст. 314 ч.1
п.1, ст. 315, ст. 317, ст. 319 ЦПК України
колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 15 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена у касаційному порядку
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді