Провадження №2/592/179/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

29 серпня 2014 року
м.Суми

Ковпаківський районний суд м.Суми
у складі: головуючого - судді Котенко
О.А., при секретарі - Чайка Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Суми цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Сумської міської ради, треті особи -
Третя Сумська державна нотаріальна
контора, ОСОБА_4 про зобов'язання знести
самочинно збудовані будівлі,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
вказаним позовом (а.с.170-174), який
обґрунтовує тим, що спірне майно -
самочинні будівлі - вбиральня «Д»,
гараж «Ж» та прибудовані до них
господарські споруди, розташовані у
дворі будинку АДРЕСА_1 порушують її
права та охоронювані законом інтереси,
як власника домоволодіння
розташованого за адресою: АДРЕСА_2 з
підстав невідповідності вимогам ДБН
360-92** , а саме: 3.25* Протипожежні розриви
між будинками або окремо розташованими
господарськими будівлями відповідно
до ступеня їх вогнестійкості, а також
віддаленість ємкостей горючої рідини
на присадибній ділянці (при опаленні
будинків рідким паливом) слід приймати
відповідно до протипожежних вимог -
відстань між житловими будинками
повинна бути не менше 8 метрів.
Убиральня літ. «Д» і гараж літ. «Ж»
знаходяться на межі фактично на
належній їй земельній ділянці, що
змусило її вставити паркан відступивши
від межі її земельної ділянки
втративши 0,3 метра площі, що порушує її
права як власника земельної ділянки та
унеможливлює обслуговування будівель.
Відстань від господарських будівель до
граничної межи її ділянки повинна бути
не менше 1,0 метра. Гараж літ. «Ж»
знаходиться на межі її земельної
ділянки, де не витримані 10 метрів до
належного їй житлового будинку. Гараж
знаходиться на відстані 4,3 метри до
належного їй житлового будинку. Всі
вищенаведені порушення
підтверджуються висновком № 12/14
експортного будівельно-технічного
дослідження. Зазначає, що у висновку
зазначено відстань від гаражу до
належної їй земельної ділянки 0,6 метра,
в той час як це відстань не до її
земельної ділянки, а до її паркану, який
знаходиться на відстані 0,2 - 0,3 метри до
межі її земельної ділянки. В контексті
ст.376 ЦК України визначено, що житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього. Посилання ОСОБА_2 на
те, що не він, ні ОСОБА_3 не є власниками
нерухомого майна, і вони не можуть бути
відповідачами, є нікчемним, бо
нерухомого майна юридично не існує,
воно не прийнято в експлуатацію, на
нього відсутні правовстановлюючі
документи. Спадкоємці ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є
власниками будівельних матеріалів, з
яких збудовано об'єкти самочинного
будівництва. Спірні будівлі мають
істотні порушення будівельних норм і
правил, що підтверджено експертизою.
Просить суд ухвалити рішення, яким
зобов'язати відповідачів за їх рахунок
знести самочинно побудований гараж під
літерою «Ж», убиральню під літерою «Д»
та прибудовані до них господарські
споруди у дворі будинку АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 - третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмета спору, позовні вимоги
підтримав в повному обсязі.

В судовому засіданні представник
Сумської міської ради позовні вимоги
не визнав, пояснивши, що Сумська міська
рада є неналежним відповідачем за
даним позовом. Із матеріалів справи не
вбачається, яким чином Сумська міська
рада порушила права та охоронювані
законом інтереси ОСОБА_1, адже споруди,
про знесення яких заявляє вимогу третя
особа, не перебувають в комунальній
власності, Сумська міська рада не має
до них жодного відношення. Доводи,
викладені в позові, стосуються лише
спірного майна, спадкоємцем якого є
ОСОБА_2, ОСОБА_3 Просили суд відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_1 до Сумської
міської ради в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не
визнав, зазначивши, що він не є
власником будинку з господарськими
будівлями по АДРЕСА_1, тому позов
пред'явлений до нього як до неналежного
відповідача. Господарські будівлі, як
житловий будинок, були збудовані його
батьком в 70-х роках, і не є об'єктами
самочинного будівництва.

Відповідач ОСОБА_3 в судове
засідання не з'явилася, про час і місце
судового розгляду справи повідомлена
належним чином.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому
засіданні підтримала позовні вимоги
ОСОБА_1

Суд, заслухавши пояснення
представника позивача, відповідача
ОСОБА_2, представника Сумської міської
ради, третьої особи - ОСОБА_4,
перевіривши матеріали справи, вважає
позов таким, що задоволенню не
підлягає, виходячи з наступних підстав:

Судом встановлено, що позивач
ОСОБА_1 є співвласником будинку з
господарськими будівлями за адресою
АДРЕСА_2 і співвласником земельної
ділянки, площею 0,0624 га за вказаною
адресою.

Викладені обставини підтверджуються
договором міни, державними актами на
право власності на землю (а.с. 146,147,202,203 ).

У 1964 році ОСОБА_6 була виділена
земельна ділянка, загальною площею 600
кв.м для будівництва житлового будинку
за адресою АДРЕСА_1, в подальшому
змінена нумерація на «АДРЕСА_1»
(а.с.22-23). З інвентаризаційної справи
вбачається, що в 1974 році ОСОБА_6
збудував житловий будинок, сарай
(кухню) «Б», прибудову «б», сарай «В»,
сарай «Г», вбиральню «Д». В технічному
описі будівель, розташованих по
АДРЕСА_1 (а.с.11 інвентаризаційної
справи) зазначено, що гараж «Ж»
збудований в 1989 році. З технічного
паспорту на домоволодіння по АДРЕСА_1
вбачається, що станом на 1975 рік
вбиральня «Д» була розташована на
відстані від межі з ділянкою по
АДРЕСА_2. При проведенні поточної
інвентаризації в 1992 році в технічному
паспорті на домоволодіння по АДРЕСА_1
було зафіксовано розташування на
вказаній земельній ділянці житлового
будинку А-І, вбиральні «Д», погрібу
«п/г», прибудови «З», гаражу «Ж», сараю
«К», сараю «Г». Після 1992 року до 2013 року
технічна інвентаризація домоволодіння
по АДРЕСА_1 не проводилася.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про смерть.
Після смерті ОСОБА_6 спадкоємці першої
черги - син ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3
звернулися до нотаріальної контори з
заявами про прийняття спадкового
майна, яке складається з житлового
будинку та господарських споруд за
адресою АДРЕСА_1. Нотаріус не видав
спадкоємцям свідоцтво про право на
спадщину, оскільки за життя ОСОБА_6 не
отримав правовстановлюючий документ
на вказане нерухоме майно, що
вбачається з роз'яснень нотаріуса
Третьої Сумської державної
нотаріальної контори (а.с.90).

Викладені обставини
підтверджуються копією спадкової
справи (а.с.78-90).

Відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України
відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину. Згідно з ст.1268 ЦК України
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

Отже, ОСОБА_1 мала право пред'явити
вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як до
спадкоємців після смерті ОСОБА_6

Норми ЦК України, який набрав
чинності з 01 січня 2004 року,
застосовується до правовідносин, що
виникли після набрання ним чинності.
Житловий будинок по АДРЕСА_1, як і
господарські будівлі, були збудовані
ОСОБА_6 в період дії норм ЦК УРСР . Отже,
позивач безпідставно застосовує норми
щодо правового регулювання об'єктів
самочинного будівництва відповідно до
норм ЦК України.

Відповідно до п.3.1 Порядку прийняття
в експлуатацію індивідуальних
(садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, громадських будинків
та будівель і споруд
сільськогосподарського призначення І
та ІІ категорії складності, які
збудовані без дозволу на виконання
будівельних робіт, і проведення
технічного обстеження їх будівельних
конструкцій та інженерних мереж,
затвердженого наказом Міністерства
регіонального розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України 19.03.2013 року №95, прийняття в
експлуатацію об'єктів, зазначених в п.1.1
розділу І цього Порядку (зокрема
індивідуальних житлових будинків,
садових, дачних будинків,
господарських споруд, збудованих у
період з 05 серпня 1992 року до 12 березня
2011 року) здійснюється безоплатно
територіальними органами
Держархбудінспекції України за
результатами технічного обстеження
цих об'єктів шляхом реєстрації
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації. Отже, будинки та
господарські споруди, закінчені
будівництвом до 05 серпня 1992 року, не
підлягають прийняттю в експлуатацію.
Згідно з п.3.1 цього Порядку документом,
який засвідчує відповідність
закінчених будівництвом до 05 серпня 1992
року індивідуальних житлових будинків,
садових будинків, господарських
будівель і споруд, прибудов до них, які
не підлягають прийняттю в
експлуатацію, вимогам законодавства,
будівельних норм, державних стандартів
і правил, зокрема для потреб державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, є технічний паспорт, складений
за результатами технічної
інвентаризації.

Згідно з розділом 3.2 Інструкції про
порядок проведення технічної
інвентаризації об'єктів нерухомого
майна не належать до самочинного
будівництва індивідуальні (садибні)
житлові будинки, садові, дачні будинки,
господарські будівлі та споруди,
прибудови до них, побудовані до 05
серпня 1992 року.

Отже, будівлі - гараж «Ж» та
вбиральня «Д» в домоволодінні по
АДРЕСА_1 не належать до об'єктів
самочинного будівництва.

Згідно з ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ст.152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю.

Позивач свої вимоги про знесення
будівель - гаражу «Ж» та вбиральні «Д»
обґрунтовує висновком експертного
будівельно-технічного дослідження
(а.с.102-120), при проведенні якого
визначалася відповідність вимогам
державних будівельних норм та правил
збудованих будівель і споруд в
домоволодінні по АДРЕСА_1 за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту
належності нерухомого майна та
визнання права власності в порядку
спадкування.

Згідно з висновком експертного
будівельно-технічного дослідження
(а.с.102-120) розташування убиральні «Д» і
гаражу «Ж» в домоволодінні по АДРЕСА_1
порушує норми, передбачені у ДБН 360-92**
«Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень», а саме
п.3.25* для догляду за будовами і
здійснення їх поточного ремонту
відстань до сусідньої межі ділянки від
найбільш виступаючої конструкції
стіни слід приймати не менше 1,0м; п.3.24
розміщення гаражів слід передбачати
переважно вбудованими або
прибудованими до житлових будинків по
лінії забудови або в глибині ділянки;
п.7.50 відстані від гаражів до житлових і
громадських будівель має бути не менше
10 м.

Відповідно до висновку експертного
дослідження вбиральня «Д» розташована
з боку ділянки АДРЕСА_2 - безпосередньо
на межі; гараж «Ж» розташований з боку
ділянки АДРЕСА_2 - на відстані 0,60м, до
житлового будинку АДРЕСА_2 - 4,3 м.

В позові позивач ОСОБА_1 зазначає, що
вбиральня «Д» і гараж «Ж» знаходяться
фактично на належній їй земельній
ділянці, що порушує її права як
власника земельної ділянки та
унеможливлює обслуговування будівель.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач ОСОБА_1 не надала доказів
порушення її прав як власника
земельної ділянки по АДРЕСА_2, та
доказів неможливості належним чином
обслуговувати будівлі, які розташовані
на її земельній ділянці у зв'язку з
розміщенням вбиральні «Д» та гаражу
«Ж» на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 не надала доказів, що
нею був встановлений паркан не на межі
між земельними ділянками, а на своїй
земельній ділянці, і що вона
користується своєю земельною ділянкою
в менших розмірах, ніж передбачено
державним актом на право власності на
землю, у зв'язку з розміщенням
вбиральні «Д» та гаражу «Ж».

Сторони не надали доказів фактичних
меж земельних ділянок, якими вони
користуються, та чи відповідають
фактичні межі земельної ділянки, якою
володіє та користується на праві
власності ОСОБА_1, межам, визначеним у
державному акті на право власності на
землю. Ці питання не були предметом
експертного дослідження.

ОСОБА_1 зазначає, що до гаражу «Ж» та
вбиральні «Д» прибудовані
господарські споруди.

В технічному паспорті на
домоволодіння по АДРЕСА_1 ці
господарські споруди не вказані. Також
ці споруди не були предметом
дослідження в висновку спеціаліста.
Позивач ОСОБА_1 не надала доказів щодо
розміщення цих господарських споруд
відносно меж її земельної ділянки.

Позивач ОСОБА_1 не надала доказів
порушення її прав та інтересів
Сумською міською радою, яку також
зазначила відповідачем.

З врахуванням викладеного, в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, Сумської міської ради про
зобов'язання знести самочинно
збудовані будівлі - гараж «Ж»,
вбиральню «Д» та прибудовані до них
господарські споруди необхідно
відмовити за необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст.16, 376, 386, 391, 1268 ЦК
України, ст.152 ЗК України, Законом
України «Про регулювання
містобудівної діяльності», ст.ст.10, 11,
57-60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Сумської
міської ради, треті особи - Третя
Сумська державна нотаріальна контора,
ОСОБА_4 про зобов'язання знести
самочинно збудовані будівлі, за
необґрунтованістю.

На рішення суду протягом десяти
днів з дня його проголошення може бути
подана апеляційна скарга до
апеляційного суду Сумської області
через Ковпаківський районний суд
м.Суми. Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано.

Суддя
О.А. Котенко