Справа №: 343/882/14-ц
Провадження №: 2/0343/455/14
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2014 року м.Долина

Долинський районний суд
Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді -
Лицура І. М.,

секретаря -
Бойків В. П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в місті
Долина справу за позовом ОСОБА_1 до
державного підприємства
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» Міністерства оборони
України в особі Сколівського
військового лісгоспу про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні з роботи та
вихідної допомоги,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом
до ДП «Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» Міністерства оборони
України в особі Сколівського
військового лісгоспу, в якому просила
стягнути з відповідача невиплачену їй
середньомісячну заробітну плату за
весь період затримки розрахунку при
звільненні в сумі 3615,80 грн. та 6411,60 грн.
вихідної допомоги. Свої вимоги
мотивувала тим, що вона працювала на
посаді бухгалтера та головного
бухгалтера Сколівського військового
лісгоспу ДП «Івано-Франківський
військовий ліспромкомбінат» МО
України в період з 03.05.2012 року по 16.05.2013
року. Однак, відповідач нерегулярно
виплачував заробітну плату, а
починаючи з січня 2013 року, взагалі
перестав її виплачувати, чим допусти
грубе порушення законодавства про
працю, що змусило її 10.05.2013 року
звернутися з письмовою заявою про
звільнення з роботи внаслідок грубого
порушення трудового законодавства.
Одночасно просила провести з нею
повний розрахунок. Однак, відповідач
самовільно змінив підставу звільнення
і наказом від 16.05.2013 року звільнив її з
роботи за власним бажанням. Також при
звільненні відповідач не провів з нею
повного розрахунку, а нараховану до
виплати заробітну плату в сумі 2635,98 грн.
виплатив тільки в червні місяці 2013
року. Вважає, що відповідач повинен
виплатити їй середній заробіток за
весь час затримки розрахунку при
звільненні в сумі 3616,80 грн., а також у
відповідності до вимог ст. 44 КЗпП
України повинен виплатити вихідну
допомогу з розрахунку середнього
заробітку за 3 місяці, сума якої
становить 6411,60 грн.

В судовому засіданні позивачка та її
представник за довіреністю від 17.04.2014
року адвокат ОСОБА_2 повністю
підтримали заявлені позовні вимоги,
зіславшись на вищевикладені обставини.
При цьому просили стягнути з ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» МО України середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 3615,80
грн. та 6411,60 грн. вихідної допомоги,
поновивши строк на звернення в суд з
даним позовом як пропущений з поважних
причин, оскільки перед звернення до
суду позивачка неодноразово
зверталася зі скаргами в прокуратуру
та державну інспекцію з питань праці у
Львівській області, звідки із
запізненням отримала відповіді, а
також відповідач направляв їй листи
про те, що розрахунок проведено
повністю, в зв»язку з чим вона
пропустила строк на звернення до суду з
даним позовом.

Представник відповідача за
довіреністю № 1350 від 23.12.2013 року
Чебачова Ю.О. позов не визнала та
пояснила, що позивачка працювала
бухгалтером з 05.05.2012 року по 12.08.2012 року
та головним бухгалтером з 13.08.2012 року по
16.05.2013 року у Сколівському військовому
лісгоспі, який є відокремленим
підрозділом ДП «Івано-Франківський
військовий ліспромкомбінат» МО
України. 16.04.2013 року на адресу
підприємства надійшла заява ОСОБА_1 про
звільнення її з роботи за власним
бажанням з 12.04.2013 року у зв'язку з
переїздом на нове місце проживання.
Проте, вказану заяву задоволено не
було, так як в заяві зазначена дата
звільнення 12.04.2013 року, а відповідно до
чинного законодавства звільнення
працівника заднім числом не
допускається, про що їй було
повідомлено листом від 23.04.2013 року.
30.04.2013 року та 15.05.2013 року на адресу
підприємства надійшли повторні заяви
позивачки про звільнення її з роботи за
раніше поданою заявою, що підтвердили
її бажання звільнитися з роботи за
власним бажанням. Тому наказом № 63-к
від 16.05.2013 року ОСОБА_1 звільнено з
роботи за власним бажанням на підставі
ч.1 ст. 38 КЗпП України відповідно до її
заяв від 12.04.2013 року, 26.04.2013 року та 11.05.2013
року. Оскільки у заяві про звільнення з
роботи позивачка не вказала підстави
для звільнення, передбачені ч.3 ст. 38
КЗпП України, то відповідно з цих
підстав вона й не звільнялася, а отже
відсутні підстави для виплати їй
вихідної допомоги. Крім того, з
позивачкою проведено повний
розрахунок та виплачено всі належні
від підприємства при звільненні кошти
в строки, встановлені трудовим
законодавством. Так, в період з 12.04.2013
року по 16.05.2013 року позивачка була без
поважних причин відсутня на роботі, що
підтверджується відповідними актами.
Листом № 515 від 16.05.2013 року ОСОБА_1 було
повідомлено про необхідність прибути
за трудовою книжкою і про те, що для
отримання повного розрахунку їй
необхідно з»явитися в касу
Сколівського військового лісгоспу,
попередивши напередодні про свій
приїзд. Відповідно до довідки про
нараховану, утриману та виплачену
заробітну плату за 2013 рік, розмір
коштів, що належали позивачці від
підприємства, становив 10686,89, з них 150,00
грн. виплачено їй у березні 2013 року, 3883,65
грн. за рахунок Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності - у травні 2013 року, а
решту коштів, за згодою позивачки, -
14.06.2013 року відправлено їй поштовим
переказом. Таким чином при звільненні
ОСОБА_1 з роботи не було допущено жодних
порушень законодавства, а тому її позов
є безпідставним і в його задоволенні
слід відмовити. Крім того, позивачкою
без поважних причин пропущено
трьохмісячний строк на звернення до
суду із заявою про вирішення трудового
спору, що теж є підставою для відмови в
позові.

Дослідивши та оцінивши здобуті й
перевірені в судовому засіданні докази
в їх сукупності, суд приходить до
висновку, що заявлений позов до
задоволення не підлягає, виходячи з
наступного.

За змістом ч. 3 ст. 38 КЗпП України,
працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Статтею 44 даного кодексу передбачено,
що при припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39)
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі, передбаченому
колективним договором, але не менше
тримісячного середнього заробітку.

Згідно з ч.1 ст. 116 цього кодексу, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала
бухгалтером з 05.05.2012 року по 12.08.2012 року
та головним бухгалтером з 13.08.2012 року по
16.05.2013 року у Сколівському військовому
лісгоспі ДП «Івано-Франківський
військовий ліспромкомбінат» МО
України, що підтверджується записами в
її трудовій книжці НОМЕР_1 та копіями
відповідних наказів (а.с. 5,39).

Згідно з наказом № 63-к від 16.05.2013 року ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» МО України (а.с. 39),
ОСОБА_1 звільнено з роботи з 16.05.2013 року
за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП
України. Підстава: заява ОСОБА_1

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 від 12.04.2013
року (а.с. 40), остання просила звільнити
її з роботи з 12.04.2013 року у зв'язку з
переїздом на нове місце проживання. При
цьому в заяві не зазначено підстави для
звільнення, передбачені ч.3 ст. 38 КЗпП
України.

Відсутні посилання на ці підстави і в
наступних заявах позивачки: від 26.04.2013
року, де вона просить врахувати її
заяву від 12.04.2013 року та мотивує
необхідність змінити місце проживання
заборгованістю з виплати їй заробітної
плати та від 11.05.2013 року, де вона просить
звільнити її з роботи згідно раніше
поданої заяви (а.с. 41,42).

Таким чином в судовому засіданні
достовірно встановлено, що позивачкою
було подано заяву про звільнення її з
роботи за власним бажанням у зв'язку з
переїздом на нове місце проживання,
тобто на підставі ч.1 ст. 38 КЗпПУ, дану
заяву вона не відкликала, заяв про
звільнення її з роботи з інших підстав
відповідачу не направляла.

При таких обставинах суд вважає, що
відповідачем в наказі про звільнення з
роботи ОСОБА_1 № 63-к від 16.05.2013 року
правильно зазначено підставу
звільнення - за власним бажанням згідно
ст. 38 КЗпПУ, про що і просила позивачка в
своїй заяві від 12.04.2013 року.

Враховуючи, що суд встановив
відсутність підстав для звільнення
ОСОБА_1 з роботи внаслідок порушення
власником законодавства про працю,
тобто на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України,
відсутні підстави для виплати їй
вихідної допомоги згідно з вимогами ст.
44 КЗпП України, а тому в задоволенні
цієї вимоги позивачці слід відмовити.

При цьому суд враховує, що позивачка
сам наказ № 63-к від 16.05.2013 року про
звільнення її з роботи не оскаржує.

Суд критично оцінює посилання
позивачки на звернення від 10.05.2013 року
як підставу для звільнення її з роботи
згідно з ч.3 ст. 38 КЗпП України, оскільки
дане звернення не є заявою про
звільнення з роботи і позивачка не
висловлює в ньому своє бажання
звільнитися з роботи, а просить
відповідача надати їй відповідь щодо
порушення вимог законодавства про
працю.

Як вбачається з листа № 515 від 16.05.2013
року (а.с. 44), відповідач повідомив
позивачку про необхідність прибути за
трудовою книжкою і про те, що для
отримання повного розрахунку їй
необхідно з»явитися в касу
Сколівського військового лісгоспу,
попередивши напередодні про свій
приїзд.

Згідно з довідкою про нараховану,
утриману та виплачену заробітну плату
ОСОБА_1 за 2013 рік (а.с. 47), розмір коштів,
що належали позивачці від
підприємства, становив 10686,89, з них 150,00
грн. виплачено їй 07.03.2013 року, 3883,65 грн. -
30.05.2013 року, а решту коштів - 14.06.2013 року.

Як ствердила представник відповідача,
всі недоплачені від підприємства
кошти, за згодою позивачки і за її
зверненням, 14.06.2013 року відправлено їй
поштовим переказом.

Дане твердження жодними доказами в
судовому засіданні не спростовано.

Таким чином судом не встановлено
порушення відповідачем вимог ст. 116
КЗпП України, тобто невиплати з його
вини належних позивачці при звільненні
коштів у строки, передбачені ст. 116
даного кодексу, оскільки встановлено,
що в день звільнення позивачка не
працювала і кошти були виплачені їй
відразу після пред»явлення
відповідної вимоги.

Виходячи з наведеного, суд приходить до
висновку, що звільнення позивачки
відбулось відповідно до намірів сторін
і належні їй при звільненні кошти
виплачені підприємством у строки,
передбачені ст. 116 КЗпП України.

При таких обставинах в задоволені
позовних вимог ОСОБА_1 до державного
підприємства «Івано-Франківський
військовий ліспромкомбінат»
Міністерства оборони України в особі
Сколівського військового лісгоспу про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні з
роботи та вихідної допомоги слід
відмовити в зв»язку з їх
безпідставністю.

На підставі викладеного, ст.ст. 38, 39, 44, 47,
115-117, 232 КЗпП України, керуючись ст.ст.
213-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
державного підприємства
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» Міністерства оборони
України в особі Сколівського
військового лісгоспу про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні з роботи та
вихідної допомоги відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено в
10-денний строк з дня його проголошення
до апеляційного суду
Івано-Франківської області через
Долинський районний суд.

Суддя: