АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
25 листопада 2014 р. Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого-судді: Усика Г.І
суддів: Нежури В.А., Соколової В.В.,
при секретарі: Бугай О.О.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 11 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
У березні 2013 р. ОСОБА_1 звернувся з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення з
відповідачки, як спадкоємця померлих
ОСОБА_3, ОСОБА_4 грошової суми у розмірі
7200 грн., яка була передана спадкодавцям
за недійсним (нікчемним) правочином -
договором купівлі-продажу жилого
будинку з надвірними прибудовами
АДРЕСА_1, укладеного 28.07.2003 р. між ним та
З урахуванням доповнення
позовних вимог, просив стягнути з
відповідача зазначену суму з
урахуванням втрат від інфляції, що
становить 8211,41 грн., а також три
проценти річних від простроченої суми -
Рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 11.12.2013 р. у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
його позовних вимог, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.

Зазначав, що висновок суду першої
інстанції про те, що укладений між ним
та ОСОБА_3, ОСОБА_4 договір
купівлі-продажу будинку від 08.07.2003 р. є
неукладеним, оскільки у передбаченому
законом порядку не був нотаріально
посвідчений та зареєстрований є
помилковим, так як на час виникнення
спірних правовідносин, які
регулювалися нормами ЦК Української
РСР в редакції 1963 року, закон
передбачав лише нотаріальне
посвідчення вчиненого правочину
купівлі-продажу нерухомого майна, і не
пов'язував момент вчинення такого
правочину з його державною
реєстрацією, а відтак договір
купівлі-продажу будинку від 08.07.2003 р.
є правочином, що вчинений з
недотриманням встановленої законом
форми щодо його нотаріального
посвідчення, що відповідно до ст.45 ЦК
Української РСР в редакції 1963 р.
тягнуло недійсність такої угоди.

Крім того суд не урахував, що під
час судового розгляду представник
ОСОБА_2 підтвердив факт отримання
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від ОСОБА_1 грошових

Справа №761/28799/13-ц № апеляційного
провадження:22-ц/796/14322/2014 р. Головуючий
у суді першої інстанції: Фролова І.В.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Усик Г.І.

коштів за договором купівлі-продажу
житлового будинку від 08.07.2003 р., та що
ОСОБА_2 погоджувалася сплатити йому
7200,00 грн., без урахування індексу
інфляції та трьох процентів річних.
Також посилався на те, що факт передачі
грошей продавцям підтверджується
розпискою від 08.07.2003 р. та п. 3 договору
купівлі-продажу.

Вказував, що оскільки ОСОБА_2
набула прав та обов'язків спадкоємця
після смерті ОСОБА_4, вона зобов'язана
повернути йому борг спадкодавця у
вигляді сплачених за будинок грошових
коштів у розмірі 7200 грн. з урахуванням
індексу інфляції та трьох відсотків
річних, що ґрунтується на положеннях
ст.ст. 1218, 1282,1212, 1214, 536, 625 ЦКУ України.

В судове засідання ОСОБА_1 не
з'явився, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належно, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення. Про
причини неявки суд не повідомив.

ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу
відхилити, посилаючись на те, що її
доводи є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які приймали участь в
судовому засіданні, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів виходить з
наступного.

Судом першої інстанції
встановлено, що 08.07.2003 р. між ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у простій письмовій
формі був укладений договір купівлі -
продажу жилого будинку з надвірними
прибудовами АДРЕСА_1, який належав
продавцям на праві спільної сумісної
власності.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 10.09.2003 р. задоволено позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу житлового
будинку дійсним та визнання права
власності. Визнано дійсною укладену
08.07.2003 р. між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1
угоду купівлі-продажу житлового
будинку з надвірними прибудовами
АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_1 право
власності на зазначений житловий
будинок з надвірними прибудовами.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року
ОСОБА_3 помер.

Ухвалою Апеляційного суду
Одеської області від 31.08.2004 р. рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 10.09.2004 р. скасовано, а справу
направлено на новий судовий розгляд до
Роздільнянського районного суду
Одеської області.

Ухвалою Роздільнянського
районного суду Одеської області від
08.10.2008 р., позовну заяву ОСОБА_1 до
ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу житлового будинку
дійсним та визнання права власності
залишено без розгляду з підстав
повторної неявки позивача в судове
засідання без поважних причин.

У жовтні 2008 р. ОСОБА_4 звернулась до
Роздільнянського районного суду
Одеської області з позовом до ОСОБА_1,
КП спільної власності територіальних
громад Роздільнянського району «Бюро
технічної інвентаризації» про
визнання недійсною державної
реєстрації права власності та визнання
за нею права власності на будинок
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
законом.

ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_4 померла.

Ухвалою Роздільнянського районного
суду Одеської області суду від 26.09.2012 р.
до участі в справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про визнання недійсною
державної реєстрації права власності
та визнання права власності в порядку
спадкування, як правонаступника
померлої ОСОБА_4 притягнуто спадкоємця
ОСОБА_2

ОСОБА_1 подав зустрічний позов до
ОСОБА_2, заінтересована особа КП
спільної власності територіальних
громад Роздільнянського району «Бюро
технічної інвентаризації» про
визнання за ним права власності на
житловий будинок.

Рішенням Роздільнянського
районного суду Одеської області від
04.12.2012 р. позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, КП
спільної власності територіальних
громад Роздільнянського району «Бюро
технічної інвентаризації» про
визнання права власності задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_2 в порядку
спадкування за заповітом право
власності на будинок з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: КП
спільної власності територіальних
громад Роздільнянського району «Бюро
технічної інвентаризації» про
визнання права власності на будинок
відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з
ОСОБА_2 боргу спадкодавця з урахуванням
індексу інфляції та трьох відсотків
річних, суд першої інстанції виходив з
того, що договір купівлі-продажу жилого
будинку від 08.07.2003 р. між ОСОБА_3, ОСОБА_4
та ОСОБА_1 укладено не було у зв'язку з
тим, оскільки покупцеві не було
передано майно, що було предметом
вказаного договору, дійсність або
недійсність укладеного між сторонами
правочину не була підтверджена судовим
рішенням, та з урахуванням того, що в
судовому засіданні не знайшов
підтвердження факт отримання
продавцями будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4
грошових коштів від ОСОБА_1

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, виріши справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень , підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення
суду першої інстанції не відповідає.

На порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК
України суд першої інстанції не
з'ясував належним чином фактичних
обставин справи щодо заявлених вимог,
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги й заперечення
сторін, та якими доказами вони
підтверджуються, а також надав
неправильну оцінку зібраним у справі
доказам. Натомість рішення суду
містить посилання на «не зрозумілі»
йому обставини, що свідчить про їх
неповне з'ясування.

Статтею 47 ЦК Української РСР в
редакції 1963 року, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин,
передбачено, що нотаріальне
посвідчення угод обов'язкове лише у
випадках, зазначених у законі.
Недодержання у цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу.

Відповідно до ст.227 цього Кодексу,
договір купівлі-продажу жилого будинку
повинен бути нотаріально посвідчений,
якщо хоча б однією з сторін є
громадянин. Недодержання цієї вимоги
тягне недійсність договору.

За змістом ч.2 ст.48 ЦК Української РСР
по недійсній угоді кожна з сторін
зобов'язана повернути другій стороні
все одержане за угодою.

З матеріалів справи убачається, що
договір купівлі-продажу жилого
будинку, укладений 08.07.2003 р. між ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 нотаріально не був
посвідчений, що за положеннями ст.ст.47,
227 ЦК Української РСР тягне його
недійсність з моменту укладання.

Зі змісту наявної в матеріалах
справи розписки від 08.07.2003 р.
убачається, що ОСОБА_7 отримав від
ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7 200,00 грн.
для передачі їх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за
куплений у них житловий будинок з
надвірними прибудовами АДРЕСА_1.

Відповідно до п.3 договору
купівлі-продажу житлового будинку від
08.07.2003 р., в якості повної оплати за
проданий жилий будинок продавці
(ОСОБА_3 та ОСОБА_4.) до підписання
вказаного договору отримали від
ОСОБА_7, діючого від імені та за
дорученням покупця ОСОБА_1 грошову суму
в розмірі 7 200 грн., що підтверджується
їх підписами в договорі.

Зазначені обставини ОСОБА_2 не
спростувала належними та допустимими
доказами, а тому висновок суду першої
інстанції про недоведеність ОСОБА_1
факту передачі грошей ОСОБА_3, ОСОБА_4, є
помилковим.

Звертаючись з позовом до ОСОБА_2,
як спадкоємця померлої ОСОБА_4,
позивач обгрунтовував свої вимоги тим,
що на виконання умов договору
купівлі-продажу житлового будинку від
28.07.2003 р. він передав ОСОБА_3 та ОСОБА_4
грошові кошти у розмірі 7200,00 грн., а тому
оскільки зазначений договір є
недійсниму звяязку з недотриманням
нотаріальної форми договору,
відповідачка зобов'язана повернути
йому ці кошти як спадкоємець померлої
ОСОБА_4

Відповідно до положень ст.ст.1216, 1218
ЦК України, спадкуванням є перехід прав
та обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1282 ЦК України встановлено
обов'язок спадкоємців задовольнити
вимоги кредитора в межах вартості
майна, одержаного у спадщину
встановлений. Кожен із спадкоємців
зобов'язаний задовольнити вимоги
кредитора особисто, у розмірі, який
відповідає його частці у спадщині.

Відповідно ч.1 ст.1212 ЦК України,
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
також, зокрема, до вимог про повернення
виконаного за недійсним правочином та
повернення виконаного однією із сторін
у зобов'язанні (ч. 3 ст.1212 ЦК України).

За життя ОСОБА_3, ОСОБА_4 позивач
вважав договір купівлі-продажу
дійсним, і в судовому порядку вимагав
визнання за ним права власності на
будинок.

Оскільки рішенням
Роздільнянського районного суду
Одеської області від 04.12.2012 р. право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1,
в порядку спадкування після смерті
ОСОБА_4 визнано за ОСОБА_2, та
ураховуючи, що договір купівлі-продажу
будинку 08.07.2003 р. є недійсним, але при
його укладенні ОСОБА_1 сплатив
продавцям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 7 200 грн.,
позивач має право вимоги до ОСОБА_2, як
спадкоємця, про стягнення з неї 7200,00
грн.

ОСОБА_1 стверджував, що про смерть
ОСОБА_4 йому стало відомо лише в
судовому засіданні 26.09.2012 р., коли було
постановлено ухвалу про заміну
позивача ОСОБА_4 на спадкоємця ОСОБА_2 у
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, КП
спільної власності територіальних
громад Роздільнянського району «Бюро
технічної інвентаризації» про
визнання права власності на будинок в
порядку спадкування, та визнання
недійсною державної реєстрації права
власності на будинок.

Зазначені обставини не
спростовані належними та допустимими
доказами, а тому колегія суддів вважає,
що позивачем не пропущено визначений
ст.1281 ЦК України строк звернення до
суду з позовом до ОСОБА_2, як спадкоємця
ОСОБА_4

Частиною 2 статті 625 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Виходячи з юридичної природи
правовідносин сторін, які виникли з
грошового зобов'язання на яке
поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як
спеціальний вид цивільно-правової
відповідальності за прострочення його
виконання, з ОСОБА_2, крім отриманих
спадкодавцем за договором
купівлі-продажу грошових коштів у сумі
7 200 грн., підлягають стягненню
інфляційні втрати у розмірі 36,00 грн. та
три проценти річних від простроченої
суми у розмірі 211,80 грн., за період з
04.12.2012 р. по 11.12.2013 р.

Аналізуючи зазначені докази у їх
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку про помилковість висновків
суду першої інстанції щодо
недоведеності позовних вимог ОСОБА_1, у
зв'язку з чим вважає, що рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням у справі нового рішення про
часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл
судових витрат колегія суддів,
ураховуючи положення ст.88 ЦПК України,
вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
підлягають стягненню судові витрати у
розмірі 243,60 грн., а всього з урахуванням
доведених позовних вимог - 7 691,40 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и
р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 25 жовтня 2013
р. скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
борг у розмірі 7 200 грн., три проценти
річних в сумі 211,80 грн., інфляційні
втрати в розмірі 36,00 грн., судові
витрати в сумі 243,60 грн., а всього 7 691,40
грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:
Судді: