АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
інстанції: Морозов М.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Осауленко О.А.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства "УкрСиббанк",
товариства з обмеженою
відповідальністю "Кей-Колект",
товариства з обмеженою
відповідальністю "Укрборг", третя
особа: ОСОБА_2, про визнання недійсним
договору про надання послуг, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_1 на рішення Святошинського
районного суду міста Києва від 1 жовтня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 29 травня 2008 року
між ОСОБА_2 та АКІБ "УкрСиббанк" був
укладений договір про надання
споживчого кредиту № 0 на термін
до 29 травня 2018 року, відповідно до умов
якого ОСОБА_2 отримала грошові кошти в
іноземній валюті в сумі 90000 доларів США,
що еквівалентно 435600 грн. за курсом НБУ
на день укладення цього договору. В
забезпечення виконання зобов'язань за
вказаним кредитним договором між
банком і ОСОБА_1 було укладено договір
поруки № 207692 від 29 травня 2008 року. На
думку позивача, кредитний договір є
незаконним, оскільки суперечить
вимогам чинного законодавства України,
а саме ст.ст. 3, 5 п. 4 п.п. "г" Декрету
Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання та
валютного контролю" № 15-93 від 1993 року,
оскільки не дозволяється використання
на території України іноземної валюти,
як засобу платежу, у разі, якщо ця
валюта отримана за рахунок кредиту,
тобто існує незаконність надання таких
кредитів саме для розрахунків цією
валютою з іншими резидентами України
на території України. Укладаючи
спірний договір, позичальник вважав, що
фактично отримує в кредит не іноземну
валюту, а національну валюту України -
гривню, а іноземна валюта в цих угодах
була не грошима - засобом платежу, а
лише засобом обміну на гривню, а саме
цінними паперами, які він міг
використати лише для обміну на гривню.
Крім того, банком, у порушення вимог ст.
348 ГК України, ст. 1056 ЦК України не
здійснено контролю за цільовим
використанням кредитних коштів, за тим,
щоб позичальник використав отриману в
нього валюту саме на розрахунки з
іншими резидентами України, що
кваліфікується як бездіяльність банку.
Банк ввів в оману позичальника щодо
правової природи спірного договору та
щодо дійсних прав і обов'язків сторін.
Оспорюваний договір не узгоджується з
вимогами Закону України "Про захист
прав споживачів". Тому, на думку
позивача, відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК
України кредитний договір є недійсним,
оскільки суперечить закону, а договір
поруки є недійсним в силу недійсності
кредитного договору відповідно до
правил ст. 548 ЦК України.

Посилаючись на наведене, позивач
просила суд визнати дії відповідача
протиправними щодо надання кредиту
позивачу як резиденту України в
іноземній валюті заздалегідь для
розрахунку цією валютою з іншими
резидентами України на території
України; визнати бездіяльність
відповідача щодо здійснення контролю
за цільовим використанням кредитних
коштів, в даному випадку за тим, щоб
позичальник використав отриману в
нього валюту саме на розрахунки з
іншими резидентами України; визнати
недійсним договір про надання кредиту
№ 0 від 29 травня 2008 року між ОСОБА_2
та АКІБ "УкрСиббанк"; визнати недійсним
договір поруки № 207692 від 29 травня 2008
року між ОСОБА_1 та АКІБ "УкрСиббанк".

Рішенням Святошинського районного
суду міста Києва від 1 жовтня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_1, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким заявлені позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.
Скаржник зазначає, що суд першої
інстанції не надав оцінки жодному
доводу позивача, а висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам
справи. В порушення вимог чинного
законодавства відповідач не надав
позивачу інформацію про умови
кредитування та орієнтовану сукупну
вартість кредиту по спірному договору.
Суд першої інстанції не врахував, що
спірний договір суперечить законам
України, оскільки використання на
території України іноземної валюти як
засобу платежу, у разі, якщо ця валюта
отримана за рахунок кредиту, є
незаконним. Оспорюваний договір
протирічить чинному законодавству, а
тому згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України такий
договір є недійсним.

Представник ТОВ "Кей-Колект" -
Медведський М.Д. в суді апеляційної
інстанції заперечував проти
задоволення апеляційної скарги,
вважав, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Інші особи, які беруть участь у справі,
в суд апеляційної інстанції не
з'явилися, про час і місце розгляду
справи повідомлені належним чином. З
урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК
України їх неявка не перешкоджає
розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого у справі рішення, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судом установлено, що 29 травня 2008 року
між АКІБ "УкрСиббанк" і ОСОБА_2 було
укладено договір про надання
споживчого кредиту № 0 (при
застосуванні ануїтентної схеми
погашення) строком до 29 травня 2018 року.
Відповідно до п. 1.1. договору банк
зобов'язується надати позичальнику
однією сумою, а позичальник
зобов'язується прийняти, належним
чином використовувати і повернути
банку кредит (грошові кошти) в
іноземній валюті в сумі 90000 доларів США,
що еквівалентно 436500 грн. за курсом НБУ
на день укладання цього договору. З
метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаними кредитним
договором 29 травня 2008 року між АКІБ
"УкрСиббанк" та ОСОБА_1 було укладено
договір поруки № 207692, відповідно до
умов якого поручитель зобов'язується
перед кредитором відповідати за
невиконання ОСОБА_2 усіх її зобов'язань
перед кредитором, що виникли з договору
про надання споживчого кредиту №
0 від 29 травня 2008 року, укладеного
між кредитором і боржником, в повному
обсязі як існуючих в теперішній час,
так і тих, що можуть виникнути в
майбутньому.

12 грудня 2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та
ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір
факторингу № 1, за умовами якого всі
права та обов'язки за кредитним
договором про надання споживчого
кредиту №0 від 29 травня 2008 року,
укладеним між ОСОБА_2 та АКІБ
"УкрСиббанк", перейшли від ПАТ
"УкрСиббанк" до ТОВ "Кей-Колект".

Статтею 1054 ЦК передбачено, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 2 Закону України "Про банки
і банківську діяльність" кошти - це
гроші у національній або іноземній
валюті.

За положенням ст. 99 Конституції України
грошовою одиницею є гривня.

При цьому Основний закон не встановлює
обмежень щодо можливості використання
в Україні грошових одиниць іноземних
держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Тобто, відповідно до законодавства
України гривня має статус
універсального платіжного засобу, який
без обмежень приймається на всій
території України, в той час коли обіг
іноземної валюти обумовлений вимогами
спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання та валютного
контролю, є Декрет Кабінету Міністрів
України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю".

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю" операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій Національного банку України.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п. 2
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю".

Статті 47 та 49 Закону України "Про банки
і банківську діяльність" визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на
банківські операції та генеральних
ліцензій встановлюється також
Положенням про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операцій, затвердженим
постановою Правління НБУ від 17 липня 2001
року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, що
перераховані в цьому Положенні, є
генеральною ліценцією на здійснення
валютних операцій згідно з Декретом
КМУ.

Правовий аналіз зазначених норм дає
підстави для висновку, що банк як
фінансова установа, отримавши в
установленому законом порядку
банківську ліцензію та відповідний
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, який є
генеральною ліцензією на валютні
операції, має право здійснювати
операції з надання кредитів в
іноземній валюті.

Вимога щодо необхідності отримання
індивідуальної ліценції на здійснення
операцій з валютними цінностями
встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю", якщо терміни і
суми кредитів перевищують встановлені
законодавством межі. Однак на сьогодні
такі терміни і суми кредитів в
іноземній валюті законодавцем не
визначено.

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитів в іноземній валюті згідно зі
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю" є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.

Судом установлено, що Національним
Банком України відповідачу по справі 24
грудня 2001 року було надано банківську
ліцензію № 75 на право здійснювати
банківські операції, визначені ч. 1 та
п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про
банки і банківську діяльність", і
письмовий дозвіл № 75-2 від 9 листопада
2002 року на здійснення банківських
операцій, в тому числі операцій з
валютними цінностями, ведення рахунків
клієнтів в іноземній валюті, ведення
кореспондентських рахунків в
іноземній валюті, залучення та
розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України, визначених
Законом України "Про банки і банківську
діяльність".

Тобто, надання кредиту в іноземній
валюті за наявності в банку
відповідної генеральної ліцензії
(дозволу НБУ на здійснення кредитних
операцій у валюті) не суперечило на
момент укладання між сторонами
спірного договору вимогам чинного
законодавства України.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Стаття 638 ЦК України передбачає, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції(акцепту) другою
стороною.

Установивши, що на момент підписання
кредитного договору сторони дійшли
згоди стосовно всіх умов, позивач має
всі необхідні ліцензії для здійснення
валютних операцій відповідно до вимог
Закону України "Про банки і банківську
діяльність" та Декрету КМУ "Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю', з урахуванням положень ст. 215
ЦК України, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для визнання
кредитного договору недійсним. Також
вірним є висновок суду першої
інстанції про те, що відповідно до
вимог ст. 548 ЦК України не підлягає
визнанню недійсним договір поруки №
207692 від 29 травня 2008 року.

Під час дослідження доказів та
встановлення зазначених фактів судом
першої інстанції не були порушені
норми процесуального права, рішення
суду відповідає вимогам матеріального
права та встановленим обставинам
справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що
банком були порушені права
позичальника, як споживача, що
позичальник, укладаючи спірний
кредитний договір мала на увазі інші
умови договору, ніж ті, що у ньому
викладені, не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки відповідно до п. 9.2 та п.
10.13 кредитного договору, підписанням
даного договору позичальник
підтверджує що він повністю розуміє
всі умови цього договору, свої права та
обов'язки за цим договором і
погоджується з ними та засвідчує, що
всі умови даного договору йому цілком
зрозумілі і він вважає їх
справедливими по відношенню до нього
та перед підписанням даного договору
позичальником отримано інформаційний
лист відповідно до вимог чинного
законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11
Закону України "Про захист прав
споживачів".

Інші доводи апеляційної скарги не
відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість ухвалення рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом
обставини, рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, що відповідно до
ст. 308 ЦПК України є підставою для
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
міста Києва від 1 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий

Судді: