АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3549/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Щербина-Почтовик І.В. Доповідач -
Осіян О.М.Категорія 27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів -
Кіктенко Л.М., Глущенко Н.Г.,

при секретарі - Бец Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 20 лютого
2014 року по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та зустрічним позовом ОСОБА_2
до Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» про
визнання кредитного договору удаваним,
-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 20 лютого
2014 року позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ
КБ «ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором №DNZ0AK00000119 від 21
травня 2007 року в сумі 11 723,21 доларів США,
яка складається із: заборгованості по
кредиту в сумі 6 508,18 доларів США,
заборгованості по процентах за
користування кредитом в сумі 2 852,66
доларів США, заборгованості по комісії
за користування кредитом в сумі 390,60
доларів США, пені в розмірі 1 971,77
доларів США, а також судовий збір в
розмірі 935,51 грн.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про
визнання кредитного договору удаваним
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовити та
задовольнити його позовні вимоги. В
обґрунтування апеляційної скарги
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального
справа.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає за необхідне
апеляційну скаргу задовольнити
частково, рішення суду в частині
задоволення позовних вимог банк
скасувати із наступних підстав.

Приймаючи рішення про задоволення
позову ПАТ КБ «ПриватБанк» суд виходив
із того, що 21 травня 2007 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк», правонаступником якого є
позивач, та відповідачем було укладено
кредитний договір №DNZ0AK00000119,
відповідно до якого банк надав
відповідачу кредит в сумі 11 639,65 доларів
США на строк до 21 травня 2012 року, а
останній зобов'язувався повернути
кредит та сплатити відсотки.

У забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним кредитним договором 21
травня 2007 року між сторонами було
укладено договір застави рухомого
майна -№DNZ0AK00000119, відповідно до якого
ОСОБА_2 передав банку у заставу
автомобіль ВАЗ 21112-125-51, 2007 року випуску,
державний номер НОМЕР_1, який належав
відповідачу на підставі договору
купівлі-продажу автомобіля №ЛДгА-0001/136
від 16 травня 2007 року.

Також згідно акту прийому автомобіля
позичальника, який допустив
прострочення кредиту за кредитним
договором, відповідач передав банку
цей автомобіль та поручив банк віддати
його на реалізацію та виручені кошти
направити на погашення кредиту.

Після передачі автомобіля
відповідач перестав виконувати умови
кредитного договору, у зв'язку з чим
станом на 01 грудня 2011 року утворилась
заборгованість за кредитом в сумі 11 723,21
доларів США, яка складається із:
заборгованості по кредиту в сумі 6 508,18
доларів США, заборгованості по
процентах в сумі 2 852,66 доларів США,
заборгованості по комісії в сумі 390,60
доларів США, пені за несвоєчасне
виконання зобов'язань в сумі 1 971,77
доларів США.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 526, 533, 1048,
1049, 1050, ч. 1 ст. 1054 ЦК України, суд стягнув
із відповідача на користь банку
заборгованість у сумі 11 723,21 доларів
США.

Відмовляючи у задоволенні вимог
зустрічного позову суд обґрунтовано
виходив із наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
банки та банківську діяльність»
банківським кредитом є будь-яке
зобов'язання банку надати певну суму
грошей, будь-яка гарантія, будь-яке
зобов'язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також зобов'язання
на сплату процентів та інших зборів з
такої суми.

Згідно до ч. 1 ст. 626 та ч. 1 ст. 627 ЦК
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України
передбачено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства, а ч.
1 ст. 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України
за кредитним договором банк
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України,
позивальник має право відмовитися від
одержання кредиту частково або в
повному обсязі, повідомивши про це
кредитодавця до встановленого
договором строку його надання, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно за ст.2 Закону України "Про
банки і банківську діяльність" кошти -
це гроші у національній або іноземній
валюті.

Статті 47 та 49 Закону України "Про
банки і банківську діяльність"
визначають операції банків із
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик як кредитні операції, незалежно
від виду валюти, яка використовується.
Вказані операції здійснюються на
підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» операції з
валютними цінностями здійснюються на
підставі генеральних та
індивідуальних ліцензій Національного
банку України. Операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі письмового
дозволу (генеральної ліцензії) на
здійснення операцій з валютними
цінностями відповідно до п.2 ст. 5
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю».

Вимога щодо необхідності
отримання індивідуальної ліцензії на
здійснення операцій з валютними
цінностями встановлена п. в) ч.4 ст.5
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю», якщо терміни і
суми кредитів перевищують встановлені
законодавством межі. Однак на сьогодні
такі терміни і суми кредитів в
іноземній валюті законодавцем не
визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок
видачі Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року №483 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 09
листопада 2004 року за №1429/10028,
використання іноземної валюти, як
засобу платежу, без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
України видав йому ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитів в іноземній валюті, згідно зі
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю», є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.

Статтею 533 ЦК України передбачено,
що грошове зобов'язання має бути
виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи і іншим
нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті під час здійснення розрахунків
на території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Згідно з генеральною ліцензією,
виданою ПАТ КБ «ПриватБанк»
Національним банком України 05 жовтня
2011 року за №22, ПАТ КБ «ПриватБанк» має
право здійснювати банківські операції,
зокрема, надавати кредити в іноземній
валюті.

Також, відповідно до ст. 3 ЦПК
України та ч. 1 ст. 16 ЦК України
передбачено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, а також на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

ОСОБА_2, звертаючись до суду із
зустрічним позовом, вказував на те, що
банком неправомірно було видано кредит
в іноземній валюті, тобто доларах США, а
також на те, що у банку відсутні
документи на видачу кредиту в
іноземній валюті, однак, укладаючи
спірний кредитний договір, позивач
погодився на умови цього договору,
також при укладенні цього договору
було дотримано всі передбачені законом
істотні умови договору, які були
узгоджені сторонами, на момент
укладення договору обидві сторони мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасників
було вільним та відповідало їхній
внутрішній волі, що підтверджено
власноручними підписами та печатками
сторін. Крім того, ОСОБА_2 частково
виконував умови спірного кредитного
договору та в обумовлений законом
строк не відмовився від одержання
кредиту та взагалі ним не було виявлено
такого наміру.

Одночасно, відповідно до витягу з
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна на спірний автомобіль крім
обтяжень банку за договором застави
рухомого майна №DNZ0AK00000119 також
зареєстровано обтяження за постановою
про відкриття виконавчого провадження
від 21 вересня 2011 року з виконання
виконавчого листа, виданого
Амур-Нижньодніпровським районним
судом м. Дніпропетровська №2-1024 05
серпня 2011 року про стягнення з ОСОБА_2
та ОСОБА_4 заборгованості в сумі 188 890,55
грн. на користь ПАТ «УкрСиббанк» та
відповідно до постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження. Також, відповідно
до даних УДАІ відчуження заборонено на
заставне майно відповідно до постанови
Кіровського ВДВС від 22 березня 2000 року.
У зв'язку з цим реалізація спірного
автомобіля на підставі лише
позасудового порядку, визначено у
вищевказаному договорі застави
рухомого майна, є неможливою. Також,
відповідно до умов договору застави,
ОСОБА_2 зобов'язаний був сприяти
реалізації заставного майна, однак
останнім не надано належних та
допустимих доказів вчинення будь-яких
дій.

Тому суд задовольнив позов банку та
відмовив у задоволенні зустрічного
позову.

Але із висновками суду в частині
задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
погодитись не можна, оскільки вони
суперечать вимогам законодавства та не
враховують обставин у справі.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 21 травня 2007 року
між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір № DNZ0AK00000119 (далі
кредитний договір), відповідно до умов
якого банк надав ОСОБА_2 кредит в сумі
11639,65 доларів США з кінцевим терміном
повернення до 21 травня 2012 року (т.1, а.с.
10-14).

У забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним кредитним договором 21
травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_2 було укладено договір
застави рухомого майна № DNZ0AK00000119,
відповідно до умов якого позичальник
передав банку в заставу автомобіль
марки ВАЗ 21112-125-51 2007 року випуску
державний номерний знак НОМЕР_1, який
належить ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу автомобіля № ЛДг-0001/136
від 16 травня 2007 року (т.1, а.с. 45-47).

Відповідно до п. 17.10 договору застави у
випадку порушення заставодавцем
зобов'язань за кредитним договором,
останній зобов'язаний: доставити
предмет застави за адресою, зазначеною
у договорі, та передати предмет застави
в заклад по акту приймання-передачі.
Пунктами 23, 24 цього договору
передбачено порядок звернення
стягнення на предмет застави.

У зв'язку із неналежним виконанням
ОСОБА_2 умов кредитного договору
останній відповідно до акту
приймання-передачі від 01 жовтня 2009
року передав автомобіль ВАЗ 21112-125-51
д.н.з. НОМЕР_1, ПАТ КБ 71;ПриватБанк» та
доручив останньому передати його на
реалізацію за ринковою вартістю, а
виручені кошти направити на погашення
заборгованості (т.1, а.с. 48).

Відповідно до повного витягу з Єдиного
реєстру довіреностей ОСОБА_2 08 грудня
2009 року видав на осіб, зазначених у
листі ПАТ КБ «ПриватБанк», довіреність
на розпорядження транспортним засобом
(т.1, а.с. 103-105).

Відповідно до вимог ст. 613 ЦК України
кредитор вважається таким, що
прострочив, якщо він відмовився
прийняти належне виконання,
запропоноване боржником, або не вчинив
дій, що встановлені договором, актами
цивільного законодавства чи
випливають із суті зобов'язання або
звичаїв ділового обороту, до вчинення
яких боржник не міг виконати свого
обов'язку.

Кредитор також вважається таким, що
прострочив, у випадках, встановлених
частиною четвертою статті 545 цього
Кодексу.

Якщо кредитор не вчинив дії, до
вчинення яких боржник не міг виконати
свій обов'язок, виконання зобов'язання
може бути відстрочене на час
прострочення кредитора.

Боржник не має права на відшкодування
збитків, завданих простроченням
кредитора, якщо кредитор доведе, що
прострочення не є наслідком його вини
або осіб, на яких за законом чи
дорученням кредитора було покладено
прийняття виконання.

Боржник за грошовим зобов'язанням не
сплачує проценти за час прострочення
кредитора.

Згідно із ст. 617 цього Кодексу особа, яка
порушила зобов'язання, звільняється
від відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема,
недодержання своїх обов'язків
контрагентом боржника, відсутність на
ринку товарів, потрібних для виконання
зобов'язання, відсутність у боржника
необхідних коштів.

Заперечуючи проти заявленого позову
ОСОБА_2 вказав на те, що з метою
погашення боргових зобов'язань
відповідно до акту приймання-передачі
від 01 жовтня 2009 року він передав банку
автомобіль ВАЗ 21112-125-51 д.н.з. НОМЕР_1 для
реалізації.

ПАТ КБ «ПриватБанк» із 2009 року не
вчинив жодних дій по реалізації
заставного майна і погашення боргу
ОСОБА_2, не повернув ОСОБА_2 заставний
автомобіль, внаслідок чого збільшився
розмір нарахованих процентів за
користування кредитом та розмір
штрафних санкцій у зв'язку;
невиконанням позичальником боргових
зобов'язань.

У суді апеляційної інстанції
представник ПАТ КБ «ПриватБанк»
підтвердив той факт, що до теперішнього
часу автомобіль перебуває у
розпорядженні банку із 01.10.2009 року.

Посилання представника банку на умови
пунктів 24, 34.8 договору застави не
можуть бути підставою для задоволення
позову банку, оскільки позичальник не
порушив цих умов, а пошук покупця та
реалізація заставного автомобілю не є
його обов'язком.

Враховуючи такі дії банку, а також те,
що вартість автомобіля банком не
визначена, та вона не врахована у
розрахунку суми боргу, що впливає на
обсяг зобов'язання позичальника, а тому
відсутні підстави для задоволення
позову банку про стягнення
заборгованості із позичальника,
оскільки позивач не виконав обов'язку,
передбаченого ст.60 ЦПК України.

У зв'язку із чим апеляційну скаргу
необхідно задовольнити частково,
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині стягнення
заборгованості із позичальника та
відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк».

Не можуть бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції, в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову,
доводи апеляційної скарги про те, що
банком порушено вимоги законодавства
щодо валюти кредитування.

Статтями 47 та 49 Закону України "Про
банки і банківську діяльність"
визначені операції банків із
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик як кредитні операції, незалежно
від виду валюти, яка використовується.
Вказані операції здійснюються на
підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» операції з
валютними цінностями здійснюються на
підставі генеральних та
індивідуальних ліцензій НБУ. Операції
з валютними цінностями банки мають
право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п.2
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю».

Вимога щодо необхідності
отримання індивідуальної ліцензії на
здійснення операцій з валютними
цінностями встановлена п. в) ч.4 ст.5
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю», якщо терміни і
суми кредитів перевищують встановлені
законодавством межі. Але такі терміни і
суми кредитів в іноземній валюті
законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок
видачі Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
НБУ від 14 жовтня 2004 року №483,
використання іноземної валюти, як
засобу платежу, без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких НБУ видав йому
ліцензію та письмовий дозвіл на
здійснення операції з валютними
цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитів в іноземній валюті, згідно зі
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю», є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що
грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи і іншим
нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті під час здійснення розрахунків
на території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Згідно з генеральною ліцензією,
виданою ПАТ КБ «ПриватБанк»
Національним банком України 05 жовтня
2011 року за №22, ПАТ КБ «ПриватБанк» має
право здійснювати банківські операції,
зокрема, надавати кредити в іноземній
валюті.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 307, 308,309,315,316 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
20 лютого 2014 року скасувати в частині
задоволення позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Відмовити у задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене у двадцятиденний строк у
касаційному порядку.

Судді: