Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/3549/14Головуючий у 1-й
інстанції Козлова Н.Ю. Суддя-доповідач
04 вересня 2014 року
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Бєлки В.Ю.
суддів Боєвої В.В.,
при секретарі Семенчук О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 19 грудня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
визнання об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3, звернувся до суду із
вищезазначеним позовом, який у
подальшому неодноразово уточняв (т. с. 1
а.с.193) та в якому в остаточній редакції
просив:

- визнати об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя 67/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1;

- визнати за ним - ОСОБА_3 право
власності на 33/100 частини житлового
будинку АДРЕСА_1, як набутого за час
перебування в шлюбі;

- припинити право власності ОСОБА_2 на
33/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1,
як набутого на підставі договору
дарування від 10.10.2000 року за № 4713
посвідченого ОСОБА_4 приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу та на 33/100 частки
зазначеного будинку, як набуті за час
перебування в шлюбі та визнати право
власності на зазначену частку у
вигляді 67/100 житлового будинку АДРЕСА_1
за ним - ОСОБА_3, а в цілому визнати за
ним - ОСОБА_3 право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1;

- припинити право власності його -
ОСОБА_3 на 7/50 частки житлового будинку
АДРЕСА_1, як набутого за час перебування
в шлюбі та визнати право власності на
зазначену частку у вигляді 7/50 частки
житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, в
цілому визнати право власності за
ОСОБА_2 на 7/25 частки житлового будинку
АДРЕСА_1;

- стягнути з нього, як позивача, на
користь ОСОБА_2 598,0 грн.

Свої уточненні позовні вимоги позивач
ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що як
вбачається із матеріалів справи та
висновків експертизи відповідачу
ОСОБА_2 на праві особистої приватної
власності (договір дарування батька на
користь дочки за час шлюбу) належить
лише 33/100 частини житлового будинку
АДРЕСА_1, інші 67/100 частини набути ними
порівну за час перебування в шлюбі.
Відповідачка зареєстрована та
проживає за адресою по АДРЕСА_1, а тому
виділення їй 7/25 частки зазначеного
будинку не призведе до подальшої між
ними ворожнечі та відповідачу
залишається майно, придатне до
проживання, так як позивач здійснив
поліпшення зазначеної частки будинку з
суттєвою прибудовою, підтвердженням
чому є розпорядження голови Ленінської
районної адміністрації запорізької
міської ради, видане 2009 року, у
порівнянні з житловим будинком
АДРЕСА_1, який потребує ремонту.

Згідно із висновком про ринкову
вартість 7/25 частки з добудовою від
11.12.2013 року вартість зазначеного
нерухомого майна складає 375 450,0 грн., де
1/2 частка позивача дорівнює 187 725,0 грн., а
вартість 33/100 частки житлового будинку
АДРЕСА_1, 1/2 частка від набутої під час
перебування в шлюбі, та згідно із
висновком експерта складає 94 161,0 грн.

Оскільки, відповідач не бажає
виселятися із житлового будинку
АДРЕСА_1, тому позивач вважав за
доцільне залишити відповідачу
зазначене майно вартістю 375 450,00 грн., а
собі залишити нерухоме майно у вигляді
житлового будинку АДРЕСА_1 вартістю 282
485,0 грн. та сплатити на користь ОСОБА_2
598,0 грн., як різницю за належні їй 67/100
частки житлового будинку АДРЕСА_1 по
відношенню до належної йому 1/2 частки
від житлового будинку АДРЕСА_1 яка
дорівнює 187 725,0 грн., тобто належні
відповідачу 2/3 частки у вигляді 67/100
частки житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 19 грудня 2013 року, з
урахуванням ухвали від 28 липня 2014 року
про виправлення описок (т.с. 2 а.с. 73),
позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
33/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1,
як набутого за час перебування в шлюбі.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
67/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1,
а в цілому визнано за ОСОБА_3 право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Припинено право власності ОСОБА_3 на 7/50
частки житлового будинку АДРЕСА_1,
набутого за час перебування в шлюбі.

Припинено право власності ОСОБА_2 на
33/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1,
набутого на підставі договору
дарування від 10.10.2000 року за № 4713
посвідченого ОСОБА_4 приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу та на 33/100 частки
зазначеного будинку, набуті за час
перебування в шлюбі.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 7/50
частки житлового будинку АДРЕСА_1, а в
цілому визнано право власності за
ОСОБА_2 на 7/25 частки житлового будинку
АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 598,0
грн., як різницю за належні ОСОБА_2 67/100
частки житлового будинку АДРЕСА_1 по
відношенню до належної ОСОБА_3 1/2 частки
від житлового будинку АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 у
своїй апеляційній скарзі, посилаючись
на порушення останнім норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просила рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову
позивача у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши доводи апеляційної
скарги та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів апеляційного суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
відповідача ОСОБА_2 підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд
має право його скасувати і ухвалити
нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є: неповне з'ясування обставин,
що мають значення для вирішення справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи
уточнений позов ОСОБА_3 у цій справі у
повному обсязі, суд першої інстанції
керувався ст. ст. 13,15,16, 328, 357, 358, 365, 368, 372,
392 ЦК України, ст.ст. 62, 60, 70 СК України,
ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213 ЦПК України. Та
виходив з того, що є доведеним
(доказаним) з боку позивача той факт, що
цінність житлового будинку АДРЕСА_1,
який був отриманий під час шлюбу
відповідачам ОСОБА_2 в дар від її
батьків та є особистою приватною
власністю останньої, за час шлюбу
значно (на 67/100 частин) збільшилась
унаслідок трудових і грошових внесків
позивача у цій справі. А тому
зазначений будинок (зокрема 67/100 частин)
можна визнати спільною сумісною
власністю подружжя за оскаржуємим
рішенням суду. При цьому, у порядку
визначення ідеальних часток кожного із
подружжя суд першої інстанції
визначав, що ОСОБА_2 належать 67/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1, які
складаються із 33/100 частин зазначеного
будинку, отримані нею на підставі
договору дарування від 10.10.2000 року за №
4713, посвідченого ОСОБА_4 приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу, та 33/100 частин
зазначеного будинку, як набуті нею за
час перебування в шлюбі із ОСОБА_3 А
також ОСОБА_3 належить 33/100 частин
зазначеного будинку, як набуті за час
перебування в шлюбі з ОСОБА_2 Але з
урахуванням усіх добутих по справі
доказів, а також досліджених в суді
суттєвих обставин, а саме той факт, що
відповідачка ОСОБА_2 не бажає
висилятися із 7/25 частин житлового
будинку АДРЕСА_1, який на час ухвалення
оскаржуємого рішення належить
подружжю на праві спільної часткової
власності по 7/50 частин кожному, суд
першої інстанції вважав за доцільне
залишити відповідачу ОСОБА_2 зазначені
7/25 частин будинку АДРЕСА_1 вартістю 375
450,0 грн., а позивачу ОСОБА_3 - залишити
нерухоме майно у вигляді житлового
будинку АДРЕСА_1 вартістю 282 485,0 грн. зі
сплатою на користь ОСОБА_2 598,0 грн., як
різниці за належні їй 67/100 частки
житлового будинку АДРЕСА_1 по
відношенню до належної позивачу 1/2
частки від житлового будинку АДРЕСА_1
яка дорівнює 187 725,0 грн., тобто належні
відповідачу 2/3 частки у вигляді 67/100
частки житлового будинку АДРЕСА_1.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна з огляду
на наступне.

Встановлено, що сторони у цій справі -
позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі у
період з 17.10.1983 року (свідоцтво про
укладення шлюбу, копія т. с. 1 а.с.7) по
29.06.2009 року (свідоцтво про розірвання
шлюбу, копія т. с. 1 а.с.8).

При цьому, шлюбні відносини припинені
між подружжям ще у жовтні 2008 року, з
цього часу сторони проживають окремо
один від одного (т.с. 1 а.с.58).

Під час шлюбу сторонами у цій справі, як
подружжям, за спільні кошти на підставі
договору купівлі-продажу від 17.12.1986
року (т.с. 1 а.с.28) було придбано 7/25 частин
житлового будинку АДРЕСА_1.

Зазначені 7/25 частин житлового будинку
АДРЕСА_1 були спільним сумісним майном
сторін у цій справі, як подружжя,
оформленим на ім'я позивача ОСОБА_3 (т.с.1
а.с.36).

Поки рішенням Ленінського районного
суду м. Запоріжжя від 14.11.2012 року (т.с. 1
а.с.64-66) за позовом ОСОБА_2 не було
визнано право спільної часткової
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на ці 7/25
частин житлового будинку АДРЕСА_1 по 7/50
частин за кожним.

Вартість 7/25 частин житлового будинку
АДРЕСА_1 згідно із висновком експерта
станом на час проведення експертизи
06.11.2013 року - 375 450,0 грн. (т.с. 1 а.с. 218).

Таким чином, встановлено, що на час
ухвалення судом першої інстанції
оскаржуємого рішення у цій справі
сторонам у цій справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_2
- належало на праві спільної часткової
власності по 7/50 частин житлового
будинку АДРЕСА_1 кожному вартістю по 187
725,0 грн. (розрахунок: 375 450,0 грн./2).

Крім того, під час шлюбу відповідач
ОСОБА_2 отримала в дар на підставі
договору дарування від 10.10.2000 року (т.с. 1
а.с. 54) від свого батька ОСОБА_6 житловий
будинок АДРЕСА_1.

В силу вимог ст. 24 КпШС України, якій
діяв на час укладення зазначеного
договору та яким слід керуватись у
даному випадку, зазначений житловий
будинок АДРЕСА_1 є роздільним майном
подружжя та особистою приватною
власністю одного із подружжя -
відповідача ОСОБА_2

Факт родинних відносин між дарителем
та обдарованою, як батьком та дочкою,
визнаний сторонами у суді першої
інстанції та доказуванню в силу ст. 61 ч.
1 ЦПК України не підлягає.

Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Встановлено, що договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1, укладений
10.10.2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, є
правомірним, оскільки його недійсність
прямо не встановлена законом та він не
був визнаний недійсним за рішенням
суду у цій чи в іншій справі на час
ухвалення судом першої інстанції
оскаржуємого рішення.

Відповідно до ст. 25 КпШС України, який
діяв до 01.01.2004 року, якщо майно, яке було
власністю одного з подружжя, за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
цінності внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя або
їх обох, воно може бути визнано судом
спільною сумісною власністю подружжя.

В разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними. В окремих випадках
суд може відступити від начала
рівності часток подружжя, враховуючи
інтереси неповнолітніх дітей або
інтереси одного з подружжя, що
заслуговують на увагу (ст. 28 КпШС
України).

В силу вимог ст. 62 ч. 1 СК України, який
діє з 01.01.2004 року, якщо майно дружини,
чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором (ст. 70 ч. 1 СК України).

При вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї (ч. 2 ст. 70 СК
України).

За рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування (ч. 3 ст.
70 СК України).

Також п. 23 постанови Пленуму Верховного
Суду України №11 від 21.12 2007 року „Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" передбачено,
що майно, яке належало одному з
подружжя, може бути віднесено до
спільної сумісної власності укладеною
при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою власністю
судом з тих підстав що за час шлюбу його
цінність істотно збільшилась
внаслідок трудових або грошових затрат
другого подружжя чи їх обох.

Проте, в силу вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Підстави для звільнення позивача
ОСОБА_3 від доказування, передбачені ст.
61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_3 не надав суду у цій
справі при вищевикладених обставинах
жодних належних, допустимих,
переконливих доказів в обґрунтування
свого позову у частині можливості
визнання житлового будинку АДРЕСА_1, у
тому числі 67/100 частин останнього,
спільним сумісним майном його - ОСОБА_3
та відповідача ОСОБА_2, як подружжя, та
зокрема того, що з моменту придбання
10.10.2000 року у дар відповідачем
зазначеного будинку і за час шлюбу до
припинення шлюбних відносин у жовтні
2008 року (розірвання шлюбу 29.09.2009 року),
зазначений будинок істотно збільшився
у своїй цінності внаслідок саме
трудових або грошових затрат саме
позивача ОСОБА_3, що дає право суду
першої інстанції визнати останній
об'єктом права спільного сумісного
майна подружжя, поділити його між
подружжям на ідеальні частки та,
навіть, визнати за ним - ОСОБА_3 право
особистої приватної власності на цей
будинок в цілому у порядку поділу майна
подружжя в натурі.

Висновок експерта № 1893 від 06.11.2013 року
за результатами проведення
будівельно-технічної експертизи (т.с.1
а.с.177-182), згідно із яким вартість
будівель і споруд, побудованих після
жовтня 2000 року у відсотковому
відношенні складає 67/100 частин (134 850/ 200
493*100) від загальної вартості усіх
будівель і споруд, розташованих на
земельній ділянці АДРЕСА_1, не належить
до зазначених вище доказів.

Оскільки, відповідач ОСОБА_2 не визнала
взагалі у цій справі, що позивач ОСОБА_3
робив будь-які поліпшення зазначеного
будинку, а також будь-яких будівель та
споруд (паркани № 9 та № 10, ворота № 11,
хвіртка № 12, яма зливна № 13, замощення
І, рік побудови останніх - 2001, басейн И,
сауна З-2, сарай Е, сарай Ж, душ К,
вбиральня Л, рік побудови останніх - 2005),
після 2000 року і до припинення шлюбних
відносин у жовтні 2008 року (розірвання
шлюбу 29.09.2009 року), й у тому числі за
рахунок своїх трудових або грошових
затрат.

Хвіртка №14, побудована після
розірвання шлюбу подружжя - сторін у
цій справі - у 2010 році взагалі виходить
за межі відносин, передбачених ст. 25
КпШС України, ст. 62 ч. 1 СК України, а тому
вартість останньої взагалі не могла
бути предметом експертного
дослідження № 1893 від 06.11.2013 року (а.с.129).

Так, позивач ОСОБА_3 не надав суду
доказів у цій справі, що він у період з
моменту придбання будинку в дар
дружиною у 2000 році і до часу припинення
шлюбних відносин у жовтні 2008 року
(розірвання шлюбу 29.09.2009 року) взагалі
працював, мав будь-який дохід, а,
відповідно, й можливість здійснювати
будь-які поліпшення зазначеного
будинку за власні кошти.

Посилання позивача ОСОБА_3 в
обґрунтування свого позову у цій
частині та суду першої інстанції в
оскаржуємому рішенні на підтвердження
наявності доходів у ОСОБА_3 у
зазначений період на доходи
відповідача ОСОБА_2, як доходи сім'ї, та
загальні положення ст. 60 СК України, не
приймаються до уваги колегією суддів
апеляційного суду.

Крім того, будівельно-технічна
експертиза, за результатами якої був
отриманий висновок № 1893 від 06.11.2013 року,
проводилась експертом на підставі
копії технічного паспорту БТІ 16.10.2012
року на домоволодіння по АДРЕСА_1 у м.
Запоріжжя від (т.с. 1 а.с.186-188), а не на
підставі оригіналів чи, навіть, копій
чеків, квитанцій, накладних тощо на
придбання будь-яких будівельних
матеріалів на ім'я ОСОБА_3 для цього
домоволодіння чи укладення будь-яких
договорів підряду з приводу поліпшення
зазначеного будинку із найманими
робітниками тощо.

Саме останні могли би бути належним
доказом у цій справі, однак взагалі у
матеріалах цієї справи відсутні.

Рішення суду не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Крім того, залишився неспростованим у
цій справі той факт, що батьки
відповідача ОСОБА_2 після оформлення
договору дарування зазначеного
будинку на дочку, продовжували бути
зареєстрованими в останньому (а.с.62-63),
користуватись ним та утримувати його.

Батько ОСОБА_2 - ОСОБА_6 помер лише
ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.с.1 а.с.55), мати ОСОБА_7
померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.с. 1 а.с.61).

При цьому, відповідач ОСОБА_2
наполягала на тому, що позивач ОСОБА_3
почав користуватись зазначеним
будинком з її дозволу лише після
припинення шлюбних відносин подружжя у
жовтні 2008 року (а.с.58).

Розпорядження голови Ленінської
районної адміністрації Запорізької
міської ради № 959 р від 23.05.2009 року (а.с.9)
«Про надання дозволу ОСОБА_2 на
оформлення документів на господарські
будівлі по АДРЕСА_1» нічого само по собі
не підтверджує і не спростовує у цій
справі. Оскільки не суперечить
фактичним обставинам справи,
встановленим колегією суддів
апеляційного суду, згідно яких ОСОБА_2
була і залишається на теперішній час
єдиним власником на праві особистої
приватної власності будинку АДРЕСА_1, а
тому мала право на отримання дозволу на
оформлення будь-яких документів за цим
розпорядженням на будь-які
господарські будівлі за цією адресою.

Покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 у цій справі в обґрунтування
того, що ОСОБА_3 особисто приймав участь
в здійсненні ремонту у житловому
будинку АДРЕСА_1 не тільки затратою
коштів, але й особистою працею, шляхом
добудов в домоволодінні, наймав
робітників, купував будівельні
матеріали, за відсутністю відповідних
належних письмових доказів останнього,
не можна вважати належними та
достатніми при вищевикладених
обставинах.

Висновок експерта щодо ринкової
вартості житлового будинку АДРЕСА_1
(яка може складати 282 485,0 грн., т.с. 1 а.с.
182), зроблений на підставі технічного
паспорту будинку, а не шляхом
дослідження домоволодіння в натурі
(т.с. 2 а.с.30-66), не можна вважати належним
доказом саме ринкової вартості
останнього та приймати до уваги судом
при поділі майна подружжя в натурі.

Застосовувати у цій справі ст. 62 ч. 1 СК
України, який набрав чинності лише з
01.01.2004 року та зворотної сили не має, суд
першої інстанції мав би лише при
визначенні вартості поліпшень будинку
АДРЕСА_1, а також будівель і споруд
внаслідок трудових та грошових затрат
позивача ОСОБА_3, за рахунок яких
збільшилась ціна зазначеного будинку
лише у період з 01.01.2004 року і до
припинення шлюбних відносин сторін у
цій справі у жовтні 2008 року (розірвання
шлюбу сторін 29.09.2009 року), за наявності
для цього належних доказів.

Крім того, висновок суду першої
інстанції про визнання спільною
сумісною власністю подружжя лише 67/100
частин будинку АДРЕСА_1 замість будинку
в цілому (1/1) та виділ ідеальних часток
кожного із подружжя (33/100 частин ОСОБА_3,
як набуті за час перебування у шлюбі,
+33/100 частин ОСОБА_2, як набуті за час
перебування у шлюбі, + 33/100 частин
ОСОБА_2, як набуті на підставі договору
дарування = 99/100 частин замість 1/1)
взагалі суперечить вимогам ст. 25 КпШС
України, ст. 62 СК України та правилам
лічби.

Так, враховуючи, що суд першої
інстанції не встановив підстав для
відступу від рівності ідеальних часток
кожного із подружжя у цій справі, то
якщо, навіть, допустити, що вартість
зазначеного будинку дійсно
збільшилась під час шлюбу після жовтня
2000 року і до припинення шлюбних
відносин подружжям у жовтні 2008 році
(розірвання шлюбу подружжя 29.09.2009 року),
і складає 67/100 частин від вартості
зазначеного будинку, то ці 67/100 частин у
разі поділу між подружжям мали б
ділитись на рівні ідеальні частки,
тобто по 67/200 частин кожному.

Проте, як вбачається із змісту ст. 25 ч. 1
КпШС України, ст. 62 ч.1 СК України
законодавець визначив взагалі, що у
разі встановлення обставин,
передбачених цими статтями, усе майно,
а не його якась частина, має бути
визнано за рішенням суду спільною
сумісною власністю подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції при
встановленні обставин, передбачених
ст. 25 ч. 1 КпШС України, ст. 62 ч.1 СК
України, мав би визнати з оскаржуємим
рішенням суду спільним сумісним майном
подружжя - сторін у цій справі увесь
житловий будинок АДРЕСА_1. Та,
відповідно, в разі поділу останнього
між колишнім подружжям, виходити, що
кожному з них належить по ? ідеальній
частині цього будинку вартістю 141 242,50
грн. (розрахунок: 282 485,0 грн./2).

При цьому, слід звернути увагу на те, що
застосування судом першої інстанції у
цій справі режиму спільного сумісного
майна подружжя щодо житлового будинку
АДРЕСА_1 в силу вимог ст. 62 ч.1 СК України,
одночасно робить неможливим
застосування у цій справі положень ст.
357 ч. 4 ЦК України.

За змістом якої (ч. 4 ст. 357 ЦК України)
співвласник житлового будинку, іншої
будівлі, споруди може зробити у
встановленому законом порядку за свій
рахунок добудову (прибудову) без згоди
інших співвласників, якщо це не порушує
їхніх прав. Така добудова (прибудова) є
власністю співвласника, який її зробив,
і не змінює розміру часток
співвласників у праві спільної
часткової власності.

Встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1
мешкає відповідач ОСОБА_2 з дітьми.

Позивач ОСОБА_3 зареєстрований за цією
адресою, але мешкає окремо за іншою
адресою з іншою сім'єю.

Наявність декількох відмовних
матеріалів (т.с. 1 а.с.78-100) з приводу
оскарження ОСОБА_2 дій ОСОБА_3 свідчать
про наявність неприязнених відносин
між колишнім подружжям та неможливість
спільного проживання.

Проте, зазначені вище обставини не
можуть бути підставою для поділу в
натурі між сторонами у цій справі майна
у вигляді двох вищезазначених житлових
будинків при вищевикладених
обставинах.

Вимоги позивача ОСОБА_3 у цій справі
щодо поділу в натурі майна подружжя у
вигляді 2 (двох) вищезазначених
будинків з припиненням права спільної
сумісної (часткової) власності та
визнанням за кожним із сторін у цій
справі, як колишнього подружжя, права
особистої приватної власності на
окремий житловий будинок в цілому та
сплатою відповідної компенсації у
зазначений позивачем в його позові
спосіб, є похідними від первісних
позовних вимог позивача ОСОБА_3 у цій
справі про визнання житлового будинку
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
подружжя.

А тому, у разі відмови колегією суддів
апеляційного суду у задоволенні
первісних позовних вимог позивача у
цій справі, похідні вимоги останнього є
такими, що також не підлягають
задоволенню у цій справі у повному
обсязі.

Оскільки, відповідач ОСОБА_2 проти
сплати їй будь-якої грошової
компенсації замість права власності на
будь-який вищезазначений житловий
будинок заперечувала, від свого права
власності (особистого приватного) на
користь позивача ОСОБА_3 у цій справі не
відмовлялась та будь-яких зустрічних
позовних вимог у цій справі не заявляла
та судом першої інстанції вони не
розглядались.

Колегія суддів апеляційного суду не
вбачає підстав для застосування строку
позовної давності за заявою апелянта -
відповідача ОСОБА_2 в якості відмови
позивачеві ОСОБА_3 в його позові у цій
справі при вирішенні цієї справи по
суті.

Оскільки встановлено, що права
позивача ОСОБА_3 при визначенні
житлового будинку АДРЕСА_1 лише
об'єктом права особистої приватної
власності ОСОБА_2 у цій справі не
порушені.

В силу вимог ст. 303 ч.1 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

При вищевикладених обставинах, рішення
суду першої інстанції не відповідає
вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо
його законності та обґрунтованості.

За таких обставин, рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 19
грудня 2013 року у цій справі слід
скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ЦПК
України, у разі відмови позивачеві
ОСОБА_3 у задоволенні його позовних
вимог у повному обсязі у цій справі,
останній не має права на компенсацію за
рахунок відповідача ОСОБА_2 будь-яких
понесених у цій справі судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія
суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 19 грудня 2013 року у цій
справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяБєлка
В.Ю.Боєва В.В.Гончар М.С.