У х в а л а

іменем україни

27 серпня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової
О.В., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Умнової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - Відділ державної
виконавчої служби Обухівського
районного управління юстиції, про
стягнення заборгованості по
аліментних зобов'язаннях та неустойки
(пені),

за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою
його представником за довіреністю
ОСОБА_5, на рішення Кагарлицького
районного суду Київської області від 19
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 03
квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому
просила стягнути з відповідача на її
користь заборгованість по аліментних
зобов'язаннях у розмірі 22 618 грн 53 коп.
та неустойку за кожен день
прострочення аліментних платежів у
розмірі 194 195 грн 79 коп.

На обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що рішенням
Обухівського районного суду Київської
області від 22 грудня 2005 року у
цивільній справі № 2-2039/2005 ОСОБА_4
зобов'язано щомісячно сплачувати
аліменти на її користь на утримання
сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј
частини всіх видів заробітку починаючи
з 07 грудня 2005 року і до досягнення
дитиною повноліття.

Вказала, що на виконання
вищезазначеного рішення було видано
виконавчий лист, який 11 січня 2006 року
пред'явлений нею для примусового
виконання до Відділу державної
виконавчої служби Обухівського
міськрайонного управління юстиції,
постановою якого 13 січня 2006
року відкрито виконавче провадження.

Позивачка зазначила, що відповідач
працює та отримує регулярний дохід,
проте аліменти сплачує нерегулярно і в
розмірі, що не відповідає рішенню суду,
внаслідок чого утворилась
заборгованість.

Посилаючись на вищевикладене, просила
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Кагарлицького районного суду
Київської області від 19 грудня
2013 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованість по аліментних
зобов'язаннях у розмірі 18 712 грн 53 коп.
та неустойку за кожен день прострочки
аліментних платежів у розмірі 50 000 грн,
всього стягнуто 68 712 грн 53 коп.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 03 квітня 2014 року апеляційну
скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення
Кагарлицького районного суду
Київської області від 19 грудня 2013 року
залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5, мотивуючи свої доводи
порушенням судами першої та
апеляційної інстанцій норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, просить скасувати рішення судів
першої та апеляційної інстанцій і
ухвалити нове рішення, яким стягнути з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 пеню за
прострочення сплати аліментів у
розмірі 5 000 грн, а в задоволенні іншої
частини позовних вимог відмовити.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, з рішенням якого
погодився й апеляційний суд, ухвалюючи
рішення про стягнення з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 заборгованості
по аліментних зобов'язаннях у розмірі 18
712 грн 53 коп., виходив із того, що
відповідач не виконує рішення суду про
стягнення аліментів, у зв'язку з чим
утворилась заборгованість, яка з метою
захисту інтересів неповнолітньої
дитини повинна бути стягнута з
відповідача за рішенням суду.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог про
стягнення неустойки за кожен день
прострочки аліментних платежів, суди
попередніх інстанцій керувалися
положеннями ст. 196 СК України, врахували
роз'яснення, надані у п. 22 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 15
травня 2006 року № 3 «Про застосування
судами окремих норм Сімейного кодексу
України при розгляді справ щодо
батьківства, материнства та стягнення
аліментів» (далі - Постанова), і правову
позицію, викладену Верховним Судом
України у постанові від 11 вересня 2013
року у справі № 6-81цс13, та дійшли
висновку, що заявлений позивачкою
розмір неустойки є необґрунтованим та
таким, що істотно перевищує розмір
заборгованості з самих аліментів, а
тому повинен бути зменшений з
урахуванням вимог розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 неустойки за кожен день
прострочки аліментних платежів у
розмірі 50 000 грн, оскільки такі висновки
узгоджуються з вимогами норм СК
України, правовою позицією Верховного
Суду України та відповідають
роз'ясненням, викладеним у п. 22
Постанови.

Разом з тим колегія суддів касаційного
суду вважає, що висновки судів
попередніх інстанцій в частині
стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованості по аліментах у розмірі
18 712 грн 53 коп. зроблені із неповним
з'ясуванням обставин справи та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, виходячи з
наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що рішенням
Обухівського районного суду Київської
області від 22 грудня 2005 року із ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 стягнуто
аліменти на утримання сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини всіх
видів заробітку починаючи з 07 грудня 2005
року до повноліття дитини (а. с. 11).

Постановою державного виконавця
державної виконавчої служби в
Обухівському районі Київської області
від 13 січня 2006 року №
0401/06-дв5 відкрито виконавче провадження
з примусового виконання рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 22 грудня 2005 року (а. с.
12).

Згідно із довідкою-розрахунком від 16
грудня 2013 року, складеною державним
виконавцем Відділу державної
виконавчої служби Обухівського
міськрайонного управління юстиції в
Київській області Бабаєвою Є.С., станом
на 13 грудня 2013 року заборгованість
відповідача з аліментів складає 18 712
грн 53 коп. (а. с. 44, 45).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки
зобов'язані утримувати дитину.

Згідно із ч. 1 ст. 187 цього Кодексу один
із батьків може подати заяву за місцем
роботи, місцем виплати пенсії,
стипендії про відрахування аліментів
на дитину з його заробітної плати,
пенсії, стипендії у розмірі та на строк,
які визначені у цій заяві.

За положеннями ст. 194 СК України
аліменти можуть бути стягнуті за
виконавчим листом за минулий час, але
не більш як за три роки, що передували
пред'явленню виконавчого листа до
виконання. Якщо за виконавчим листом,
пред'явленим до виконання, аліменти не
стягувалися у зв'язку з розшуком
платника аліментів або у зв'язку з його
перебуванням за кордоном, вони мають
бути сплачені за весь минулий час.
Заборгованість за аліментами, які
стягуються відповідно до ст. 187 цього
Кодексу, погашається за заявою
платника шляхом відрахувань з його
заробітної плати, пенсії, стипендії за
місцем їх одержання або стягується за
рішенням суду.

Вказана норма матеріального права
визначає порядок стягнення аліментів
за виконавчим листом за минулий час та
заборгованості за аліментами, що
утворилася при їх відрахуванні за
заявою платника, поданою відповідно до
ст. 187 СК України.

Порядок стягнення аліментів на
виконання рішення суду передбачений
ст. 74 Закону України «Про виконавче
провадження» і відповідно до ч. 7 цієї
статті суд вирішує питання
заборгованості лише у разі спору про її
розмір.

Таким чином, при відсутності такого
спору заборгованість стягується
державним виконавцем відповідно до
положень Закону України «Про виконавче
провадження», а не на підставі рішення
суду про стягнення заборгованості.
Повторне стягнення із боржника суми,
яка має бути ним виплачена у порядку
виконання рішення суду про стягнення
аліментів, недопустиме.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
місцевий суд, ухвалюючи рішення про
стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованості по аліментах у розмірі
18 712 грн 53 коп., на порушення
приписів ст. ст. 212-214 ЦПК України на
вказані вимоги закону та обставини
справи уваги не звернув та не врахував,
що за наявності рішення суду про
встановлення розміру аліментів у
частці від заробітку розмір
заборгованості за аліментами
визначається державним виконавцем за
місцем виконання рішення на підставі
виконавчого листа та стягнення такої
заборгованості проводиться в межах
виконавчого провадження.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення
суду першої інстанції в частині
стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованості по аліментах у розмірі
18 712 грн 53 коп., всупереч вимогам ст. 303
ЦПК України на зазначені положення
закону та обставини справи уваги не
звернув, не перевірив законність
ухваленого рішення в межах заявлених
вимог та не усунув у межах своїх
повноважень допущених судом першої
інстанції недоліків.

Допущені судами попередніх інстанцій
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування рішень судів
першої та апеляційної інстанцій в
частині стягнення з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 заборгованості по аліментах у
розмірі 18 712 грн 53 коп. із направленням
справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

За викладених обставин колегія суддів
вважає, що рішення Кагарлицького
районного суду Київської області від 19
грудня 2013 року та ухвала апеляційного
суду Київської області від 03 квітня 2014
року в частині стягнення з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 заборгованості по
аліментах у розмірі 18 712 грн 53 коп.
підлягають скасуванню із направленням
справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його
представником за довіреністю ОСОБА_5,
задовольнити частково.

Рішення Кагарлицького районного суду
Київської області від 19
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 03
квітня 2014 року в частині стягнення з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованості по аліментах у розмірі
18 712 грн 53 коп. скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Кагарлицького
районного суду Київської області від 19
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 03 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.С. Висоцька

Судді:

О.В. Кафідова

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Умнова