Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2868/14 Головуючий у
1-й інстанції Турбіна Т.Ф.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Панкеєва О.В., Мануйлова Ю.С.

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 24 квітня 2014 року в справі
за ОСОБА_2 до Селянського (фермерського)
господарства «Марія» в особі
ліквідатора - арбітражного керуючого
Амельченко Миколи Дем’яновича, третя
особа: ОСОБА_4, про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ОСОБА_2
звернулася до суду з даним позовом,
зазначивши, що з 01.07.2000 р. вона була
прийнята на посаду головного
бухгалтера селянського (фермерського)
господарства «Марія» (далі - СФГ
«Марія»), 07.04.2010 р. її було звільнено з
посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП.

03.02.2009 року до ЄРДПОУ були
внесені зміни щодо керівника СФГ
«Марія», керівником зазначено ОСОБА_4
25.03.2009 року Запорізьким окружним
адміністративним судом прийнято
постанову, яка набрала законної сили
25.08.2009 року, якою визнано дії державного
реєстратора незаконними та зобов'язано
виключити запис з реєстру відносно
керівника СФГ ОСОБА_4, 14.10.2010р. це запис
було скасовано.

За період з лютого 2009 року по
теперішній час жодної виплати
заробітної плати не здійснювалося.
Крім того, було незаконно, без згоди
позивачки зменшено розмір заробітної
плати.

Після призначення ліквідатором
боржника Амельченко М.Д. та прийняття
ним на себе функцій керівника
підприємства, позивачку не було
поновлено в її правах, розмір
заробітної плати не був встановлений
на попередньому рівні, у останній
законний розмір заробітної плати, був
встановлений у жовтні 2008 року і
становить 1800,00 грн.

На день пред'явлення позову сума
заборгованості, розрахована позивачем
з врахуванням податків, становить 94 669,43
грн., яка складається з заборгованості
за не отриманою заробітною платою
(виходячи з середньомісячної
заробітної плати 1800,00 грн. з
урахуванням індексації 87 127 гривень 22
копійки), грошової компенсації за
невиплачену заробітну плату 5196
гривень, 89 коп., грошової компенсації за
невикористану відпустку у 2008 році та 2009
році за 2008 рік 1348,56 гривень, за 2009 рік
1513,68 гривень.

Невиплата заробітної плати, її
зменшення, невиплата належних сум при
звільненні і встановлення невірного
розміру пенсії завдало та продовжує
завдавати позивачці моральних
страждань, вимагає додаткових зусиль
для організації життя, спричинили
позивачці моральну шкоду, розмір
компенсації за яку позивачем визначено
у сумі 30000,00 грн.

З наведених підстав позивачка
просить стягнути з відповідача
заборгованість по заробітній платі та
іншим платежам у сумі 94 669,43 грн. та 30 000,00
грн. моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2014 року в
задоволені позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
зазначає, що висновки суду не
відповідають обставинам справи,
рішення ухвалено з порушенням вимог
матеріального та процесуального права,
тому просить його скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
її вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційних
скарг, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення суду першої інстанції
про відмову у задоволенні позову не
відповідає зазначеним положенням
закону.

Як вбачається із матеріалів
справи, що ОСОБА_2 з 01.07.2000 року
перебувала у трудових відносинах з
СФГ «Марія» і працювала на посаді
головного бухгалтера, що
підтверджується копією трудової
книжки (а.с.14-16), наказом №51 від 01.07.2000
року про призначення на посаду (а.с.9).

06.04.2010 року постановою
господарського суду Запорізької
області по справі №16/21/10 СФГ «Марія»
було визнано банкрутом та відкрито
ліквідаційну процедуру, ліквідатором
призначено арбітражного керуючого
Амельченко М.Д.

Наказом ліквідатора СФГ «Марія»
Амельченко М.Д. від 07.04.2010 року
головного бухгалтера ОСОБА_2 звільнено
за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з
ліквідацією підприємства. (а.с.8).

28.04.2010 року у газеті «Голос
України» було опубліковано оголошення
про визнання СФГ «Марія» банкрутом і
відкриття ліквідаційної процедури,
роз'яснено, що кредитори можуть
звертатися зі своїми вимогами до
боржника протягом 30 днів з моменту
оприлюднення оголошення.

До ліквідатора СФГ «Марія»
звернулася ОСОБА_2 зі своїми
кредиторськими вимогами, які виникли у
зв'язку із невиплатою заробітної плати
за період з січня 2009 року по квітень 2010
року у розмірі 27685,21 грн., в тому числі
ОСОБА_2 за її розрахунком було
невиплачено заробітної плати з 01.02.2009
року по 01.05.2010 на суму 24 744,49 грн.,
компенсацію за невиплачену заробітну
плату у сумі 1693,73 грн., компенсацію за
невикористані відпустки у 2008-209 роках у
сумі 1246,99 грн. (а.с.140-142).

Ліквідатор визначив, що розмір
заборгованості по заробітній платі
становить 11 349,58 грн., включивши їх до
реєстру вимог кредиторів у другу чергу.
Решта вимог була відхилена, оскільки як
зазначив ліквідатор вправі визнавати
лише наяву (нараховану) заборгованість
по заробітній платі, і не може
визнавати правомірність її
нарахування (або не нарахування). (а.с.
50,128).

Відмовляючи в задоволенні позову
суд першої інстанції ухилився від
розгляду спору, не з'ясував наявність
та розміру заборгованості по
заробітній платі у СФГ «Марія» перед
ОСОБА_2 , не перевірив розрахунку
заборгованості по заробітній платі
зробленого ліквідатором, не навів
підстав для висновку про відсутність у
боржника заборгованості по заробітної
плати, у тому числі безпідставного її
зменшення, стягнення компенсації за
невикористані відпустки, та відповідно
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку, обмежився
загальними фразами проте, що працівник
не може самостійно визначити розмір
заборгованості по заробітній платі.

Між тим, як вбачається із
виписки із штатного розкладу з 15.12.2008
року оклад у головного бухгалтера
складав 1800 гривень (а.с.12)

За наданим ліквідатором СФГ
«Марія» Амельченко М.Д. розрахунком у
відповідача існує заборгованість по
заробітній платі перед ОСОБА_2, яка
складається із нарахованої та
невиплаченої суми та становить 11 349,58
гривень (а.с.128) та 22.08.2011 року за
платіжним дорученням № 3 позивачу
виплачено 200 гривень.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

За правовою позицією ВСУ у
справі № 6-76цс14 від 02.07.2014 року, яка за
правилами ст. 360-7 ЦПК України
обов'язкова у застосуванні судової
практики, при вирішенні спору щодо
затримки розрахунку при звільненні
відповідальність настає за умови
невиплати з вини роботодавця належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 КЗпП України, при
цьому визначальними є такі обставини,
як невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку. Порушення
процедури про банкрутство роботодавця,
наявність тривалого періоду
здійснення виконавчих дій органами
державної виконавчої служби, незначна
частка заборгованості підприємства
перед працівником у виплаті
компенсації за невикористану
відпустку порівняно із сумою
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні по
день фактичного розрахунку не свідчить
про відсутність вини роботодавця в
невиплаті працівникові належних
коштів і не є підставою для звільнення
роботодавця від обов'язку сплатити
зазначені кошти.

За таких обставин висновок суду
першої інстанції про відсутність
правових підстав для стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні суперечить
вимогам ст. 116, 117 КзПП України та
правовій позиції ВСУ у справі № 6-76цс14
від 02.07.2014 року.

Відповідачем не наведено
жодного доказу та аргументу зменшення
заробітної плати ОСОБА_2, яка була
встановлена з 15.12.2008 року у сумі 1800
гривень та підстав для невиплати
заборгованості при звільненні. (а.с.12)

На пропозицією ліквідатору СФГ
«Марія» Амельченко М.Д. надати
розрахунок суми заборгованості по
заробітній платі перед ОСОБА_2,
представник відповідача надав виписку
із пенсійного фонду СФГ «Марія» про
нарахування страховий виплат ОСОБА_2,
за період з 1999 року по день звільнення,
в якій у період з 01.02.2009 року позивачу
зазначена заробітна плата у сумі від 610
гривень до 156,25 гривень. (а.с.130-132)

Між тим зазначена виписка не
відповідає виписці за шатним
розкладом, за яким з 15.12.2008 року
головному бухгалтеру ОСОБА_2, був
встановлений оклад у розмірі 1800
гривень. (а.с.12)

Отже з урахуванням встановленого
окладу у розмірі 1800 гривень. (а.с.12)
заборгованість СФГ «Марія» по
заробітній платі за період з 01.02.2009 року
по 01.05.2010 року перед ОСОБА_2 становить з
урахуванням індексації становить : за
лютий 2009 року по 04.2013 року (час
заявлений вимог) - 1800* індекс 24,20 = 2077,57
гривень , за березень 2009 року по 04.2013
року - 1800* індекс 22,50 = 2058,08 гривен, за
квітень 2009 року по 04.2013 року - 1800* індекс
21,40 = 2045,46 гривен, за травень 2009 року по
04.2013 року - 1800* індекс 20,80 = 2038,58 гривен,
за червень 2009 року по 04.2013 року - 1800*
індекс 19,50 = 2023,67 гривен, за липень 2009
року по 04.2013 року - 1800* індекс 19,60 = 2024,81
гривен, за серпень 2009 року по 04.2013 року
- 1800* індекс 19,90 = 2028,25 гривен, за
вересень 2009 року по 04.2013 року - 1800*
індекс 18,90 = 2016,78 гривен, за жовтень 2009
року по 04.2013 року - 1800* індекс 17,90 = 2005,31
гривен, за листопад 2009 року по 04.2013 року
- 1800* індекс 16,60 = 1990,40 гривен, за
грудень 2009 року по 04.2013 року - 1800* індекс
15,50 = 1977,79 гривен, за січень 2010 року по
04.2013 року - 1800* індекс 13,50 = 1954,85 гривен,
за лютий 2010 року по 04.2013 року - 1800*
індекс 11,40 = 1930,76 гривен, за березень
2010 року по 04.2013 року - 1800* індекс 10,40 =
1919,29 гривен.

Таким чином заборгованість по
заробітній платі, в межах заявлених
позивачем вимог з урахуванням
індексації на 04.2013 року становить 2077,57
гривень + 2058,08 гривен + 2045,46 гривен + 2038,58
гривен + 2023,67 гривен + 2024,81 гривен + 2028,25
гривен + 2016,78 гривен + 2005,31 гривен + 1990,40
гривен + 1977,79 гривен + 1954,85 гривен + 1930,76
гривен + 1919,29 гривен = 26 172,31 гривен за
мінусом 200 гривень, сплачених ОСОБА_2 за
платіжним дорученням № 3 від 22.08.2011
року.

Сума грошової компенсації за
невикористану відпустку за 2008 рік 20 001,70
:365 =56,19*24 = 1348,56 гривень, за 2009 рік 22388,64 :365
=63,07*24 = 1513,68 гривень.

Визначаючи розмір середньої
заробітної плати для нарахування
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу колегія судів виходить із
наступного.

В роз'ясненнях, що містяться в
п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду
України "Про практику розгляду судами
трудових спорів" №9 від 6 листопада 1992
року з подальшими змінами передбачено,
що у випадках стягнення на користь
працівника середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в зв'язку з
незаконним звільненням або
переведенням, відсторонення від роботи
- невиконанням рішення про поновлення
на роботі, затримкою видачі трудової
книжки або розрахунку він визначається
за загальними правилами обчислення
середнього заробітку, виходячи з
заробітку за останні два календарні
дні місяці роботи. При цьому
враховуються положення Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
міністрів України від 8 лютого 1995 року
№100.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою КМ України
від 8 лютого 1995 року № 100,
середньомісячна заробітна плата
визначається за загальними правилами
обчислення середнього заробітку,
виходячи з виплат за останні два
календарні місяці, що передують події,
з якою пов'язана відповідна виплата.

Середня заробітна плата ОСОБА_2,
за два останні місяці роботи становила
- 1 800 грн. Затримка заробітної плати, за
якими заявлені позовні вимоги
становить 3 роки. (а.с.79, 80).

Отже середній заробіток за час
затримки відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП
України , в межах заявлених позивачем
вимог за період з часу звільнення 04.2010
року по час заявлених позивачем вимог
на 04.2013 року складає 1800 гривень * 3*12 = 64 800
гривень.

Таким чином підлягає стягненню
на користь ОСОБА_2 заборгованість по
заробітній платі 26 172,31 гривень за
мінусом 200 гривень, сплачених 22.08.2011
року за платіжним дорученням № 3,
грошова компенсація за невикористані
відпустки 1348,56 гривень + 1513,68 гривень та
середній заробіток за час затримки + 64
800 гривень, а всього 93 834 гривень 55
копійок. При цьому зазначена сума
визначена без врахування обов'язкових
податків та платежів.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди, суд виходив з того, що
позивач не надав доказів заподіяння
моральної шкоди.

З таким висновком погодитися не
можна, оскільки суд неправильно
застосував положення ст. 237-1 КЗпП
України, тому рішення в цій частині
підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП
України відшкодування власником
моральної шкоди працівнику
проводиться у разі, якщо порушення
законних прав призвели чи могли
призвести до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають для нього додаткових зусиль
організації свого життя.

Оскільки встановлено порушення
права позивача на отримання розрахунку
в день звільнення, то спричинена
моральна шкода має бути відшкодована
відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП
України.

Разом з тим, доказування розміру
моральної шкоди повинно здійснюватися
на загальних правилах ст.ст.10, 11, 60 ЦПК
України

Заявивши вимоги про стягнення
30000 грн. у відшкодування моральної
шкоди, позивач у підтвердження розміру
заявлених вимог не надав належних та
допустимих доказів проте, що йому
завдана шкода у сумі 30 000 гривень.

Розмір відшкодування
моральної шкоди в грошовому виразі має
бути не більш, аніж достатнім для
розумного задоволення потреб
потерпілої особи.

Негативні наслідки порушення
відповідачем ст.116 КЗпП України
частково компенсуються також самим
ухваленням рішення на користь позивача
.

Керуючись засадам розумності,
виваженості і справедливості,
збалансованості інтересів сторін,
колегія суддів дійшла висновку, що
адекватну компенсацію моральної шкоди
забезпечить сума в 500 гривень.

Оскільки рішення суду першої
інстанції не відповідає обставинам
справи, нормам матеріального та
процесуального права, воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову. Крім
того на підставі ст. 88 ЦПК України з
відповідача підлягає стягненню на
користь держави судові витрати
пропорційно задоволеним вимогам 936
гривень 34 копійки + за моральну шкоду
243,60 грн. у суді першої інстанції 1179,94
гривень та апеляційної інстанції 589,97
гривень, а всього 1769,91 гривню.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 24 квітня 2014 року у цій
справі скасувати. Ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Селянського
(фермерського) господарства «Марія» на
користь ОСОБА_2 заборгованість по
заробітній платі у розмірі 25 972,31
гривень, грошову компенсація за
невикористані відпустки 2 862 гривень 24
копійки, середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні у
сумі 64 800 гривень, а всього 93 634 гривень 55
копійок, з якої підлягають стягненню
обов'язкові податки та платежі.

Стягнути з Селянського (фермерського)
господарства «Марія» на користь ОСОБА_2
500 гривень на відшкодування моральної
шкоди.

Стягнути з Селянського
(фермерського) господарства «Марія»
судові витрати на користь держави 1769
гривень 91 копійку.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді