Справа № 466/995/14
Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська
Провадження № 22-ц/783/5268/14
Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Надра» на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 26 травня 2014 року у справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк «Надра» до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним
договором,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 26 травня 2014 року у
задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором №17/МБ-26 від 20.03.2008 року
відмовлено.

Дане рішення оскаржило ПАТ КБ
«Надра».

В своїй апеляційній скарзі просять
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог, яким
позов задовольнити в повному обсязі.
Вважають рішення незаконним та
необґрунтованим, таким, що підлягає до
скасування у зв'язку з істотними
порушеннями норм як матеріального, так
і процесуального права. Зазначають, що
твердження суду першої інстанції про
те, що отриманий ОСОБА_2 кредит є
споживчим та відповідно на нього
поширюється Закон України «Про захист
прав споживачів» не відповідає
дійсності. В кредитному договорі чітко
визначена ціль кредитування -
поповнення обігових коштів, тобто
ціллю кредитування були не споживчі
потреби, а поповнення обігових коштів.
Також зазначають, що судом не враховані
поважні причини пропуску строку
позовної давності позивачем.

В судове засідання особи, що беруть
участь у справі (їх представники) не
з'явилися, причин неявки не повідомили,
тому суд вважав за можливе проводити
розгляд справи у їх відсутності,
враховуючи, що такі належним чином
повідомлялись про час та місце
розгляду справи, клопотань про
відкладення розгляду справи до суду
від них не надійшло, зважаючи на вимоги
ст. 305 ЦПК України, а також те, що від
представника позивача до суду надійшло
клопотання про розгляд справи у його
відсутності.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть
участь у справі та вимоги ч.2 ст. 197 ЦПК
України, фіксування судового процесу
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід задовольнити частково з таких
підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного
рішення, суд першої інстанції
відмовляючи в задоволенні позовних
вимог до обох відповідачів виходив з
того, що отриманий кредит відповідачем
ОСОБА_2 є споживчим. Строк у договорі
поруки (укладеному між Банком та
ОСОБА_3.) не визначено. Зважаючи на те, що
позичальник зобов'язувався повернути
кредит до 5.03.2009 року, а позов банком
пред'явлено в лютому 2014 року, тобто
більше ніж через шість місяців після
закінчення строку дії договору,
договір поруки припинився і тому
вимоги до поручителя є безпідставними
(ч.4 ст. 559 ЦК України). Аналогічно суд
вважав вимоги до іншого відповідача
такими, що до задоволення не
підлягають, оскільки Банк звернувся до
нього, як боржника з пропуском строку
позовної давності, що прямо заборонено
п.7 ч.11 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів». Застосування ж
позовної давності у даній категорії
спорів є обов'язком суду незалежно від
наявності про це заяви сторони у спорі,
про що, на думку суду, вказує висновки
Конституційного Суду України в рішенні
від 10.11.2011 року у справі №1-26/2011.

Колегія суддів вважає висновки суду
першої інстанції, що стосується
відмови у задоволенні позову Банку в
частині вимог до поручителя ОСОБА_3
вірними та такими, що відповідають
вимогам закону. Однак в частині відмови
у задоволенні позову Банку до боржника
ОСОБА_2 такими, що не відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Дійсно, як вбачається із матеріалів
справи, було встановлено судом першої
інстанції та сторонами не оспорювалось
20.03.2008 року між ВАТ КБ «Надра»,
правонаступником якого є позивач та
відповідачем ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір №17/МБ-26. Згідно
договору Банк надав позичальнику
грошові кошти в сумі 4 тис. грн. Цілі
кредитування були визначені -
поповнення обігових коштів. Кредит був
наданий строком по 5.03.2009 року зі
сплатою за користування кредитом
відсотків з розрахунку 18 відсотків
річних. Крім цього з п. 12.4 договору
вбачається, що позичальник є платником
податку відповідно до Указу Президента
№727/98 від 3.07.1998 року «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва». Крім цього, 20.03.2008 року
між Банком та відповідачем ОСОБА_3 було
укладено договір поруки, згідно якого
Поручитель поручається перед
Кредитором за належне виконання ОСОБА_2
взятих на себе зобов'язань, що
витікають із згаданого Кредитного
договору.

Як вбачається із змісту Указу
Президента України №727/98 від 3.07.1998 року
«Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва», такий розповсюджує
свою дію на фізичних осіб, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи та
юридичних осіб.

Зважаючи на вказане та беручи до уваги
зміст кредитного договору слід зробити
висновок про те, що кредитний договір
не є споживчим кредитом в розумінні п. 23
ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав
споживачів», а відповідач ОСОБА_2 не є
споживачем в значенні п. 22 ч.1 ст. 1
згаданого Закону. Так, як вбачається із
наведеного, договір укладений між
ОСОБА_2, як фізичною особою, що здійснює
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи та ціль
кредитування поповнення ним обігових
котів як підприємця.

Враховуючи вказане висновки суду про
те, що отриманий ОСОБА_2 кредит є
споживчим є безпідставними.

Крім цього, згідно ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 260 ЦК України позовна
давність обчислюється за загальними
правилами визначення строків,
встановленими статтями 253-255 цього
Кодексу.

Ч.1 ст. 261 ЦК України передбачає, що
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Однак, згідно ст. 267 ЦК України особа,
яка виконала зобов'язання після спливу
позовної давності, не має права
вимагати повернення виконаного, навіть
якщо вона у момент виконання не знала
про сплив позовної давності. Заява про
захист цивільного права або інтересу
має бути прийнята судом до розгляду
незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Враховуючи вказану норму закону,
відмова судом у позові за пропуском
строку позовної давності може мати
місце лише за заявою відповідача
зробленою до винесення рішення. Як
вбачається із матеріалів справи така
заява відсутня, крім цього відповідач
ОСОБА_2 жодного разу не був присутній у
судових засіданнях під час розгляду
справи ні у суді першої, ні апеляційної
інстанції, тому така заява не могла
бути зроблена усно у судовому
засіданні.

Посилання суду на п.7 ч.11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
та рішення Конституційного суду
України у справі 15-рп/2011 від 10.11.2011 року,
та п.31 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України №5 та
тлумачення їх таким чином, що суд
зобов'язаний застосувати позовну
давність у даній категорії спорів
незалежно від наявності про це заяви
сторони у спорі є помилковими. Оскілки
згадана норма закону (п.7 ч.11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»)
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту. Про
вказане йдеться у Постанові Верховного
Суду України ухваленої у відповідності
п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України від 20.11.2013 року
справа 6-126цс13.

Зважаючи на вказане (відсутність у
матеріалах справи заяви відповідача
про застосування строку позовної
давності); вимоги ст.ст. ст.ст. 526, 530, 1054
ЦК України; неналежне виконання
відповідачем ОСОБА_2 умов договору
кредиту внаслідок чого у нього виникла
заборгованість, що на час розгляду
справи становить 2312,29 грн., що
нарахована у відповідності до умов
договору та складається з: 1057,11 грн. -
заборгованості за тілом кредиту; 900,31
грн. - заборгованість за відсотками за
користування кредитом; 257 грн. - пеня за
несвоєчасне погашення кредиту та
відсотків; 97,87 грн. - штраф, - вимоги
Банку про стягнення заборгованості за
кредитним договором з відповідача
ОСОБА_2 є підставними та такими, що
підлягали до задоволення. Висновки
суду ж про необхідність відмови у
задоволенні позову до цього
відповідача за спливом строку позовної
давності такими, що не відповідають
вимогам закону та обставинам справи.
Тому рішення суду в цій частині
підлягає скасуванню з ухваленням
нового про задоволення позовних вимог
до вказаного відповідача.

Що стосується вимог Банку до
відповідача ОСОБА_3, як поручителя та
солідарного боржника за кредитним
договором, то на думку колегії судом
першої інстанції було вірно відмовлено
в задоволенні позову у цій частині.

Так, як вбачається із ч.4 ст. 559 ЦК
України порука припиняється після
закінчення строку, встановленого в
договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя. Якщо
строк основного зобов'язання не
встановлений або встановлений
моментом пред'явлення вимоги, порука
припиняється, якщо кредитор не
пред'явить позову до поручителя
протягом одного року від дня укладення
договору поруки.

Відповідно до змісту п. 24 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
відповідно до частини четвертої статті
559 ЦК порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. При вирішенні
таких спорів суд має враховувати, що
згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору. Отже, якщо
кредитним договором не визначено інші
умови виконання основного
зобов'язання, то у разі неналежного
виконання позичальником своїх
зобов'язань за цим договором строк
пред'явлення кредитором до поручителя
вимоги про повернення отриманих у
кредит коштів має обчислюватися з
моменту настання строку погашення
зобов'язання згідно з такими умовами,
тобто з моменту настання строку
виконання зобов'язання у повному
обсязі або у зв'язку із застосуванням
права на повернення кредиту
достроково. При цьому в разі
пред'явлення вимоги до поручителя
кредитор може звернутися до суду
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання. При цьому сама по собі
умова договору про дію поруки до
повного виконання позичальником
зобов'язання перед кредитодавцем або
до повного виконання поручителем
взятих на себе зобов'язань не може
розглядатися як установлення строку
дії поруки, оскільки це не відповідає
вимогам статті 252 ЦК України, згідно з
якою строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами.
Термін визначається календарною датою
або вказівкою на подію, яка має
неминуче настати.

Зважаючи на вказане, а також те, що
термін дії договору кредиту був
встановлений до 5.03.2009 року, Банк вправі
був подати до поручителя позов
протягом 6 місяців після спливу цієї
дати. Враховуючи, що позов у вказаний
строк Банком до поручителя поданий не
був, а такий Банк подав 12.02.2014 року
порука припинилась і Банк не вправі
ставити вимоги до поручителя про
стягнення суми боргу як до солідарного
боржника із позичальником (ст. 553 ЦК
України), яким поручитель перестав бути
після припинення поруки.

Зважаючи на вказане висновки суду про
безпідставність вимог Банку до
поручителя є вірними та рішення суду в
частині відмови у задоволенні позову
Банку до ОСОБА_3 є таким, що відповідає
обставинам справи та вимогам закону.
Тому в цій частині рішення суду першої
інстанції слід залишити без змін.

Враховуючи наведене доводи
апеляційної скарги слід визнати
частково обґрунтованими та таку
задовольнити частково.

Рішення ж суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні позову
Банку до позичальника ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором слід скасувати та ухвалити
нове рішення яким позов банку до
вказаного відповідача задовольнити.
Слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ
«КБ «Надра» 2312,29 грн. заборгованості за
кредитним договором, що складається з:
1057,11 грн. - заборгованості за тілом
кредиту; 900,31 грн. - заборгованість за
відсотками за користування кредитом; 257
грн. - пеня за несвоєчасне погашення
кредиту та відсотків; 97,87 грн. - штраф.

В решті рішення слід залишити без змін.

Відповідно до задоволених вимог
позовної заяви та апеляційної скарги
слід розподілити судові витрати щодо
сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4,
313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Надра» - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 26 травня 2014 року - в
частині відмови в задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором - скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким позов
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Надра» 2312,29 грн.
заборгованості за кредитним договором,
що складається з: 1057,11 грн. -
заборгованості за тілом кредиту; 900,31
грн. - заборгованість за відсотками за
користування кредитом; 257 грн. - пеня за
несвоєчасне погашення кредиту та
відсотків; 97,87 грн. - штраф.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Надра» 243,6 грн.
сплаченого судового збору за подання
позовної заяви у суді першої інстанції.

В решті рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 26 травня 2014
року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Надра» 121,8 грн.
сплаченого судового збору за подання
апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
шляхом подання касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді:
В.Я.
Бакус

Т.А.
Гірник