Номер провадження 2/522/7927/14
УХВАЛА

18 серпня 2014
року

м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м.
Одеси Суворова О.В., розглянувши заяву
ОСОБА_1 про забезпечення позову,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною
заявою до ОСОБА_2, у якій просить
відібрати малолітню дитину ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 їй, ОСОБА_1

Разом із позовною заявою позивачкою
подано до суду заяву про забезпечення
позову, у якій вона просить заборонити
виїзд за межі України громадянам
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обгрунтування своєї заяви позивачка
посилається на те, що відповідач
погрожує їй тим, що планує вивезти
дитину за межі України.

Вивчивши та дослідивши матеріали
справи та заяви про забезпечення
позову, суддя вважає заяву такою, що
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК суд за
заявою осіб, які беруть участь у справі,
може вжити передбачені цим Кодексом
види забезпечення позову. Перелік
видів забезпечення позову визначений у
ст. 152 ЦПК. Серед видів такого
забезпечення у ст. 152 ЦПК не передбачено
вжиття судом тимчасового обмеження
особи у праві виїзду за межі України.

Тому, враховуючи, що в цивільному
процесі відсутня правова норма, яка б
надавала суду повноваження в порядку,
передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК,
застосовувати такий вид забезпечення
позову, як тимчасове обмеження у виїзді
за межі України, слід дійти висновку, що
суд не може застосовувати зазначений
спосіб забезпечення позову на стадії
розгляду цивільної справи.

З урахуванням викладеного слід дійти
висновку, що вирішення судом питання
про обмеження у виїзді за межі України
можливе тільки у порядку, визначеному
ст. 3771 ЦПК, та за поданням державного
виконавця на підставі п. 18 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження» у
зв'язку з ухиленням боржника від
виконання судового рішення чи рішення
іншого органу, що перебуває на
виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України»).

До аналогічного висновку дійшов
Верховний Суд України в узагальненні
від 1 лютого 2013 року «Судова практика
щодо вирішення питання про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України».

Крім того, відповідно до п. 4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 р. № 57 (у редакції
постанови Кабінету Міністрів України
від 25 серпня 2010 р. № 724), виїзд з України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою
другого з батьків із зазначенням у ній
держави прямування та відповідного
часового проміжку перебування у цій
державі, якщо другий з батьків
відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди
другого з батьків:

якщо другий з батьків є іноземцем або
особою без громадянства, що
підтверджується записом про батька у
свідоцтві про народження дитини, та
який (яка) відсутній у пункті пропуску;

якщо у паспорті громадянина України
для виїзду за кордон, з яким перетинає
державний кордон громадянин, який не
досяг 16-річного віку, або проїзному
документі дитини є запис про вибуття на
постійне місце проживання за межі
України чи відмітка про взяття на
консульський облік у дипломатичному
представництві або консульській
установі України за кордоном;

у разі пред'явлення документів або їх
нотаріально засвідчених копій:

свідоцтва про смерть другого з батьків;

рішення суду про позбавлення
батьківських прав другого з батьків;

рішення суду про визнання другого з
батьків безвісно відсутнім;

рішення суду про визнання другого з
батьків недієздатним;

рішення суду про надання дозволу на
виїзд з України громадянину, який не
досяг 16-річного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків;

довідки про народження дитини, виданої
відділом реєстрації актів цивільного
стану, із зазначенням підстав внесення
відомостей про батька відповідно до
частини першої статті 135 Сімейного
кодексу України (під час виїзду дитини
за кордон у супроводі одинокої матері).

Таким чином, за відсутності обставин,
визначених у пвідпункті 2 пункту 4
Правил перетинання державного кордону
громадянами України, доказв про
наявність яких до заяви про
забезпечення позову не додано, слід
дійти до висновку, що перетинання
державного кордону України
малолітньою дитиною ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1 без нотаріально
посвідченої згоди позивачки не є
можливим.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України,
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

За таких обставин, оскільки
перетинання дитиною кордону без згоди
позивачки не є можливим, слід дійти до
висновку, що заявлений позивачкою
захід на забезпечення позову не є
таким, невжиття якого може утуднити чи
унеможливити виконання рішення суду.

Також позивачкою не надано жодних
доказів на підтвердження того факту, що
відповідач дійсно має намір залишити з
дитиною територію України.

Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про
забезпечення позову – відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання апеляційному суду через суд
першої інстанції апеляційної скарги
протягом п'яти днів після проголошення
ухвали.

Суддя
О.В.Суворова

18.08.2014