Справа №: 343/880/14-ц
Провадження №: 2/0343/453/14
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2014 року м.Долина

Долинський районний суд
Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді -
Лицура І. М.,

секретаря -
Бойків В. П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в місті
Долина справу за позовом ОСОБА_1 до
державного підприємства
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» Міністерства оборони
України в особі Сколівського
військового лісгоспу про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні з роботи та
вихідної допомоги,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
ДП «Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» Міністерства оборони
України в особі Сколівського
військового лісгоспу, в якому просив
стягнути з відповідача невиплачену
йому середньомісячну заробітну плату
за весь період затримки розрахунку при
звільненні в сумі 22395,00 грн. та 8599,68 грн.
вихідної допомоги. Свої вимоги
мотивував тим, що він працював на
посаді головного інженера
Сколівського військового лісгоспу ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» МО України в період з
24.10.2011 року по 16.05.2013 року. Однак,
відповідач нерегулярно виплачував
заробітну плату, а в січні та лютому 2013
року взагалі перестав її виплачувати,
чим допусти грубе порушення
законодавства про працю, що змусило
його 10.05.2013 року звернутися з письмовою
заявою про звільнення з роботи
внаслідок грубого порушення трудового
законодавства. Однак, відповідач
самовільно змінив підставу звільнення
і наказом від 16.05.2013 року звільнив його
з роботи за власним бажанням. Також при
звільненні відповідач не провів з ним
повного розрахунку, чим порушив вимоги
ст. 116 КЗпП України. На день звільнення
відповідач не виплатив йому заробітну
плату в розмірі 3276,00 грн. та без його
згоди стягнув вказану суму за куплені
ним колеса до службового автомобіля,
хоч мав можливість стягнути цю суму із
підзвітних коштів. Таким чином вважає,
що відповідач повинен виплатити йому
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку при звільненні в
сумі 22395,00 грн., а також у відповідності
до вимог ст. 44 КЗпП України повинен
виплатити вихідну допомогу з
розрахунку середнього заробітку за 3
місяці, сума якої становить 8599,68 грн.

В судовому засіданні позивач та його
представник за довіреністю від 17.04.2014
року адвокат ОСОБА_2 повністю
підтримали заявлені позовні вимоги,
зіславшись на вищевикладені обставини.
При цьому просили стягнути з ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» МО України середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 22395,00
грн. та 8599,68 грн. вихідної допомоги,
поновивши строк на звернення в суд з
даним позовом як пропущений з поважних
причин, оскільки перед звернення до
суду позивач неодноразово звертався зі
скаргами в прокуратуру та державну
інспекцію з питань праці у Львівській
області, звідки із запізненням отримав
відповіді, а також відповідач не
надавав йому чіткої відповіді з
приводу проведення повного розрахунку,
в зв»язку з чим він з поважних причин
пропустив строк на звернення до суду з
даним позовом.

Представник відповідача за
довіреністю № 1350 від 23.12.2013 року
Чебачова Ю.О. позов не визнала та
пояснила, що позивач з 24.10.2011 року по
16.05.2013 року працював головним інженером
у Сколівському військовому лісгоспі,
який є відокремленим підрозділом ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» МО України. Крім того,
в період з 08.04.2012 року по 15.02.2013 року він
виконував обов»язки начальника даного
підприємства. 16.04.2013 року на адресу
підприємства надійшла заява ОСОБА_1 про
звільнення його з роботи за власним
бажанням з 12.04.2013 року у зв'язку з
переїздом на нове місце проживання.
Проте, вказану заяву задоволено не
було, так як в заяві зазначена дата
звільнення 12.04.2013 року, а відповідно до
чинного законодавства звільнення
працівника заднім числом не
допускається, про що позивача було
повідомлено листом № 449 від 23.04.2013 року.
30.04.2013 року та 15.05.2013 року на адресу
підприємства надійшли повторні заяви
ОСОБА_1 про звільнення з роботи за
раніше поданою заявою, що підтвердили
його бажання звільнитися з роботи за
власним бажанням. Тому наказом № 63-к
від 16.05.2013 року ОСОБА_1 звільнено з
роботи за власним бажанням на підставі
ч.1 ст. 38 КЗпП України відповідно до його
заяв від 12.04.2013 року, 26.04.2013 року та 11.05.2013
року. Оскільки у заяві про звільнення з
роботи позивач не вказав підстави для
звільнення, передбачені ч.3 ст. 38 КЗпП
України, то відповідно з цих підстав
він й не звільнявся, а отже відсутні
підстави для виплати йому вихідної
допомоги. Крім того, заборгованість по
заробітній платі, про яку вказує
позивач, виникла за період виконання
ним обов»язків керівника, в зв»язку з
чим відносно нього було відкрито
кримінальне провадження за ст. 175 КК
України. В період з 12.04.2013 року по 16.05.2013
року позивач без поважних причин був
відсутній на роботі, що
підтверджується відповідними актами. В
зв»язку з цим листом № 516 від 16.05.2013 року
його було повідомлено про необхідність
прибути за трудовою книжкою і про те, що
для отримання повного розрахунку йому
необхідно з»явитися в касу
Сколівського військового лісгоспу,
попередивши напередодні про свій
приїзд. Відповідно до довідки про
нараховану, утриману та виплачену
заробітну плату за 2013 рік, розмір
коштів, що належали позивачу від
підприємства, становив 10813,21 грн., з них
500,00 грн. виплачено йому в січні 2013 року,
3462,41 грн. за рахунок Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності - у травні 2013 року, 3276,00
грн. (нестача коліс) утримано із
заробітної плати, а решту коштів, за
згодою позивача, - 14.06.2013 року
відправлено йому поштовим переказом. У
зв»язку із здійсненням подвійних
виправлень в листку непрацездатності
серії АГЕ № 034421, оплата лікарняних по
ньому проведена 27.06.2013 року - після
отримання з Долинської ЦРЛ
відповіді-підтвердження про видачу
даного лікарняного листка. Вважає, що
згідно зі ст. 132 КЗпП України
адміністрація підприємства мало право
утримати із зарплати позивача
відшкодування завданої ним шкоди
(нестачі коліс) в межах його середнього
місячного заробітку. Таким чином при
звільненні з роботи ОСОБА_1 не допущено
жодних порушень законодавства, а тому
заявлений позов є безпідставним і в
його задоволенні слід відмовити. Крім
того, позивачем без поважних причин
пропущено трьохмісячний строк на
звернення до суду із заявою про
вирішення трудового спору, що теж є
підставою для відмови в позові.

Дослідивши та оцінивши здобуті й
перевірені в судовому засіданні докази
в їх сукупності, суд приходить до
висновку, що заявлений позов до
задоволення не підлягає, виходячи з
наступного.

За змістом ч. 3 ст. 38 КЗпП України,
працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Статтею 44 даного кодексу передбачено,
що при припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39)
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі, передбаченому
колективним договором, але не менше
тримісячного середнього заробітку.

Згідно з ч.1 ст. 116 цього кодексу, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 24.10.2011
року по 16.05.2013 року працював головним
інженером в Сколівському військовому
лісгоспі ДП «Івано-Франківський
військовий ліспромкомбінат» МО
України, що підтверджується записами в
його трудовій книжці НОМЕР_1 та копіями
відповідних наказів (а.с. 5,40).

Згідно з наказом № 63-к від 16.05.2013 року ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» МО України (а.с. 40),
ОСОБА_1 звільнено з роботи з 16.05.2013 року
за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП
України. Підстава: заява ОСОБА_1

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 від 12.04.2013
року (а.с. 41), останній просив звільнити
його з роботи з 12.04.2013 року у зв'язку з
переїздом на нове місце проживання. При
цьому в заяві не зазначено підстави для
звільнення, передбачені ч.3 ст. 38 КЗпП
України.

Відсутні посилання на ці підстави і в
наступних заявах позивача: від 26.04.2013
року, де він просить врахувати його
заяву від 12.04.2013 року та мотивує
необхідність змінити місце проживання
заборгованістю з виплати заробітної
плати та від 11.05.2013 року, де він просить
звільнити його з роботи згідно раніше
поданої заяви (а.с. 42,43).

Таким чином в судовому засіданні
достовірно встановлено, що позивачем
було подано заяву про звільнення з
роботи за власним бажанням у зв'язку з
переїздом на нове місце проживання,
тобто на підставі ч.1 ст. 38 КЗпПУ, дану
заяву він не відкликав, заяв про
звільнення з роботи з інших підстав
відповідачу не направляв.

При таких обставинах суд вважає, що
відповідачем в наказі про звільнення з
роботи ОСОБА_1 № 63-к від 16.05.2013 року
правильно зазначено підставу
звільнення - за власним бажанням згідно
ст. 38 КЗпПУ, про що і просив позивач в
своїй заяві від 12.04.2013 року.

Враховуючи, що суд встановив
відсутність підстав для звільнення
ОСОБА_1 з роботи внаслідок порушення
власником законодавства про працю,
тобто на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України,
відсутні підстави для виплати йому
вихідної допомоги згідно з вимогами ст.
44 КЗпП України, а тому в задоволенні
цієї вимоги позивачу слід відмовити.

При цьому суд враховує, що позивач сам
наказ № 63-к від 16.05.2013 року про
звільнення його з роботи не оскаржує.

Суд критично оцінює посилання позивача
на звернення від 10.05.2013 року як підставу
для звільнення його з роботи згідно з
ч.3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 100), оскільки
дане звернення не є заявою про
звільнення з роботи і позивач не
висловлює в ньому своє бажання
звільнитися з роботи, а просить
відповідача надати йому відповідь щодо
порушення вимог законодавства про
працю.

Як вбачається з листа № 516 від 16.05.2013
року (а.с. 45), відповідач повідомив
позивача про необхідність прибути за
трудовою книжкою і про те, що для
отримання повного розрахунку йому
необхідно з»явитися в касу
Сколівського військового лісгоспу,
попередивши напередодні про свій
приїзд.

Згідно з довідкою про нараховану,
утриману та виплачену заробітну плату
ОСОБА_1 за 2013 рік (а.с. 49), розмір коштів,
що належали позивачу від підприємства,
становив 10813,21 грн., з них 500,00 грн.
виплачено йому 16.01.2013 року, 3462,41 грн. -
30.05.2013 року, 791,49 грн. - 27.06.2013 року після
отримання з Долинської ЦРЛ
відповіді-підтвердження про видачу
лікарняного листка, а решту коштів -
14.06.2013 року.

Суд вважає, що відповідач правомірно
утримав із заробітної плати позивача
3276,00 грн. як відшкодування завданої ним
підприємству шкоди (нестача коліс),
оскільки дана сума погоджена позивачем
та не перевищує його середнього
місячного заробітку, тобто не
суперечить вимогам ст. 132 КЗпП України.

При цьому суд вважає, що адміністрація
підприємства сама вправі визначити, з
яких коштів покривати завдану
підприємству шкоду і наявність у
позивача підзвітних коштів не була
перешкодою для стягнення з його
заробітної плати відшкодування
завданої підприємству шкоди.

Як ствердила в судовому засіданні
представник відповідача, всі
недоплачені від підприємства кошти, за
згодою позивача і за його зверненням,
за винятком 791,49 грн. по лікарняному
листку серії АГЕ № 034421, дійсність якого
перевірялася, 14.06.2013 року відправлено
ОСОБА_1 поштовим переказом.

Дане твердження жодними доказами в
судовому засіданні не спростовано.

Таким чином судом не встановлено
порушення відповідачем вимог ст. 116
КЗпП України, тобто невиплати з його
вини належних позивачу при звільненні
коштів у строки, передбачені ст. 116
даного кодексу, оскільки встановлено,
що в день звільнення позивач не
працював і кошти були виплачені йому
відразу після пред»явлення
відповідної вимоги.

Виходячи з наведеного, суд приходить до
висновку, що звільнення з роботи ОСОБА_1
відбулось відповідно до намірів сторін
і належні йому при звільненні кошти
виплачені підприємством у строки,
передбачені ст. 116 КЗпП України.

При таких обставинах в задоволені
позовних вимог ОСОБА_1 до державного
підприємства «Івано-Франківський
військовий ліспромкомбінат»
Міністерства оборони України в особі
Сколівського військового лісгоспу про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні з
роботи та вихідної допомоги слід
відмовити в зв»язку з їх
безпідставністю.

На підставі викладеного, ст.ст. 38, 39, 44, 47,
115-117, 130-132, 232 КЗпП України, керуючись
ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
державного підприємства
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» Міністерства оборони
України в особі Сколівського
військового лісгоспу про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні з роботи та
вихідної допомоги відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено в
10-денний строк з дня його проголошення
до апеляційного суду
Івано-Франківської області через
Долинський районний суд.

Суддя: