Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 серпня 2014 року
м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської
області у складі

головуючого судді
Морозова В.В.,

при секретарі
Швидкій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Черкаси
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
леськівської сільської ради
Черкаського району про визнання права
власності,

в с т
а н о в и в:

Позивачка звернулась до
Черкаського районного суду з позовною
заявою, в якій просить визнати за нею та
за ОСОБА_2 право власності на 3/10 частини
житлового будинку садибного типу з
відповідною частиною надвірних споруд
та земельною ділянкою, що знаходиться
за адресою АДРЕСА_1

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивачка в 2003 році придбала в СТОВ
«Дніпро» 3/10 частини будинку садибного
типу та сплатила 1751 грн. 87 коп., що
підтверджується квитанціями до
прибутково-касових ордерів таким чином
вважаючи договір купівлі-продажу
укладеним та таким, що відбувся. Та
розпочала користуватись даним
будинком де і проживає на теперішній
час. В 2003 році СТОВ «Дніпро» припинило
свою діяльність та передало зазначений
будинок на баланс Леськівської
сільської ради. 29.10.2004 року рішенням
Леськівської сільської ради №100
вирішено доручити Черкаському ОБТІ
провести реєстрацію та видати
свідоцтво направо спільної власності
на домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та
ОСОБА_2. 01.11.2004 року ЧОБТІ був
виготовлений технічний паспорт на 3/10
частини даного домоволодіння. Саме з
цих підстав позивачка просила
задовольнити її позовні вимоги.

Позивач у судове засідання не прибув,
проте від представника позивача на
адресу суду надійшло клопотання про
розгляд справи за його відсутності та
зазначено, що позивач заявлені позовні
вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не
прибув, проте на адресу суду надіслав
клопотання про розгляд справи за його
відсутності та зазначав, що проти
задоволення позовних вимог не
заперечує.

Суд дослідивши матеріали справи та
наявні у ній докази вважає, що позовні
вимоги позивача до задоволення не
підлягають виходячи з наступного.

Судом досліджено копії квитанцій до
прибуткового касового ордеру №292 від
29.10.2002 року на суму 800 грн., №295 від 30.10.2002
року на суму 200 грн. та №31 від 19.03.2003 року
на суму 751 грн. 87 коп. В даних квитанціях
зазначено, що перші два платежі це
аванс за будинок АДРЕСА_1 а останній
платіж це частково оплата за даний
житловий будинок.

Відповідно до рішення №100 від 29.10.2004
року Леськіської сільської ради
доручено ЧОБТІ провести реєстрацію та
видати в рівних частках свідоцтво на
право спільної власності на
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за
громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ідеальна
частка становить 3/10. Доручено
сільському голові підписати свідоцтво
на право власності.

Згідно копії технічного паспорту на
будинок АДРЕСА_1 в графі власники
домоволодіння зазначені ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, ідеальна частка становить 3/10. В
графі документи, що підтверджують
право власності, не зазначено будь-яких
відомостей.

З огляду на наведені обставини суд
констатує, що позивачка договорів
купівлі-продажу даного домоволодіння
не укладала, а рішення сільської ради
№100 від 29.10.2004 року нею реалізовано не
було і відповідно свідоцтво про право
власності нею не отримано.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних, або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Держава відповідно до положень статті
55 Конституції України кожному
гарантувала право на оскарження в суді
рішень, дій чи бездіяльності органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Частиною 1 статті 334 ЦК України
визначено, що права на нерухоме майно,
які підлягають державній реєстрації,
виникають з дня такої реєстрації
відповідно до закону.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України у
письмовій формі належить вчиняти
правочини між фізичною та юридичною
особою, крім правочинів, передбачених
частиною першою статті 206 цього Кодексу

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або
іншого нерухомого майна укладається
у письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Суд зауважує, що і станом на час
виникнення правовідносин з СТОВ
«Дніпро» в 2002 та 2003 роках, аналогічні
вимоги містилися і в Цивільному
кодексі УРСР.

Відповідно до п. 1 ст. 44 ЦК УРСР
(чинного на час виникнення
правовідносин) повинні укладатись у
письмовій формі угоди державних,
кооперативних та інших громадських
організацій між собою і з
громадянами, за винятком угод,
зазначених у статті 43 цього Кодексу, та
окремих видів угод, для яких інше
передбачено законодавством Союзу РСР і
Української РСР;

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР
договір купівлі-продажу жилого
будинку повинен бути нотаріально
посвідчений, якщо хоча б однією з
сторін є громадянин. Недодержання цієї
вимоги тягне недійсність договору
(стаття 47

цього Кодексу).

Як вбачається з довідки Леськівської
сільської ради №375 від 23.05.2014 року
будинок АДРЕСА_1 знаходиться в
комунальній власності Леськівської
сільської ради, крім частини 1, що
належить ОСОБА_1, проте суд зауважує, що
підстави набуття права власності
ОСОБА_1 сільською радою не
зазначаються.

Суд не бере до уваги посилання позивача
на укладення усного договору
купівлі-продажу з СТОВ «Дніпро»,
оскільки законом визначено, що такий
договір має бути укладений в письмовій
формі та підлягає нотаріальному
посвідченню.

Суд вважає, що на даний час у позивача
наявні всі можливості для звернення до
відповідача у комунальній власності
якого перебуває даний будинок, для
відповідного набуття права власності
на частину будинку АДРЕСА_1 згідно
Закону.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Таким чином з огляду на вищенаведені
норми, суд вважає позовні вимоги
позивача не доведеними та
необґрунтованими, а позов таким, що
задоволенню не підлягає в повному
обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 59 - 61, 208 - 218 ЦПК
України

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано протягом десяти днів з дня
його проголошення через суд першої
інстанції.

Суддя: В. В. Морозов