Справа №583/2239/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Ільченко В. М.Номер
провадження 22-ц/788/1552/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 39
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

03 вересня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Маслова В. О. ,

з участю секретаря судового засідання -
Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3, поданою його
представником ОСОБА_4,

на рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 22 липня 2014
року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
Охтирської міської ради, треті особи:
товариство з обмеженою
відповідальністю «Бюро технічної
інвентаризації та експертиз»,
інспекція Державного
архітектурно-будівельного контролю в
Сумській області, про визнання права
власності в порядку спадкування на
самочинно збудоване майно,

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 22 липня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено за
необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі
свого представника ОСОБА_4, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги, а саме: визнати за ним
одноосібне право власності на
самочинно збудовані сарай-прибудову
«Г2» та сарай «Г3», 2002 року побудови,
площею, відповідно, 8,8 кв. м та 4,0 кв. м, як
за спадкоємцем першої черги після
померлої ОСОБА_5; зобов'язати ТОВ «Бюро
технічної інвентаризації та
експертиз» («БТІЕ») внести до
технічного паспорту відповідні зміни
та реєстраційну службу Охтирського
міськрайонного управління юстиції -
видати нове свідоцтво про право
власності.

Вказує, зокрема, що висновок суду в тій
частині, що у зв'язку зі здійсненням
будівництва ОСОБА_5 не набула права
власності на спірні прибудови як
окремі об'єкти права власності, не
відповідає дійсності, так як
сараї-прибудови «Г2» та «Г3» не
являються спірними прибудовами,
оскільки права інших осіб не порушені,
вимоги на вказане майно з боку третіх
осіб відсутні, порушень вимог чинного
законодавства при їх будівництві не
встановлено, і вони не можуть бути
окремими об'єктами права власності,
оскільки, згідно технічного паспорту
від 17 червня 2013 року, є прибудовами до
літньої кухні «Г».

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення позивача та його
представника, які підтримали скаргу з
викладених в них мотивів, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

16 червня 2014 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом, мотивуючи
вимоги тим, що на підставі договору
дарування від 05 жовтня 2000 року він є
власником 51/100 частини будинку та
господарських споруд, розташованих
АДРЕСА_1 Власником інших 49/100 частин
вказаного будинку була його мати
ОСОБА_5, яка померла 01 жовтня 2012 року.

19 липня 2013 року ним отримане свідоцтво
про право на спадщину за заповітом,
згідно якого він успадкував 49/100 частин
будинку з господарськими спорудами
АДРЕСА_1

У 2002 році його мати самочинно збудувала
сараї-прибудови «Г2» та «Г3», вартістю
8800 грн., які не ввійшли до спадкового
майна та свідоцтво про право на
спадщину на які не видавалось.

В червні 2013 року з метою внесення змін
до свідоцтва про право власності та
видачі оновленого технічного паспорту
на житловий будинок АДРЕСА_1 та наявних
за вказаною адресою господарських
споруд він звернувся до ТОВ «Бюро
технічної інвентаризації та
експертиз». 17 червня 2013 року йому було
видано оновлений технічний паспорт
(інвентарний номер 3784), в якому
зазначено самовільно побудовані
сараї-прибудови «Г2» та «Г3», 2002 року
побудови.

Оскільки вказані прибудови здійснював
не він, і отримав їх з іншим спадковим
майном, у 2013 році він звернувся до ТОВ
«БТІЕ» з питання щодо узаконення
вказаних приміщень, але отримав
відповідь, що узаконення самовільно
збудованих об'єктів проводить
інспекція ДАБК в Сумській області.

Звернувшись до інспекції ДАБК в
Сумській області, отримав відповідь,
що, оскільки в свідоцтві про право на
спадщину вже зазначено та оцінено
самовільно збудовані сараї-прибудови
«Г2» та «Г3» і на даний час відсутня
процедура узаконення таких побудов в
інспекції ДАБК, необхідно звернутися
до суду.

Посилаючись на ст. 376 ЦК України, просив
визнати за ним одноосібне право
власності на самочинно збудовані
сараї-прибудови «Г2» та «Г3», 2002 року
побудови, площею, відповідно, 8,8 кв. м та
4,0 кв. м, як за спадкоємцем першої черги
після померлої ОСОБА_5; зобов'язати ТОВ
«БТІЕ» внести до технічного паспорту
відповідні зміни та реєстраційну
службу Охтирського міськрайонного
управління юстиції - видати нове
свідоцтво про право власності.

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що в зв'язку
зі здійсненням самочинного
будівництва спадкодавець ОСОБА_5 не
набула права власності на спірні
прибудови як окремі об'єкти права
власності, в зв'язку з чим вони не
можуть бути успадковані позивачем.

Такі висновки суду відповідають вірно
встановленим судом обставинам справи
та вимогам матеріального та
процесуального права.

Судом вірно встановлено, що відповідно
до договору дарування від 05 жовтня 2000
року, укладеного з матір'ю ОСОБА_5,
посвідченого приватним нотаріусом
Охтирського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в
реєстрі за №3894, ОСОБА_3 є власником 51/100
частини жилого будинку з господарчими
спорудами, розташованого на земельній
ділянці АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Мати позивача ОСОБА_5 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про смерть (а.с. 6).

Згідно свідоцтва про право на спадщину
від 19 липня 2013 року, ОСОБА_3 успадкував
після смерті матері ОСОБА_5 49/100 частини
житлового будинку з господарчими
спорудами, що знаходиться АДРЕСА_1. На
вказаній земельній ділянці
знаходиться житловий будинок літ. А1-Ж,
жилою площею 45,8 кв. м, загальною площею
80,6 кв. м, та побутові споруди: житлова
прибудова А1, веранда «а», літня кухня Г,
сарай-прибудова «г», сарай-прибудова г1,
гараж Д, убиральня Е, огорожа № 1,2,
колодязь «к» (а.с.5, 7 - 10).

Згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 06 травня 2014 року
ОСОБА_3 є власником земельної ділянки,
площею 0,061 га, для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
розташованої АДРЕСА_1 (а.с.17).

З технічного паспорту на будинок
АДРЕСА_1, складеного ТОВ «БТІЕ» 17 червня
2013 року, вбачається наявність в складі
домоволодіння самочинних
сараїв-прибудов «Г2» та «Г3», 2002 року
побудови (а.с.11-16).

Згідно відповіді інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Сумській області №7/18-2588 від 03 липня 2014
року, на сьогодні у інспекції ДАБК у
Сумській області відсутні правові
підстави для прийняття в експлуатацію
сараїв-прибудов «Г2» та «Г3»,
розташованих за вказаною адресою, з
посиланням на те, що такі повноваження
інспекція мала до 31 грудня 2013 року
(а.с.32).

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 30 травня
2008 року «Про судову практику у справах
про спадкування», якщо спадкодавцем
було здійснене самочинне будівництво
(частина перша статті 376 ЦК), до
спадкоємців переходить право
власності на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва.

Якщо право власності на самочинно
зведену будівлю визнано судом за
власником (користувачем) земельної
ділянки, на якій вона розміщена, то до
складу спадщини входить право на
відшкодування витрат на будівництво
(частина шоста статті 376 ЦК).

До спадкоємців, які прийняли
спадщину, у разі знесення
самочинного будівництва переходить
обов'язок відшкодувати вартість витрат
на його знесення і приведення
земельної ділянки до попереднього
стану (частини четверта, сьома
статті 376 ЦК).

Інспекція ДАБК у Сумській області,
надаючи відповідь позивачеві,
послалась на п. 9 розділу V «Прикінцеві
положення» Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
в редакції, яка діє з 5 січня 2013 року,
згідно якого інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю до
31 грудня 2013 року безоплатно протягом 10
робочих днів з дня подання заяви
власниками (користувачами) земельних
ділянок, на яких розміщені об'єкти
будівництва, збудовані без дозволу на
виконання будівельних робіт, за
результатами технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж приймають в експлуатацію:

індивідуальні (садибні) житлові
будинки, садові, дачні будинки,
господарські (присадибні) будівлі і
споруди, прибудови до них, збудовані у
період з 5 серпня 1992 року до 12 березня
2011 року;

збудовані до 12 березня 2011 року:

громадські будинки 1 і П категорій
складності;

будівлі і споруди
сільськогосподарського призначення 1 і
П категорій складності.

Порядок прийняття в експлуатацію таких
об'єктів і проведення технічного
обстеження будівельних конструкцій та
інженерених мереж визначаєтсья
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну політику у сфері будівництва,
містобудування та архітектури.

Згідно ст. ст. 2, 3 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від 1
липня 2004 року, державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень - це офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень, що супроводжується внесенням
даних до Держаного реєстру речових
прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Право власності та інші речові права на
нерухоме майно, набуті згідно з чинними
нормативно-правовими актами до
набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Статтею 18 вказаного Закону визначений
перелік випадків, у яких видається
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, що підтверджує
виникнення права власності.

Отже, право власності на збудоване до
набрання чинності Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
нерухоме майно набувається в порядку,
який існував на час його будівництва, а
не виникає у зв'язку із здійсненням
державної реєстрації права власності
на нього в порядку, передбаченому цим
законом, яка є лише офіційним визнанням
державою такого права, а не підставою
його виникнення.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що відсутність у
спадкодавця правовстановлюючих
документів на сараї-прибудови є
підставою для відмови у задоволенні
позову спадкоємця, оскільки на час їх
зведення спадкодавцем слід було
отримував дозвіл на це і вимагалося
введення в експлуатацію нерухомого
майна.

Вимоги позивача про визнання за ним
права власності на самочинно збудовані
споруди як спадкове майно на підставі
ст. 376 ЦК України не ґрунтуються на
вимогах закону.

Наполягаючи на задоволенні позову на
цій правовій підставі, позивач
посилається на те, що самочинно зведені
його матір'ю сараї - прибудови не є
спірними, вони не порушують права інших
осіб, при їх будівництві дотримані
будівельні норми і правила, вони
відповідають протипожежним і
санітарним нормам, та посилається на
відсутність порядку узаконення таких
будівель, що не є підставою для
визнання за позивачем в судовому
порядку права власності на спірне
майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України
особа, яка здійснила самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

За наявності спору, право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво, лише у випадках,
передбачених ст. 376 ЦК України, а саме:
за особою, яка здійснили самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК
України); за особою - власником
(користувачем) земельної ділянки, яка
здійснила самочинне будівництво на цій
ділянці, якщо це не порушує права інших
осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

З урахуванням положення ч. 7 ст. 376 ЦК
України та відповідно до ч. 3 ст. 375 ЦК
України право власника на забудову
визнається за умови додержання
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил, а також за умови використання
земельної ділянки за її цільовим
призначенням, при якому не порушуються
права інших осіб.

Проте позивач не був забудовником
земельної ділянки, вимагає визнання за
ним права власності як за спадкоємцем,
підстави для чого відсутні в зв'язку з
не набуттям спадкодавцем права
власності на це майно у встановленому
законом порядку.

Відповідно до ст. ст. 186, 381 ЦК України
спірні сараї-прибудови є приналежністю
головної речі (будинку), а тому
положення ч. 5 ст. 376 ЦК України не є
підставою для захисту права позивача в
обраний ним спосіб і узаконення
вказаних об'єктів нерухомості не може
здійснюватись шляхом визнання права
власності на них в порядку спадкування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦК України,
ст. 3 ЦПК України кожна особа має право
на захист свого цивільного права в разі
його порушення.

Ст. 16 ЦК України передбачає, що кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Оскільки мати позивача як
спадкодавець самочинно спорудила
об'єкти нерухомого майна і за життя не
набула на них право власності у
встановленому законом порядку,
оскільки воно не було належним чином
оформлене, право на них не може перейти
у власність в порядку спадкування і до
позивача.

Посилання позивача на те, що інспекція
ДАБК на даний час не вирішує питання
про введення в експлуатацію
самочинного збудованого нерухомого
майна, оскільки вона мала право це
робити до 31 грудня 2013 року, не
спростовують висновків суду.
Неврегульованість цього положення в
законі за наявності повноважень з цих
питань у інспекції ДАБК, передбачених
цим же Законом, не свідчить про
виключно судовий порядок узаконення
самочинно збудованих споруд.

З огляду на відсутність доведеного
порушення права позивача в цій частині
суд обґрунтовано відмовив у позові.

Апеляційна скарга не містить посилань
на факти чи обставини, які б могли були
підставою для скасування рішення суду,
її доводи не спростовують висновків
суду, не дають підстав для висновку про
невірність застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до невірного вирішення
справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
є законним і обґрунтованим, відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України, і підстав
для його скасування не вбачається.

У відповідності до п. 1 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 307 ч. 1 п.1, 308, 313, 314 ч.1
п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и
л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, поданою його
представником ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 22 липня 2014
року в даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -