АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/3844/14
Справа: № 643/128/13-ц
Категорія: визнання договорів
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М.,
Піддубного Р.М.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_3, що діє як законний
представник ОСОБА_4, на рішення
Московського районного суду м. Харкова
від 14 квітня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3, що діє як законний
представник ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: відділ
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Харківського міського управління
юстиції Харківської області,
Харківська міська рада Харківської
області, опікунська рада Адміністрації
Московського району Харківської
міської ради, приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 про визнання договору
дарування удаваним, визнання договорів
дарування недійсними та переведення
прав та обов'язків покупця, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2012 року позивачка ОСОБА_3, як
законний представник (опікун)
недієздатної ОСОБА_4, в особі свого
вповноваженого представника
звернулась до суду з позовом, в
подальшому уточненим, у якому
вказувала на те, що ОСОБА_4 на праві
спільної часткової власності належить
12 частина житлового будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_1.

Інша 12 частина зазначеного житлового
будинку з надвірними будівлями на
праві спільної часткової власності
належала відповідачці ОСОБА_5

11 лютого 2011 року між відповідачами
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 було укладено
договір дарування, посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
реєстровий № 539, згідно якого
дарувальниця ОСОБА_5 подарувала
належну їй 12 частину житлового будинку
з надвірними будівлями АДРЕСА_1
обдарованим ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а саме:
ОСОБА_6 - 26 частин житлового будинку,
ОСОБА_7 - 16 його частину.

Однак, на думку позивачки, цей договір
дарування був укладений між
відповідачами з метою приховання
іншого правочину, а саме договору
купівлі-продажу 12 частини спільного
житлового будинку, який насправді був
укладений між ними, в зв'язку з чим було
порушене переважне право купівлі цієї
частини спільного нерухомого майна
співвласниці житлового будинку ОСОБА_4,
передбачене ч.ч. 1, 2 ст. 362 ЦК України.

У подальшому рішенням Московського
районного суду м. Харкова від 08.07.2011
року за позовом ОСОБА_6 за останньою
було визнано право власності на
самочинно збудований на присадибній
земельній ділянці житловий будинок
літ. «И-2» загальною площею 84,4 кв.м.,
житловою площею 46,8 кв.м., який
знаходиться в її користуванні, а також
приміщення № 2-5, № 2-4 у житловому
будинку літ. «Б-1», які знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1.

Зазначене рішення районного суду було
скасоване рішенням апеляційного суду
Харківської області від 13.09.2012 року,
яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6 відмовлено.

На підставі вищевказаних
правовстановлюючих документів
(спірного договору дарування від 11.02.2011
року та рішення Московського районного
суду від 08.07.2011 року, в подальшому
скасованого апеляційним судом) між
відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 14.10.2011
року було укладено договір дарування,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, реєстровий № 3561, згідно
якого дарувальниця ОСОБА_6 подарувала
обдарованій ОСОБА_7 6100 частин житлових
будинків літ. «Б-1» та «И-2» з
відповідною частиною надвірних
будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Крім того, на підставі тих же самих
правовстановлюючих документів
(спірного договору дарування від 11.02.2011
року та рішення Московського районного
суду м. Харкова від 08.07.2011 року) між
відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_8 19.06.2012
року було укладено договір дарування,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, реєстровий № 1884, згідно
якого дарувальниця ОСОБА_6 подарувала
обдарованій ОСОБА_8 164600 частин житлових
будинків літ. «Б-1», «И-2» з відповідною
частиною надвірних будівель, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що відповідачка ОСОБА_6
набула право власності на самочинно
збудований житловий будинок літ. «И-2»,
що знаходиться по АДРЕСА_1, з порушенням
чинного законодавства на підставі
судового рішення, яке в подальшому було
скасоване в апеляційному порядку,
позивачка ОСОБА_3 просила суд
відповідно до вимог ст.ст. 203, 204, 215, 216, 235,
362, 717 ЦК України:

- визнати удаваним договір дарування
від 11.02.2011 року, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_9,
реєстровий № 539, укладений між
відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і
ОСОБА_7, згідно якого право власності на
26 частини житлового будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_1 перейшло
до ОСОБА_6, та на 16 частину цього
житлового будинку до ОСОБА_7;

- визнати, що відносини сторін: ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 стосовно набуття
останніми права власності на 26 та 16
частину житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1, відповідно,
регулюються правилами щодо правочину -
договору купівлі-продажу, який сторони
насправді вчинили;

- перевести права та обов'язки покупця
на ОСОБА_3, яка діє як законний
представник ОСОБА_4, за договором
купівлі-продажу від 11.02.2011 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, реєстровий № 539,
укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і
ОСОБА_7, згідно якого право власності на
26 частини житлового будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_1 перейшло
до ОСОБА_6, та на 16 частину цього
житлового будинку до ОСОБА_7;

- визнати недійсним договір дарування
від 14.10.2011 року, укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_10,
реєстровий № 3561, згідно якого право
власності на 6100 частин житлових
будинків літ. «Б-1», «И-2» з відповідною
частиною надвірних будівель, що
знаходяться по АДРЕСА_1, перейшло від
ОСОБА_6 до ОСОБА_7;

- визнати недійсним договір дарування
від 19.06.2012 року, укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_8, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_10,
реєстровий № 1884, згідно якого право
власності на 164600 частин житлових
будинків літ. «Б-1», «И-2» з відповідною
частиною надвірних будівель, що
знаходяться по АДРЕСА_1, перейшло від
ОСОБА_6 до ОСОБА_8

- стягнути з відповідачів на користь
позивачки судові витрати, понесені нею
по справі.

У судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_3 підтримав заявлені
нею вимоги в повному обсязі й наполягав
на їх задоволенні.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 14 квітня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3, яка діє як
законний представник ОСОБА_4, про
визнання договору дарування удаваним,
визнання договору дарування недійсним
та переведення прав та обов'язків
покупця - відмовлено в повному обсязі.

Додатковим рішенням Московського
районного суду м. Харкова від 30 травня
2014 року відмовлено в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3, яка діє як
законний представник ОСОБА_4, про
визнання недійсними договорів
дарування від 14.10.2011 року, укладеного
між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а
також від 19.06.2012 року, укладеного між
ОСОБА_6 та ОСОБА_8

В апеляційній скарзі представника
позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_2 ставиться
питання про скасування ухваленого по
справі рішення, як незаконного й
необґрунтованого та ухвалення по
справі нового рішення про задоволення
заявлених позивачкою ОСОБА_3 вимог у
повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального права й
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує зокрема
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущений строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом
першої інстанції у справі рішення не в
повній мірі відповідає зазначеним
вимогам процесуального закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, надавши до суду належні
та допустимі докази на їх
підтвердження, крім випадків
встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто
тягар доказування лежить на сторонах
цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 Цивільного
кодексу України).

За правилом ст. 204 ЦК України
(презумпція правомірності правочину)
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемний правочин) або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна зі сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
установлених законом, то згідно з ч. 3
ст. 215 ЦК України такий правочин може
бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину
відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 Цивільного кодексу
України, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства; 2)
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правові наслідки удаваного правочину
визначені законодавцем у ст. 235 ЦК
України, на яку посилалась позивачка
ОСОБА_3 в обґрунтування частини своїх
позовних вимог.

Відповідно до вказаної правової норми,
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Як роз'яснено в п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», за
удаваним правочином (стаття 235 ЦК)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Тобто, договір дарування спрямований
на беззворотне припинення права
власності у дарувальника та виникнення
права власності в обдарованої особи,
при цьому обдарований набуває право
власності на майно, якого раніше у
нього не було. Дарувальник повинен бути
власником майна, що відчужується.

За приписами ст. 718 ЦК України дарунком
можуть бути рухомі речі, в тому числі
гроші та цінні папери, а також нерухому
речі.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Таким чином основною ознакою, яка
відрізняє договір дарування від
договору купівлі-продажу, є його
безоплатність, позаяк договір
дарування не терпить будь-яких
зустрічних домагань і направлений
виключно на надання майнової вигоди
лише одній стороні (обдарованому).

Як встановлено по справі, житловий
будинок літ. «Б-1» з надвірними
будівлями, що розташований по АДРЕСА_1,
належав на праві спільної часткової
власності позивачці ОСОБА_4 та
відповідачці ОСОБА_5 (по 12 частині цього
житлового будинку кожній із них).

Згідно договору дарування,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 11 лютого 2011 року та
зареєстрованого в реєстрі за № 539,
відповідачка ОСОБА_5 подарувала, тобто
безоплатно передала у власність
належну їй 12 частину зазначеного
житлового будинку відповідачам ОСОБА_6
та ОСОБА_7 (першій обдарованій - 26 частин
житлового будинку, другій - 16 його
частину).

Вказаний договір дарування укладений
сторонами в установленій законом
формі, посвідчений нотаріально та
реально виконаний, оскільки обдаровані
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 прийняли дарунок та
зареєстрували своє право власності на
подаровані їм дарувальницею ОСОБА_5
частки житлового будинку літ. «Б-1» з
надвірними будівлями, що розташований
по АДРЕСА_1, в КП «Харківське міське
бюро технічної інвентаризації» (а.с. 95.
98).

При цьому будь-яких належних та
допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України, доказів на підтвердження того,
що зазначений договір дарування мав
оплатний характер та був спрямований
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили
(договір-купівлі продажу), позивачкою
ОСОБА_3 до суду не представлено.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, судова колегія вважає, що суд
першої інстанції, приймаючи рішення у
справі, обґрунтовано відмовив у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання зазначеного вище договору
дарування частин житлового будинку
літ. «Б-1» з надвірними будівлями, що
розташований по АДРЕСА_1, який укладено
11 лютого 2011 року між дарувальницею
ОСОБА_5 та обдарованими ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, удаваним та перевід прав та
обов'язків покупця за договором
купівлі-продажу частини нерухомості,
який нібито вчинили відповідачі, на
ОСОБА_3, яка взагалі не є співвласником
вказаного житлового будинку, а є лише
законним представником - опікуном його
співвласниці ОСОБА_4, в інтересах якої
вона й діє.

Проте, з рішенням суду першої
інстанції, ухваленим по справі, що
стосується інших позовних вимог
ОСОБА_3, судова колегія погодитися не
може.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу
України, яка також кореспондується зі
ст. 55 Конституції України, кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
якими, зокрема є: справедливість,
добросовісність та розумність.

Як зазначалося вище, однією з
найпоширеніших підстав виникнення
цивільних прав і обов'язків є правочини
(договори).

Правочини належать до такого виду
юридичних фактів, які є правомірними
діями і залежать від волі учасників
правомірних правовідносин.

Отже, хоча правочин і належить до
правомірних дій, але він може
порушувати права його учасників, а
також третіх осіб, публічний порядок
тощо.

Правочин може визнаватися недійсним
(нікчемним), якщо він впливає на
виникнення, зміну або припинення
цивільного правовідношення і тим самим
порушує права інших осіб і вимоги,
визначені законодавством.

Частиною першою статті 16 Цивільного
кодексу України передбачено, що захист
цивільних прав та інтересів
здійснюється, зокрема, у такий спосіб,
як визнання правочину недійсним.

Відповідно до законодавства за
ступенем недійсності всі правочини
поділяються на абсолютно недійсні з
моменту їх вчинення (нікчемні) та
відносно недійсні, які можуть бути
визнані судом недійсними за певних
умов (оспорювані).

Згідно зі статтею 216 Цивільного кодексу
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Недійсність правочину виникає через
те, що дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, за своїми
зовнішніми ознаками схожа на правочин,
але за своєю суттю не відповідає його
характеристикам. Недійсність
правочину зумовлюється наявністю
дефектів його елементів:

дефекти (незаконність) змісту
правочину;

дефекти (недотримання) форми;

дефекти суб'єктного складу;

дефекти волі - невідповідність волі
та волевиявлення.

У ст. 203 ЦК України, в якій визначено
основні критерії чинності правочину,
зазначено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Таким чином, правочин - це правомірна,
тобто не заборонена законом, вольова
дія суб'єкта цивільних правовідносин,
що спрямована на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Однак, презумпція правомірності
правочину, яка закріплена у ст. 204 ЦК
України, може бути спростована
насамперед нормою закону, яка містить
відповідну заборону, а також рішенням
суду за відповідним позовом
заінтересованої особи.

За приписами ст.ст. 316, 328 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 319 ЦК власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Таким чином право володіти,
користуватися та розпоряджатися своїм
майном є виключним правом, саме
власника майна.

Як наводилося вище, за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

При цьому при укладенні договору
дарування повинна дотримуватися
важлива умова, а саме: майно, яке
передається обдарованому, повинно бути
власністю дарувальника.

Тобто, враховуючи вищезазначені
положення норм цивільного
законодавства, слід визнати, що тільки
власник майна має право розпоряджатися
ним на власний розсуд, в тому числі й
укладати договори щодо його
відчуження, зокрема договори
дарування, в зв'язку з чим правочини, що
вчинені особою стосовно майна, яке їй
не належить, безпосередньо порушують ч.
1 ст. 319 ЦК України.

Як встановлено по справі, рішенням
Московського районного суду м. Харкова
від 08 липня 2011 року, в подальшому
скасованим, як незаконне, рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 13 вересня 2012 року, за відповідачкою
ОСОБА_6 було визнано право власності на
самочинно збудований житловий будинок
літ. «И-2», а також право користування
приміщеннями № 2-5, № 2-4 у житловому
будинку літ. «Б-1», що знаходяться по
АДРЕСА_1 (а.с. 99).

14 жовтня 2011 року між відповідачами
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі
вищезазначеного рішення Московського
районного суду м. Харкова від 08 липня 2011
року як правовстановлюючого документа
було укладено договір дарування,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 та зареєстрований у
реєстрі за № 3561, згідно якого ОСОБА_6
подарувала ОСОБА_7 6100 частини житлових
будинків літ. «Б-1», «И-2», з відповідною
часткою надвірних будівель, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 100).

За цим же договором дарування до
обдарованої ОСОБА_7 перейшло право
користування приміщеннями № 2-5, № 2-4 у
житловому будинку літ. «Б-1», хоча
порядок користування зазначеним
житловим будинком між його
співвласниками ніколи не визначався і
їх реальні частки в натурі не
виділялися, чим безумовно порушено
право іншої співвласниці цього
житлового будинку ОСОБА_4 на
користування спільним житловим
будинком літ. «Б-1» та присадибною
земельною ділянкою за вказаною адресою
(а.с. 141).

Крім того, 19 червня 2012 року між
відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на
підставі того ж рішення Московського
районного суду м. Харкова від 08 липня 2011
року, в подальшому скасованого в
апеляційному порядку, було укладено
договір дарування, посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
та зареєстрований у реєстрі за № 1884,
згідно якого ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_8
164/600 частини житлових будинків літ.
«Б-1», «И-2» з відповідною частиною
надвірних будівель, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 144).

Однак, суд першої інстанції на факт
неправомірного набуття відповідачкою
ОСОБА_6 права власності на самочинно
збудований будинок літ. «И-2», що
розташований по АДРЕСА_1, та факт
порушення зазначеними вище договорами
дарування законних прав та інтересів
співвласниці житлового будинку літ.
«Б-1» ОСОБА_4, в тому числі й як
користувача присадибної земельної
ділянки за вказаною адресою, належної
уваги не звернув, як не звернув уваги й
на норми матеріального права, що
регулюють спірні правовідносини, у
зв'язку з чим безпідставно відмовив у
задоволенні позовних вимог законного
представника - опікуна ОСОБА_4 про
визнання зазначених договорів
дарування недійсними.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, рішення Московського районного
суду м. Харкова від 14 квітня 2014 року,
ухвалене по справі, не може бути
визнане цілком законним,
обґрунтованим, а тим паче справедливим,
у зв'язку з чим судова колегія вважає за
необхідне на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України змінити це судове рішення,
скасувавши додаткове рішення
Московського районного суду м. Харкова
від 30 травня 2014 року, яке є невід'ємною
складовою частиною ухваленого по
справі рішення, та задовольнивши
заявлені позивачкою ОСОБА_3, що діє як
законний представник ОСОБА_4, вимоги
частково, визнати недійсними спірні
договори дарування від 14 жовтня 2011 року
та 19 червня 2012 року, укладені між
відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і
ОСОБА_8, з підстав, передбачених ч. 1 ст.
203 ЦК України, тобто як такі, що
суперечать цьому Кодексу.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст. ст. 15, 16, 202, 203, 204, 215, 216, 316,
319, 328, 626, 627, 717 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4, 10,
11, 58-61, 213, 214, 303, 304, 307, п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309,
ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_3, що діє як законний
представник ОСОБА_4, - задовольнити
частково.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 14 квітня 2014 року - змінити.

Додаткове рішення Московського
районного суду м. Харкова від 30 травня
2014 року, яким було доповнено
вищезазначене рішення Московського
районного суду м. Харкова від 14 квітня
2014 року, - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3, що діє як
законний представник ОСОБА_4 -
задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування
6/100 частини житлових будинків літ. «Б-1»,
«И-2» з відповідною частиною надвірних
будівель, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1, укладений 14 жовтня 2011 року між
дарувальником ОСОБА_6 та обдарованою
ОСОБА_7, який посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 та
зареєстрований у реєстрі за № 3561.

Визнати недійсним договір дарування
164/600 частини житлових будинків літ.
«Б-1», «И-2» з відповідною частиною
надвірних будівель, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1, укладений 19 червня 2012
року між дарувальником ОСОБА_6 та
обдарованою ОСОБА_8, який посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
та зареєстрований у реєстрі за № 1884.

В решті рішення Московського районного
суду м. Харкова від 14 квітня 2014 року, що
стосується відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3, що діє як
законний представник ОСОБА_4, про
визнання удаваним договору дарування
від 11 лютого 2011 року, посвідченого
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
за реєстраційним № 539, згідно якого
право власності дарувальника ОСОБА_5 на
12 частину житлового будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_1, перейшло
до обдарованої ОСОБА_6 у розмірі 2/6
частин житлового будинку та до
обдарованої ОСОБА_7 у розмірі 1/6 частини
житлового будинку, а також щодо
переведення прав та обов'язків покупця
на ОСОБА_3, - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: