Справа № 367/2239/13 Головуючий у І
інстанції Оладько С.І.Провадження №
22-ц/780/4803/14 Доповідач у 2 інстанції
БілоконьКатегорія 46
РІШЕННЯ

Іменем України

28 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Савченка С.І., Фінагєєва
В.О.,

при секретарі Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою
заступника прокурора Київської
області на рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 23
червня 2014 року у справі за позовом
прокурора м. Ірпеня Київської області в
інтересах держави до Коцюбинської
селищної ради Київської області,
ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа комунальне
підприємство "Святошинське
лісопаркове господарство" про визнання
недійсним рішення, державного акту на
право власності на земельну ділянку,
визнання права власності на земельну
ділянку,

встановила :

У лютому 2013 року прокурор звернувся до
суду з позовом.

Мотивував його тим, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 24.12.2008
року № 1936/25-5 "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1" ОСОБА_1 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки площею 0,15 га для
вказаних цілей.

На підставі зазначеного рішення
ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯЖ №
903313 на право власності на земельну
ділянку, кадастровий номер
:01:040:0104, площею 0,15 га для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

Позивач зазначив,що рішення
Коцюбинської селищної ради прийнято, а
державний акт видано з порушенням
вимог чинного законодавства, у зв'язку
з чим їх має бути визнано недійсними,
оскільки спірна земельна ділянка
знаходиться за межами сел. Коцюбинське,
що підтверджується, висновком
судово-землевпорядної експертизи від
05.03.2012 № 325 проведеної Київським
державним підприємством геодезії,
картографії, кадастрових та
геоінформаційних систем
"Київгеоінформатика".

Однак рішення про передачу земельної
ділянки у власність прийнято
Коцюбинською селищною радою.

Крім того, спірну земельну ділянку у
приватну власність передано за рахунок
земель, що перебувають в постійному
користуванні комунального
підприємства "Святошинське
лісопаркове господарство".

Так, указану земельну ділянку на
підставі постанови Ради Міністрів УРСР
від 20.06.1956 № 673 надано у користування
Святошинському лісопарковому
господарству без виключення її з
Держлісфонду України.

Комунальне підприємство "Святошинське
лісопаркове господарство" з 1976 року
постійно здійснює господарську
діяльність на оспорюваній земельні
ділянці, що підтверджується проектом
організації лісового господарства.
Вказана земельна ділянка містить
таксаційні описи.

Згідно з інформацією Державного
комітету України із земельних ресурсів
від 01.07.2011 № 9946/26/4-11, Коцюбинською
селищною радою передано у власність
громадянам земельні ділянки загальною
площею 72 га, в тому числі і відповідачу,
за рахунок земель, які знаходяться у
користуванні КП "Святошинське лісове
господарство" та згідно з
картографічними матеріалами
лісовпорядкування обліковуються як
квартали Святошинського та Київського
лісництв.

Крім того, за даними КП "Святошинське
лісопаркове господарство" зазначена
земельна ділянка відноситься до земель
лісогосподарського призначення та
будь-яких погоджень на вилучення
земель із свого користування
підприємство не надавало .

Спірну земельну ділянку в приватну
власність відповідача було передано
без її вилучення з користування КП
"Святошинське лісопаркове
господарство" на підставі відповідного
рішення органу державної влади чи
органу місцевого самоврядування,
прийнятого в межах його компетенції.

Тобто, без відома держави в особі
уповноваженого органу та постійного
землекористувача, яким є КП
"Святошинське лісопаркове
господарство", незаконно вибула
земельна ділянка площею 0,15 га лісового
фонду шляхом передачі її у власність
ОСОБА_1 без проведення процедури
вилучення.

Також позивач зазначив, що при
розпорядженні вказаною земельною
ділянкою Коцюбинською селищною радою
не дотримано вимоги ст. ст. 20, 21
Земельного кодексу України, ст. 57
Лісового кодексу України щодо порядку
зміни цільового призначення землі,
оскільки перевіркою встановлено, що
зміна цільового призначення спірної
земельної ділянки в порушення
встановлених чинним законодавством
вимог не проводилась, будь-яких рішень
щодо такої зміни не приймалось, що
підтверджується висновком Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в Київській
області № 9544 від 15.12.08, який міститься в
проекті землеустрою щодо відведення
спірної земельної ділянки у власність.

Таким чином, земельну ділянку лісового
фонду спірним рішенням Коцюбинської
селищної ради передано у приватну
власність для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
призведе до знищення лісових ресурсів.

Крім того позивач зазначив,що у
порушення вимог ст. 9 Закону України
"Про державну експертизу
землевпорядної документації", якою
передбачено обов'язковість проведення
вказаної експертизи проектів
землеустрою щодо відведення земель
лісогосподарського призначення,
проект землеустрою щодо відведення
спірної земельної ділянки ОСОБА_1
державну експертизу не проходив.

У той же час відповідно до ст. 35
вказаного Закону, підставою прийняття
органами виконавчої влади чи органами
місцевого самоврядування рішень щодо
об'єктів обов'язкової державної
експертизи є саме позитивні висновки
такої експертизи.

Відведення спірної земельної ділянки
відповідачу під будівництво і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
генеральним планом сел. Коцюбинське не
передбачено, а отже, оскаржуване
рішення Коцюбинською селищною радою
прийнято також у порушення вимог ст. 39
Земельного кодексу України, ст.ст. 3, 10,
12, 13, 23 Закону України "Про планування і
забудову територій".

Рішення Коцюбинської селищної ради від
24.12.2008 № 1936/25-5 вимогам закону не
відповідає, порушує право державної
власності на спірну земельну ділянку, а
тому підлягає визнанню недійсним.

Позивач зазначив, що з цих же підстав
підлягає визнанню недійсним виданий на
підставі вказаного рішення на ім'я
ОСОБА_1 державний акт серії ЯЖ № 903313 на
право власності на земельну ділянку.

Також, позивач зазначив, що виникнення
права власності на майно, яке не є
новоствореним, передбачає припинення
права власності попереднього власника,
однією з підстав якого відповідно до
ст. 346 Цивільного кодексу України є
відчуження власником свого майна.

Уповноваженим державою органом
рішення про передачу спірної земельної
ділянки у власність ОСОБА_1 не
приймалось, а відтак право державної
власності на цю ділянку не припинено, а
право власності на неї у ОСОБА_1 на
законних підставах не виникло.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу
України власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою.

Право власності держави на спірну
земельну ділянку відповідачами не
визнається, що відповідно до вказаних
положень законодавства є підставою для
визнання права власності держави на
спірну земельну ділянку.

Також позивач зазначив, що 10.10.2009 року
було укладено договір купівлі-продажу
спірної земельної ділянки,відповідно
до якого ОСОБА_2 придбав
земельну ділянку по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного договору
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки на державному акті серії ЯЖ
№903313 на ім'я ОСОБА_1 було зроблено
відмітку про перехід права власності
до ОСОБА_2

У зв'язку із даними обставинами позивач
просив визнати недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 24.12.2008р
№ 1936/25-5 "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1.

Визнати недійсним Державний акт на
право власності на землю серії ЯЖ № 903313
виданий на ім'я ОСОБА_1 на земельну
ділянку площею 0,15 га кадастровий номер
:01:040:0104 по АДРЕСА_1,цільове
призначення якої для будівництва і
обслуговування житлового
будинку,господарських будівель і
споруд з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_2 та скасувати
державну реєстрацію даного Державного
акту. Визнати право власності держави
на земельну ділянку площею 0,15 га,
кадастровий номер :01:040:0104.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 23 червня 2014 року
позов прокуратури міста Ірпеня
Київської області задоволено частково.

Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 24.12.2008р
№ 1936/25-5 "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового
будинку,господарських будівель і
споруд по АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову,
які були вжиті ухвалою Ірпінського
міського суду від 02.04.2013 року та знято
арешт, який був накладений на земельну
ділянку площею 0,15 га із кадастровим
номером :01:040:0104 по АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі прокуратура
Київської області ставить питання про
скасування рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні вимог про визнання права
власності держави на земельну ділянку,
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку,
скасування заходів забезпечення
позову через порушення судом норм
матеріального права та ухваленні в цій
частині нове рішення про задоволення
позову прокурора, просив змінити
мотивувальну частину заочного рішення,
виключивши положення про те, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений 10 жовтня 2009 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 не є нікчемним, змінивши
положення про нікчемність вказаного
договору, в іншій частині рішення
залишити без змін.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 24.12.2008 №
1936/25-5 "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1" ОСОБА_1 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки площею 0,15 га для
вказаних цілей.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1
видано державний акт серії ЯЖ № 903313 на
право власності на земельну ділянку,
кадастровий номер :01:040:0104, площею
0,15 га для будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

10.10.2009 року було укладено договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, відповідно до якого ОСОБА_2
придбав земельну ділянку по АДРЕСА_1. На
підставі вказаного договору
купівлі-продажу земельної ділянки на
державному акті серія ЯЖ № 903313 на
ім'я ОСОБА_1 було зроблено відмітку про
перехід права власності до ОСОБА_2 .

Згідно Указу Президії Верховної Ради
УРСР від 11.02.1941 року с.м.т. Берковець
перейменоване в селище ім.
Коцюбинського та до його складу
включено залізничну станцію Біличі.
Будь-які графічні додатки до
зазначеного Указу, що підтверджують
межі смт. Коцюбинське, не збереглися.

З постанови Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23.12.2011 року, яка залишена в силі ухвалою
Вищого адміністративного суду міста
Києва від 09 жовтня 2012 року, вбачається,
що рішення відносно
адміністративно-територіального
устрою смт. Коцюбинське не видавались,
землевпорядна документація щодо
встановлення меж не збереглась,
проекти рішень про встановлення меж
міста Києва та меж селища Коцюбинське
не затверджувалися.

При прийнятті рішення щодо відведення
земельної ділянки ОСОБА_1
Коцюбинська селищна рада керувалася
матеріалами техніко-економічного
обґрунтування та перспективним планом
розвитку селища Коцюбинське,
затверджених рішенням «Про
перспективний план розвитку селища
Коцюбинське» від 25 вересня 2008 року.

Рішенням Коцюбинської селищної ради
від 24 грудня 2008 року №1777/25-5 затверджено
Генеральний план селища Коцюбинське
Київської області, відповідно до якого
загальна площа становить 0,15га.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що укладений
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу не порушує публічний
порядок, оскільки укладений між
фізичними особами і його предметом є
майно, що перебуває у приватній
власності. ОСОБА_2 набув право
власності на спірну земельну ділянку
на підставі договору купівлі-продажу
від 10.10.2009 року, який не визнаний судом
недійсним і не є нікчемним.

Однак, колегія суддів не може
погодитися повністю з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Відповідно до пункту «б» ч.1 ст.12 ЗК
України до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст належить передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу.

Відповідно до ст.21 Закону України від 16
листопада 1992 року №2780-XII «Про основи
містобудування» визначення територій
і вибір земель для містобудівних
потреб здійснюється відповідно до
затвердженої містобудівної
документації місцевих правил забудови
з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно ч.2 ст.12 Закону України від 20
квітня 2000 року №1699-III «Про планування і
забудову територій» сільські, селищні,
міські ради та їх виконавчі органи в
межах повноважень, визначених законом,
відповідно до генеральних планів
населених пунктів, у тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Відповідно до пункту 12 розділу X
«Перехідні положення» ЗК України до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Частиною 1 ст.155 ЗК України передбачено,
що у разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Установивши факт відсутності на час
прийняття селищною радою рішення про
надання ОСОБА_1 земельної ділянки
будь-якої містобудівної чи іншої,
передбаченої законом документації, яка
б встановлювала межі смт. Коцюбинське
Київської області, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про перевищення селищною
радою повноважень щодо розпорядження
землями, які знаходяться за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Однак, колегія суддів не може
погодитися з висновками суду першої
інстанції щодо відмови у задоволенні
позову в частині визнання недійсним
державного акту з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.125, ч.1 ст.126 ЗК
України (у редакції від 16
вересня 2008 року, яка була чинною на
момент прийняття селищною радою
рішення) право власності ОСОБА_1 на
земельну ділянку виникло з моменту
отримання ним державного акта та його
державної реєстрації.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої
інстанції не врахував того, що
зазначені норми встановлювали
нерозривний зв'язок між виникненням
права власності на земельну ділянку з
обов'язковим одержанням її власником
державного акта, який посвідчував його
право власності, а тому безпідставно
відмовив у визнанні недійсним
державного акта, виданого ОСОБА_1 на
підставі недійсного рішення селищної
ради.

Висновок про те, що державний акт на
право власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування, тому вирішення питання
про правомірність видачі державного
акта безпосередньо залежить від
законності рішення органу, на підставі
якого такий акт видано, міститься й у
постановах Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та
від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13).

Відповідно до статті 19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» (у
редакції від 5 березня 2009 року, яка була
чинною на час укладення договору
купівлі-продажу) підставою для
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку є саме нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
нерухомого майна, а не державний акт.

Вчинення в такому разі на державному
акті відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу не змінює суті такого
державного акта, як недійсного.

Зазначений правовий висновок
міститься у постанові Верховного Суду
України від 25 червня 2014 року (цивільна
справа № 6-67цс14).

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Таким чином, позовна вимога прокурора
про визнання недійсним державного акту
на право власності на земельну ділянку
та скасування його державної
реєстрації є обґрунтованою та підлягає
задоволенню.

На зазначені обставини суд першої
інстанції уваги не звернув та дійшов
помилкового висновку про відсутність
підстав до задоволення позову в цій
частині.

Висновки суду в цій частині не
відповідають фактичним обставинам
справи та не ґрунтуються на наявних у
справі доказах, що у відповідності до
вимог п.3 ст.309 ЦПК України є підставою
до скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення по суті
позовних вимог.

Разом з тим, зі змісту позовної заяви
вбачається, що способом захисту
порушеного права власності держави на
земельну ділянку прокурором обрано
позов про визнання права власності на
це майно (ст.392 ЦК України), а не
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом віндикації
(ст.ст.387,388 ЦК України).

Як вбачається з роз'яснення, яке
міститься в пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», позов
про визнання права власності на майно
(стаття 392 ЦК України) є належним
способом захисту, якщо позивач вимагає
залишення у нього майна, відчуженого
третьою особою за договором, учасником
якого він не був, і це майно ще не вибуло
з його володіння. Установивши, що
земельна ділянка вже вибула з
володіння власника у зазначений
спосіб, суд обґрунтовано відмовив у
позові, заявленому з підстав,
передбачених ст.392 ЦК України, оскільки
обраний позивачем спосіб захисту не є
належним способом захисту.

У той самий час, якщо позивач вимагає
повернення майна відчуженого третіми
особами за договором, учасником якого
позивач не був, належним способом
захисту є витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (ст.ст.387,388 ЦК України).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позовної вимоги прокурора
про визнання права власності держави
на земельну ділянку.

Вимоги апеляційної скарги, щодо
виключення з мотивувальної частині
рішення положення про те, що
оскаржуваний договір купівлі-продажу
земельної ділянки не є нікчемним,
задоволені бути не можуть з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.215 ЦК України -
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з зазначеним
позовом прокурор не зазначив закону,
яким встановлена недійсність договору
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, а відтак суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
зазначений правочин не є нікчемним.

Доводи апеляційної скарги в частині
виключення з мотивувальної частини
рішення посилання на відсутність
підстав до визнання договору
нікчемним, а також щодо
необґрунтованої відмови суду у
визнанні права власності на спірну
земельну ділянку за державою,
висновків суду не спростовують, а
відтак вимоги апеляційної скарги в цій
частині задоволені бути не можуть.

Разом з тим не підлягає задоволенню
вимога апелянта про скасування заходів
забезпечення позову, які були вжиті
ухвалою Ірпінського міського суду від
02.04.2013 року та знято арешт, який був
накладений на спірну земельну ділянку.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 151 ЦПК
України метою забезпечення позову є
забезпечення належного виконання
рішення суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України,
якщо у задоволенні позову було
відмовлено, провадження у справі
закрито або заяву залишено без
розгляду, вжиті заходи забезпечення
позову застосовуються до набрання
судовим рішенням законної сили. Проте
суд може одночасно з ухваленням
судового рішення або після цього
постановити ухвалу про скасування
заходів забезпечення позову.

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано скасував заходи
забезпечення позову, оскільки така
можливість допускається ч.6 ст. 154 ЦПК
України, крім того, виконання рішення
суду про визнання недійсними рішення
органу місцевого самоврядування та
державного акту про право власності на
земельну ділянку не може бути
утруднено через невжиття заходів
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на земельну ділянку

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст.303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія
суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу заступника
прокурора Київської області
задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 23 червня 2014 року
в частині відмови у задоволенні позову
прокуратури міста Ірпеня Київської
області про відмову у визнанні
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення.

Визнати недійсним державний акт серії
ЯЖ №903313 на право власності на земельну
ділянку площею 0,15 га., кадастровий
номер :01:040:0104, виданий на ім'я
ОСОБА_1 з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_2 та скасувати його
державну реєстрацію.

В іншій частині рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 23
червня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді