Справа № 464/2225/11
Головуючий у 1 інстанції: Тімченко
Провадження № 22-ц/783/3336/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 19 березня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_6 звернувся з позовом до ОСОБА_4,
державного нотаріуса Шостої
Львівської державної нотаріальної
контори Горонної І.С., третя особа Шоста
Львівська державна нотаріальна
контора, про визнання недійсним
заповіту, посвідченого 21.07.2005 р.
державним нотаріусом Шостої ЛДНК
Горонною І.С. від імені ОСОБА_8.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер, у
зв»язку з чим до участі у справі, як
правонаступник, була залучена його
дружина, ОСОБА_2, яка звернулася до
Шостої Львівської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржила ОСОБА_2, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального та порушення норм
процесуального права при неповно
з'ясованих обставинах, що мають
значення для справи, а висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи. Покликається на те, що
нотаріусом порушено п. 13 та ч.3 п. 23
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
у яких зазначено, що при вчиненні
нотаріальних дій нотаріуси
встановлюють особу учасників
цивільних відносин за паспортом.
Дописки і виправлення повинні бути
застережені нотаріусом перед підписом
відповідних осіб і повторені в кінці
посвідчувального напису. При цьому
виправлення мають бути зроблені так,
щоб усе помилково написане, а потім
закреслене можна було прочитати. Також
зазначає, що оскаржуваним рішенням
суду першої інстанції встановлено факт
невідповідності прізвища "ОСОБА_8"
вказаного в оспорюваному заповіті з
його дійсним прізвищем "ОСОБА_8",
зазначена помилка не була виправлена у
встановленому законом порядку. З
наведених підстав просить оскаржуване
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення ОСОБА_4, її
представника ОСОБА_5 щодо задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає
зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається зі змісту ст. 202 ЦК
України заповіт є одностороннім
правочином.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до роз»яснень п.7 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61цього
Кодексу. Докази подаються сторонами ат
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України
нікчемним є заповіт, складений особою,
яка не мала на це права, а також заповіт,
складений з порушенням вимог щодо його
форми та посвідчення.

Згідно з нормами ст. 1247 ЦК України
загальними вимогами до форми заповіту
є : складання заповіту у письмовій
формі із зазначенням місяця і часу його
складання, заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем та посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
статтях 1251- 1252 ЦК. Якщо особа не може
особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до ч.4 ст. 207
цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.1248 ЦК нотаріус може
на прохання особи записати заповіт з її
слів власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів. У
цьому разі заповіт має бути прочитаний
вголос заповідачем і підписаний ним.

Судом встановлено, що 21 липня 2005 р.
ОСОБА_8 склав заповіт, яким належну йому
на праві приватної власності частину
квартири АДРЕСА_1 в м. Львові заповів
внучці ОСОБА_4. Зазначений заповіт
посвідчений державним нотаріусом
Шостої Львівської державної
нотаріальної контори Горонною І.С.,
зареєстровано в реєстрі за №1-776.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8 помер.

Позовні вимоги про визнання заповіту
недійсним (нікчемним) позивачка, з
врахуванням уточненої позовної заяви
від 27.06.2012 р. (т.1 а.с.88-90), мотивувала тим,
що заповіт складений та посвідчений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, оскільки посвідчений
нотаріусом на підставі
ідентифікаційного коду, а не на
підставі паспорту, хоча особа повинна
встановлюватися на підставі паспорту;
в тексті заповіту, який підписано у
присутності свідків, містяться
неточності, які в подальшому були
виправлені, а саме, виправлено місяць
народження заповідача, записано
«дочка» замість «внучка»; виправлення
зазначених описок не оформлено в
порядку, визначеному Інструкцією про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, а відтак вважає,
що оспорюваний заповіт з цих підстав
підлягає визнанню його недійсним.

Згідно з ч.ч. 1,2, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

За позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 60
ЦПК України не надала суду доказів на
підтвердження наявності підстав для
визнання недійсним заповіту з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК
України, зазначених у ст. 1257 ЦК України
підстав нікчемності або недійсності
заповіту нею в позові не наведено, а
зазначені порушення порядку
оформлення та посвідчення заповіту,
окремих положень Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, не можуть бути
підставою для визнання заповіту
нікчемним чи недійсним, оскільки не
свідчать про відсутність волі ОСОБА_8
на складання заповіту на користь
внучки ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на те, що суд
першої інстанції обґрунтовано
керуючись статтями 207, 1247, 1248,1253, 1257 та
тим, що заповіт складений письмово, у
встановленому порядку був посвідчений
державним нотаріусом та
зареєстрований в реєстрі, а отже
такий, з врахуванням положень ст. 1257 ЦК
не є нікчемним.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції вірно керувався тим,
що позивачкою не зазначено і не
доведено обставин, передбачених ч.1 ст.
203, ч.1 ст. 215 ЦК, якими передбачено
підстави для визнання правочину, яким є
заповіт, недійсним.

Заповіт, складений із порушенням вимог
щодо його форми та посвідчення, згідно
із ч.1 ст. 1257 ЦК є нікчемним, тому на
підставі ст. 215 ЦК визнання такого
заповіту недійсним судом не
вимагається.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції вірно виходив з того,
що заповіт повинен бути укладений у
письмовій формі з зазначенням часу та
місця його складання, підписаний
особисто заповідачем і нотаріально
посвідчений. Колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що зазначення в
заповіті ідентифікаційного коду
заповідача, не може бути підставою для
визнання заповіту недійсним, оскільки
визначальним для нотаріуса є
встановлення особи, яка звернулася за
вчиненням нотаріальної дії.

Абзацом 1 п.13 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 03.03.2004
р. №20/5, з наступними змінами та
доповненнями, передбачено, що
установлення особи здійснюється за
паспортом або іншими документами, які
унеможливлюють будь - які сумніви щодо
особи громадянина.

Відповідно до абз. 6 п.13 вищезгаданої
Інструкції про спосіб установлення
особи нотаріусом робиться відповідний
запис у реєстрі нотаріальних дій.
Доводи апелянта про те, що особу
заповідача, ОСОБА_8, було встановлено не
на підставі паспорту, спростовується
реєстром для реєстрації нотаріальних
дій за період з 10.01.2005 р. до 15.09.2005 року, у
якому під №1-776, 210.07.2005 р. зареєстровано
вчинення нотаріальної дії, а саме,
посвідчення заповіту ОСОБА_8, у графі
«документ, що посвідчує особу, яка
звернулась за вчиненням нотаріальної
дії», зазначено паспорт НОМЕР_2,
виданий Галицьким РВ ЛМУ ГУМВС України
у Львівській області 11.07.2002 р. та його
ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Як на підставу для визнання заповіту
недійсним, позивачка покликається на
наявність виправлень у заповіті, а
саме, місяць народження заповідача,
зазначений у заповіті «березень»
закреслено та написано «вересень»,
написане нотаріусом «дочка»
закреслено та написано «внучка»,
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; дописки і
виправлення повинні бути застережені
нотаріусом перед підписом відповідних
осіб (сторін правочинів та інших осіб,
які підписали правочин), і повторені
вкінці посвідчувального напису, чого
нотаріусом при посвідченні
оспорюваного заповіту не було
зроблено, виправлення у заповіті
застережені один раз в кінці заповіту,
не зазначено дати внесення виправлень,
реєстраційного номеру, не проставлено
ініціали нотаріуса.

Згідно з ч.1, 2, 3 п.23 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, дописки і
виправлення повинні бути застережені
нотаріусом перед підписом відповідних
осіб (сторін правочинів та інших осіб,
які підписали правочин, заяву та ін.) і
повторені вкінці посвідчувального
напису. При цьому виправлення мають
бути зроблені так, щоб усе помилково
написане, а потім закреслене можна було
прочитати.

Аналізуючи зміст оспорюваного
заповіту колегія суддів приходить до
висновку про те, що виправлення в
заповіті державним нотаріусом
застережені її підписом з
проставлянням печатки, а доводи
апелянта на відсутність у заповіті
дати внесення виправлень, номер їх
реєстрації, ініціалів нотаріуса, з
огляду на вищенаведене та з
врахуванням вимог ч.3 п.23, п.25 Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, є безпідставними,
оскільки в реєстрах для реєстрації
нотаріальних дій реєструються усі
нотаріальні дії, вчинені нотаріусами, а
дописки і виправлення в нотаріально
оформлюваних документах, не є
нотаріальною дією, а відтак не
підлягають реєстрації в реєстрах для
реєстрації нотаріальних дій.
Інструкція про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
не містить вимог щодо зазначення у
заповіті дати внесення виправлень та
зазначення прізвища та ініціалів
нотаріуса, який вчинив виправлення.

Не спростовує висновок суду про
відсутність підстав для задоволення
позову про визнання оспорюваного
заповіту недійсним і покликання
апелянта на п.161 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, оскільки розпорядження
заповідача не викликає
незрозумілостей чи суперечок після
відкриття спадщини, текст заповіту є
зрозумілим, а чинна на час складання
заповіту Інструкція про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, не вимагала від заповідача
при посвідченні заповіту подання
доказів, які підтверджують його право
на майно, що заповідається. (п.159
Інструкції…).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції вірно взяв до уваги
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 30.09.2010 р., яке залишено без
змін ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 01.08.2011 р., з якого
вбачається що волевиявлення ОСОБА_8 на
складання заповіту на користь внучки,
ОСОБА_4 було вільним та відповідало
його внутрішній волі, і яким
встановлено обставини складання та
посвідчення заповіту, які відповідно
до ст. 61 ЦПК України не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Інші доводи апеляційної скарги не
підтверджені належними та допустимими
доказами, ґрунтуються на припущеннях, а
відповідно до ст. 61 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З врахуванням наведених обставин, суд
першої інстанції не мав підстав для
задоволення позову про визнання
недійсним заповіту, оскільки дійшов
правильного висновку про відсутність
порушень щодо форми та порядку
посвідчення заповіту та відповідно
відсутність підстав для визнання його
недійсним з підстав, передбачених ч.1
ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України чи нікчемним
відповідно до ст. 1257 ЦК України. Наявні
у заповіті виправлення не свідчать про
відсутність волевиявлення ОСОБА_8 на
складання заповіту на користь внучки,
ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, дослідивши докази у
справі, дав їм належну оцінку, і з
урахуванням встановлених обставин
справи і вимог ст. ст. 10,60 ЦПК України,
обґрунтовано дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
визнання заповіту недійсним.

Зроблений висновок ґрунтується на
поданих сторонами доказах, відповідає
фактичним обставинам справи, порушень
норм процесуального права при
проведенні оцінки доказів не
встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду, такі висновки є вірними,
відповідають вимогам закону та
встановленим обставинам у справі.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з»ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 19 березня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.