Номер провадження: 22-ц/785/8070/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області

в складі:

головуючого - Суворова В.О.

суддів - Артеменко І.А.

- Сватаненко В.І.

при секретарі -Фабіжевській
Т.С.

з участю : представника ОСОБА_3-ОСОБА_4,
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Одеської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 01 липня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_6, до
ОСОБА_5, відділу опіки та піклування
Біляївського району Одеської області
про усунення перешкод в користуванні
житловим приміщенням у будинку по
АДРЕСА_1 та вселення , -

ВСТАНОВИЛА:

19 вересня 2013 року позивачка звернулася
з вказаним позовом. Обґрунтовуючи
вимоги посилається на те, що за згоди
попереднього власника - ОСОБА_8
проживала та була зареєстрована в
зазначеному будинку, як член родини.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Відповідачка
як спадкоємець вселилася у спірний
будинок та перешкоджає позивачці
проживати в ньому.

Відповідачка позов не визнала,
вказуючи, що вона є співвласником
спірного будинку, в якому проживає
після смерті батька. Позивачка разом з
сином не мають право на проживання в
спірному будинку.

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 01 липня 2014 року
позов задоволено. Вселена ОСОБА_9 та
ОСОБА_6 в житлове приміщення за адресою
АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_5 не
перешкоджати ОСОБА_9 та ОСОБА_6 у
користуванні житловим приміщення за
адресою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції в зв'язку з порушенням
норм матеріального і процесуального
права та ухвалення нового рішення, яким
просить відмовити у задоволенні
позову.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність рішення суду в межах вимог
скаржника і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судовою колегією встановлено, що
позивачка разом з сином 05 травня 2004
року переїхала проживати в будинок по
АДРЕСА_1, що належав на праві власності
ОСОБА_8, з яким вони проживали однією
родиною. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.
Після його смерті відкрилася спадщина.
ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_5, які
приходяться померлому доньками та є
спадкоємцями першої черги, прийняли
спадщину та отримали свідоцтво про
право власності на спадщину за законом
в рівних частках (по 1/3 частині ) , яка
складається з вказаного будинку,
зазначеного на плані літ. «А»,
загальною площею 52,8 кв.м., житловою 28
кв.м., 1-3 огорожі, І-цистерни, що
розташований за земельній ділянці
розміром 0,140 га. Таким чином , право
власності на спірний будинок перейшло
до ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_5 ОСОБА_5
переїхала проживати до спірного
будинку та перешкоджає позивачці та її
сину проживати в ньому.

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, до якої
Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до
Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7
та 11 до Конвенції", закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Права власника житлового
будинку,квартири визначені ст. 383 ЦК та
ст. 150 ЖК, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК з урахуванням
положень ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням в обсязі, визначеному
відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку (квартири) на користування цим
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак -
припинення права власності особи на
будинок припиняє право членів її сім'ї
на користування цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї
власника будинку на об'єкт власності є
похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири) (на відміну
від договору найму (оренди) житла - ст.
ст. 810, 814 ЦК).

Частина ж 4 ст. 156 ЖК передбачає
збереження такого права користування
житлом лише для членів сім'ї, які
припинили сімейні відносини з
власником будинку, при умові
збереження права власності на будинок
цього ж власника, тобто при незмінності
власника майна.

Зазначені висновки не суперечать
нормам ст. 47 Конституції, ст. 9 ЖК, ст. 311
ЦК, враховуючи, що право на житло
(користування ним, усунення перешкод у
користуванні ним) підлягає захисту
лише у випадку порушення прав особи.

Враховуючи, що позивачка не набула
самостійного права на житло з підстав,
передбачених законом (найм, оренда,
вселення наймачем чи на підставі
ордера тощо - ст. 810 ЦК, ст. ст. 61, 64 ЖК),
висновок судів про поширення на неї
норми ст. 64 ЖК про порушення її
житлових прав та про наявність підстав
для їх захисту є помилковим.

Саме з таких позицій виходив Верховний
Суд України в ухвалах від 06.11.2002 року ,
04.10.2006 року та від 18.09.2008 року, визнавши,
що з припиненням права власності особи
на жиле приміщення члени його сім'ї
також втрачають право користування цим
приміщенням і підлягають виселенню за
позовом нового власника.

Довід апеляційної скарги про те, що до
складу спадщини не ввійшла частина
домоволодіння, якою може користуватися
позивачка, не заслуговує на увагу,
оскільки як було встановлено судовою
колегією, вказана частина
домоволодіння дійсно існує, але вона
була самочинно побудована померлим, у
зв'язку з чим вона не ввійшла до складу
спадщини. Позивачка як на підставу
задоволення своїх вимог вказує, що вона
у кімнаті , в якій проживала, зробила
ремонт. Але вказана обставина не дає
право на проживання у спірному будинку,
у даному випадку у позивачки є право на
відшкодування витрат , витрачених на
ремонт.

Позивачка посилається на рішення
Біляївського районного суду Одеської
області від 31 березня 2011 року за
позовом власників спірного будинку про
її виселення, яким було відмовлено в
позові як преюдиціальне, що дає їй
право на проживання. Судова колегія
вважає, що дане посилання не
заслуговує на увагу, оскільки вказаний
спір вирішувався про її виселення як
особи, яка чинить перешкоди в
користуванні будинком (а.с.48).

За таких обставин судова колегія
вважає, що позивні вимоги не підлягають
задоволенню.

Таким чином, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції, виносячи рішення,
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права , що є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. п.
1,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 -
задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 01 липня 2014 року -
скасувати.

Ухвалити по справі рішення, яким в
позові ОСОБА_3, яка діє в своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_6 -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області
В.О. Суворов

І.А.
Артеменко

В.І.
Сватаненко