АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22ц-791/ 1989/14
інстанції: Гонтар Д.О. категорія: 5
Доповідач: Слюсаренко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Херсонської області
у складі:

головуючої:Радченка
С.В.суддів:Слюсаренко О.В. Вербицької
Л.І. при секретарі: Сікорі
О.В.розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на рішення
Суворовського районного суду м.
Херсона від 13 травня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про
визнання права власності , вселення та
зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6
про визнання майна особистою
власністю,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся зі
вказаним цивільним позовом до ОСОБА_8,
в якому з урахуванням доповнень
позовних вимог просив визнати за ним
право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1, вселити його у
зазначену квартиру, визначити порядок
користування приміщеннями квартири,
виділивши йому в користування жилу
кімнату площею 12, 1 кв.м. та балкон
площею 4.3 кв.м., виділивши у
користування відповідача кімнату
площею 17, 6 кв.м. та балкон площею 5, 4
кв.м., інші приміщення залишити у
спільному користуванні; стягнути з
відповідача ? частину вартості
автомобіля Лада Калина.

Вимоги мотивував тим, що спірна
квартира набута у шлюбі з
відповідачкою, проте йому чиняться
перешкоди у проживанні в квартирі , що
змусило його звернутися до суду про
поділ квартири та визначення порядку
користування нею.

У зустрічному позові ОСОБА_8 просить
визнати спірну квартиру особистою
приватною власністю ОСОБА_8,
посилаючись на те, що фактичним
покупцем зазначеної квартири був її
батько ОСОБА_10, який придбав квартиру
саме для дочки та онука , а тому вона не
може вважатися спільним майном
подружжя і не підлягає поділу.

Ухвалою Суворовського районного суду
м. Херсона від 12 травня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_6 в частині стягнення з
ОСОБА_8 ? частини вартості автомобіля
залишені без розгляду.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Херсона від 13 травня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_6 задоволені частково.
Визнано за ОСОБА_6 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1 , в решті
позовних вимог відмовлено. У
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_11 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 в
інтересах ОСОБА_6 , посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального закону, просив рішення
в частині відмови у задоволенні його
позовних вимог про вселення і
визначення порядку користування
квартирою скасувати , ухвалити нове
рішення про задоволення зазначених
вимог.

ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8, посилаючись
на порушення норм матеріального і
процесуального права, неповне
з'ясування обставин справи, просить
скасувати рішення в частині
задоволення вимог ОСОБА_6, та в частині
відмови у задоволені її зустрічного
позову та ухвалити нове рішення, яким
ОСОБА_6, відмовити у задоволенні вимог,
а зустрічні позовні вимоги
задовольнити .

Заслухавши доповідача, осіб, які
з'явилися в судове засідання
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг та вимог,
заявлених в суді першої інстанції ,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга ОСОБА_7 в
інтересах ОСОБА_8 не підлягає
задоволенню, а апеляційну скаргу
ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 належить
частково задовольнити.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 14.09.1991 року , який розірвано
рішенням Суворовського районного суду
м. Херсона від 09.11.2012 року.

27 липня 1999 року у період шлюбу сторін,
за договором куплі-продажу
укладеному між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , була
придбана квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ст. 22 КпШС, яка
діяла на час придбання спірної
квартири, майно, нажите подружжям за
час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя
до одруження, а також одержане ним під
час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, є власністю кожного з
них.(ст. 24 КпШС)

Згідно із ч. 1 ст.29 КпШС, якщо між
подружжям не досягнуто згоди про
спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні; про присудження майна в натурі
одному з подружжя з покладенням на
нього обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в ст.
ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України.

Отже, указаними нормами права
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.
У такому разі позивач звільняється від
доведення цієї обставини, яка має
значення для правильного вирішення
справи, а відповідач, якщо заперечує
проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК
України має довести протилежне
(спростувати матеріально-правову
презумпцію).

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_6 щодо визнання за ним права
власності на ? частину спірної
квартири, та відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_8, суд
правильно виходив із того, що рішенням
Суворовського районного суду м.
Херсона від 25 квітня 2013 року
встановлено, що спірна квартира
придбана сторонами у шлюбі за спільні
кошти і є спільною власністю подружжя.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 в
інтересах ОСОБА_8 не підтверджені
належними доказами, не ґрунтуються на
нормах закону, що регулюють спірні
правовідносини і висновки суду в цій
частині не спростовують.

Разом із тим, колегія суддів не
погоджується із висновком суду про
недоведеність позивачем наявність
перешкод у вселення у спірну квартиру,
оскільки із справи вбачається, що
ОСОБА_6 не має доступу до спірної
квартири, а відповідач заперечує проти
його вселення, мотивуючи відсутністю у
позивача будь-якого права на квартиру,
яку вона вважає своєї особистою
приватною власністю.

З огляду на викладене , рішення суду в
частині відмови у задоволенні вимог
ОСОБА_6 про вселення у квартиру
підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України з ухваленням в цій
частині нового рішення про
задоволення цих вимог.

Вбачається, що у квартирі на час
вирішення спору проживають та
зареєстровані ОСОБА_8 та син ОСОБА_13 1992
року народження, який має право
проживання та користування квартирою
як член сім'ї власника і питання щодо
користування квартирою безпосередньо
стосується його прав та інтересів ,
проте він не був залучений до участі у
справі і вимоги позивачем до нього не
заявлялися.

Колегія суддів погоджується із
остаточним висновком суду про відмову
у задоволенні вимог до ОСОБА_8 про
визначення порядку користування
квартирою та не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 в цій
частині, оскільки питання
користування квартирою має бути
вирішено за участю усіх осіб, які мають
право користування та проживання у
ній.

Керуючись ст. 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309 , ст. 316
ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах
ОСОБА_8 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах
ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду
м. Херсона від 13 травня 2014 року в
частині відмови у задоволенні вимог
ОСОБА_6 про вселення скасувати,
ухвалити в цій частині нове рішення.

Вселити ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині зазначене рішення
залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення і з цього часу протягом 20
днів може бути оскаржене у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: