У х в а л а

іменем україни

27 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Горелкіної Н.А.,

Євтушенко О.І.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 23 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 27 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ПАТ «Родовід Банк»
звернулося в суд із указаним позовом,
посилаючись на те, що 21 серпня 2007 року
між ним та ОСОБА_3 укладено кредитний
договір №77.1/АА-560.07.2, відповідно до умов
якого банк відкриває позичальнику
відновлювальну кредитну лінію на
загальну суму 30 тис. доларів США з
процентною ставкою 12,5% річних терміном
по 21 серпня 2014 року включно.

У забезпечення виконання зобов'язань
позичальника за кредитним договором 21
серпня 2007 року між банком та ОСОБА_4 був
укладений договір поруки, згідно з
умовами якого поручитель
зобов'язується солідарно відповідати
перед банком у повному обсязі за
своєчасне та повне виконання
зобов'язань ОСОБА_3

У зв'язку з недотриманням ОСОБА_3 умов
кредитного договору станом на 4 липня
2013 року загальна заборгованість
відповідачів перед банком складає 31 487,
08 доларів США та 112 617, 14 грн. (пеня та 3%
річних), яку банк просив стягнути.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 23
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду м. Києва від
27 лютого 2014 року, позов задоволено
частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
користь ПАТ «Родовід Банк»
заборгованість за кредитним договором
у сумі 31 487, 08 доларів США та 46 882, 77 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, посилаючись на порушення ними
норм матеріального і процесуального
права, справу передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у
справі судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 21 серпня 2007 року
між банком та ОСОБА_3
укладено кредитний договір
№77.1/АА-560.07.2, відповідно до умов якого
банк відкриває позичальнику
відновлювальну кредитну лінію на
загальну суму 30 тис. доларів США з
процентною ставкою 12,5% річних терміном
по 21 серпня 2014 року включно.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань позичальника за кредитним
договором 21 серпня 2007 року між банком
та ОСОБА_4 був укладений договір поруки,
згідно умов якого поручитель
зобов'язується солідарно відповідати
перед банком у повному обсязі за
своєчасне та повне виконання
зобов'язань ОСОБА_3

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що відповідачами порушені умови
кредитного договору щодо своєчасного
повернення кредиту, процентів за
користування кредитом. Крім того,
зменшуючи розмір заборгованості, суди
застосували положення ч. 13 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
стосовно строку позовної давності.

Проте до таких висновків суди дійшли з
порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 ЦПК України у
разі якщо відповідачем у позовній
заяві, поданій і оформленій у порядку,
встановленому цим Кодексом, вказана
фізична особа, що не є суб'єктом
підприємницької діяльності, суд не
пізніше двох днів з дня надходження
позовної заяви до суду звертається до
відповідного органу реєстрації місця
перебування та місця проживання особи
щодо надання інформації про
зареєстроване місце проживання
(перебування) такої фізичної особи.

У разі якщо отримана судом інформація
не дає можливості встановити
зареєстроване у встановленому законом
порядку місце проживання (перебування)
фізичної особи, суд вирішує питання про
відкриття провадження у справі.
Подальший виклик такої особи як
відповідача у справі здійснюється
через оголошення у пресі.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України судові
повістки, адресовані фізичним особам,
вручаються їм під розписку. Якщо особу,
якій адресовано судову повістку, не
виявлено в місці проживання, повістку
під розписку вручають будь-кому з
повнолітніх членів сім'ї, які
проживають разом з нею, а за їх
відсутності - відповідній
житлово-експлуатаційній організації
або виконавчому органу місцевого
самоврядування.

Суд першої інстанції, відкривши
провадження у справі, не встановив
місце проживання відповідача ОСОБА_4, а
направляючи судові повістки за
адресою: АДРЕСА_1 при наявності довідки
відділу адресно-довідкової роботи про
зняття його з реєстрації за вказаною
адресою, порушив права останнього на
захист своїх прав.

Про розгляд справи в суді першої
інстанції 23 грудня 2013 року ОСОБА_4
належним чином не повідомлений.

Крім того, застосовуючи строк позовної
давності без відповідної заяви сторони
у справі з посиланням на п. 7 ч. 13 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», суди не звернули уваги на
наступне.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Указаний висновок викладений у
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2013 року №6-126цс13 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

У зв'язку з викладеним не можна
погодитись із висновками судів про
застосування строку позовної давності
без заяви сторони у спорі.

Заперечуючи проти позовних вимог,
ОСОБА_4 зазначав, що щомісячні платежі в
розмірі 357 доларів США позичальник за
кредитним договором перестав платити в
грудні 2009 року, у відповідності до
вимог ст.257 ЦК України термін позовної
давності сплив у грудні 2012 року. Банк
звернувся з позовом до суду в жовтні 2013
року.

Суди зазначених доводів ОСОБА_4 не
перевірили, не зазначили чим вони
спростовуються.

За таких обставин ухвалені в справі
судові підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції з підстав,
передбачених частиною 2 статті 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Дніпровського
районного суду м. Києва
від 23 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва
від 27 лютого 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: В.І. Амелін

Н.А. Горелкіна

О.І. Євтушенко

С.О. Карпенко