Справа № 368/227/14-ц
провадження № 2/368/143/14
Рішення

іменем України

"29" серпня 2014 р. Кагарлицький
районний суд Київської області

в складі: головуючого - судді
Шевченко І.І.

при секретарі
Губенко А.П.

та представника відповідача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Кагарлик
Київської області справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про скасування
державного акту на право власності на
землю, відновлення суміжної межі,
дотримання правил добросусідства та
відшкодування моральної та
матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в:

позивач просить суд скасування та
визнати державний акт недійсним,
визнати процедуру виготовлення
технічної документації як такою, що
порушує законодавство і скасувати
державний акт на право приватної
власності на землю І-КВ N 017055 та визнати
його недійсним, та зобов'язати
відповідача по справі перемістити його
паркан в положення 2010 року, тобто на
відстань 1.1м від її літнього будиночка,
при цьому паркан має знаходитися на
прямій лінії з обніжком між їхніми
городами, змусити відповідача усунути
вказані перешкоди їй в користуванні її
земельною ділянкою, стягнути з
відповідача 27500 гривен на її користь та
покласти на нього всі судові витрати,
посилаючись на те, що при виготовленні
технічної документації до державного
акту на земельну ділянку ОСОБА_3 та
землевпорядною організацією в порядку
встановлення меж в натурі згідно ст. 198
Земельного Кодексу України, п.2.8
"Інструкції по встановленню меж
земельних ділянок в натурі" (Наказ
Держкомзему №376) в акті погодження меж
з суміжним землевласником поставлено
підпис за її, померлу в той час, тітку
ОСОБА_4, власницю будинку і суміжної
земельної ділянки. Тобто, підпис
сфальсифіковано. Окрім того, у
вказаному державному акті підпис
голови Горохуватської сільської ради
Бабича Г.І. не відповідає його
реальному підпису. Як не парадоксально,
але навіть при наявності на паперах
справжньої печатки при ознаках
імітації підпису документ визнається
недійсним. В даний час, кримінальна
відповідальність за підробку підпису
настає тільки в тому випадку, якщо
метою її використання стало придбання
якихось вигод. Вигода очевидна -
збільшення площі земельної ділянки,
збільшення відстані від паркану до
туалету та фруктових дерев.

В результаті використання вказаного
державного акту та технічної
документації до нього при "відновленні"
меж в натурі в листопаді 2012 року
відповідачем з метою отримання вигоди,
забрано частину площі її земельної
ділянки шляхом пересунення паркану.
Постільки, навмисні по використанню
незаконно отриманого документу з метою
отримання Державного акту на право
власності, посягають на її права і
свободи, то в разі не застосування
кримінальної відповідальності, вони
потрапляють під дію статей 9, 10, 14
Кодексу України про адміністративні
правопорушення (КУАП). В разі визнання
правопорушення адміністративним
згідно, п п.4 ст. 24 КУпАП, в якості
покарання може бути застосовано
вилучення документу та позбавлення
прав, котрі він надає. Враховуючи
шахрайство, підробку встановлених
законодавством документів,
неправомірність посягань на її
власність, що виявлені в процесі
судових засідань по справі № 368/15/13-ц
"Про дотримання добросусідства" від 10
січня 2013 року і не підлягають доведенню
згідно п. 3 статті 61 ЦПК України,
порушення її майнових прав на
володіння та користування, належною їй,
земельною ділянкою є прямі підстави
для скасування та визнання державного
акту недійсним.

Згідно п. 4 ст. 212 Цивільного кодексу
України - якщо настанню обставин по
набуттю права недобросовісно сприяла
сторона, якій це вигідно, то обставина
вважається такою, що не настала. Вигода
відповідача очевидна і факт погодження
і момент підписання акту погодження
меж обумовлюють момент настання права
кожного з підписантів на свою частину
земельної ділянки.

Отже, при виготовленні технічної
документації на земельну ділянку
ОСОБА_3 межі з суміжним землевласником
не погоджені і комплект документів не
містить одного з основних, що також дає
підстави вважати Державний акт
недійсним, як такий, що підпадає під дію
п. 3 ст. 215 ЦКУ.

Постільки факт смерті ОСОБА_6
замовчаний під час проставляння
підпису від її імені в акті погодження
меж, то цей правочин має бути визнаним
недійсним згідно п. 1 ст. 230 ЦКУ.

На основі ст.. 236 ЦКУ правочин визнаний
недійсним вважається таким з моменту
його вчинення, тобто право на земельну
ділянку згідно Державного акту І-КВ №
017055 не настало.

Згідно положень статті 158 Земельного
Кодексу України (ЗКУ) на суди покладено
повноваження вирішення межового спору.
Згідно положень ст.. 152, 212 ЗКУ -
самовільно захоплена земельна ділянка
має бути повернена за належністю.

Майно і спадщина після смерті її тітки
відповідно ст. 1277 ЦК України не були
визнані судом відумерлими, не відійшли
до комунальної власності сільської
громади і громада відповідно ст. ст. 12,
122 ЗКУ не надала дозволу на відчуження
частки тітчиної земельної ділянки на
користь ОСОБА_3 Відповідач на протязі
більше ніж 16 років не використовував
частину земельної ділянки поза межами
його старого паркану, а тому не набув
права на неї згідно набувального права.
Тобто, претензії відповідача на землю
поза парканом безпідставні і
протиправні.

В технічній документації на земельну
ділянку ОСОБА_3 вказано, що в якості
межових знаків із землевласником
ОСОБА_6 використано паркан та обніжок
огородньої частини. Ця обставина
встановлена і не підлягає доведенню
згідно п. 3 статті 61 ЦПК України.

На час виконання геодезичних зйомок в
1999-2000 роках існувала чітка межа між
сусідніми земельними ділянками, що
проходила по дерев'яному паркану,
котрий в 2006 році замінено на панцирну
сітку, збудованого власноруч ОСОБА_3 та
обніжку. Положення межі і паркану
станом на 10.10.2008 року зафіксовано на
фотографії. Тому викликає великий
сумнів в достовірності даних про
місцеположення межових знаків, котрі
винесені в натурі, згідно технічної
документації на цю земельну ділянку. Це
можна підтвердити результатами
вимірів меж її земельної ділянки в 2006
році, спільна межа була парканом сусіда
та обніжок. Згідно «плану меж земельної
ділянки...» їхня спільна межа була
прямою лінією на протязі 111,86 м.

Збудована її сім'єю в 2003 році тимчасова
споруда (літній будиночок) згідно п. ''д"
п.1 ст. 90 ЗКУ та ДБН 360-92 знаходилась на
відстані 1 м 10 см від дерев'яного
паркану сусіда, котрий був межею між
їхніми ділянками. В теперішній час
паркан, без її згоди, зміщено
відповідачем в сторону її будиночку на
відстань 0,50 м і більше.

В зв'язку з порушенням сусідом межі, а
відповідно і її права, як власника
земельної ділянки, згідно п.2 ст.. 90 ЗКУ
вони мають бути відновлені в порядку,
встановленому законом.

Із-за зміщення паркану в бік її
будиночка стали неможливими умови його
нормального обслуговування та ремонт,
водовідведення талих та дощових вод
стало дуже ускладненим. В будиночку
відсутній капітальний фундамент, тому,
починаючи з весни 2012 року (з моменту
наближення паркану), в ньому стало дуже
волого. Під будиночок із-за танення
снігу просочується волога, підлога від
цього здиблюється, речі стають
вологими, трухнуть і стають
непридатними до використання. В
південно-східній частині споруди літом
2013 року змушена була міняти підлогу.

Із-за порушеної світлопроникності від
суцільного паркану та його висоти
стало неможливим зарощування квітів,
ягідних культур та малорослих дерев, що
не відповідає вимогам правил
добросусідства пп. а,г,е п.1 ст. 91 ЗКУ.

В зв'язку з порушенням правил
добросусідства ОСОБА_3 і небажання ним
усунути перешкоди у користуванні її
земельною ділянкою, а саме: прибрати 4
горіхи від межі на відстань більшу за 5
метрів та туалету на відстань більшу за
20 метрів, небажання відновити
попереднє положення паркану станом на
жовтень 2010 року, та не врахування ним її
вимог і звернень.

Існуюче положення паркану перешкоджає
нормальному функціонуванню її
тимчасової споруди (ремонт,
обслуговування, та водовідведення),
росту рослин (ягідні, фруктові напів -
карлики), котрі висаджені були в 2008 році
на відстань 2,0 метрів згідно санітарних
норм.

Відповідно до ст.. 13 Конституції
України держава забезпечує захист прав
усіх суб'єктів права власності та
господарювання. Усі суб'єкти права
власності рівні перед законом і,
відповідно, громадянам забезпечені
рівні умови захисту права власності на
землю. Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю. Право власності це володіння,
користування, розпорядженням
власником належним йому майном на свій
розсуд і у своїх інтересах, усунення
усіх третіх осіб від протиправного
втручання у сферу його володіння цим
майном, а також обов'язки власника не
порушувати прав та законних інтересів
інших осіб.

Суцільний паркан відповідача з
бетонних плит висотою 1,5 метра,
розташований з південної сторони її
ділянки. Від цього паркану падає тінь
на її ділянку на відстань більшу 2-х
метрів, що заважає використовувати
корисні властивості її земельної
ділянки, тому просить зобов'язати
відповідача замінити верхню секцію
цього парка на світлопроникну, щоб хоча
б частково зменшити шкідливий його
вплив.

Відповідно до п.1 ст. 23 Цивільного
кодексу України моральна шкода,
завдана фізичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовуються особою, яка її завдала,
за наявності її вини. Особа має право на
відшкодування моральної шкоди
завданої в наслідок порушення її прав.

Постільки в результаті неправомірних
дій відповідача згідно Державного
акту, отриманого на підставі
сфальшованого або підробленого
правочину (акту погодження меж),
пересуненням паркану їй завдано
моральної шкоди, то вони підпадають під
дію ст..23 ЦКУ

Постільки обставини смерті ОСОБА_6
замовчані під час проставляння підпису
від її імені (підпис сфальшовано) в
акті погодження меж, то цей правочин
має бути визнано недійсним згідно п.1
ст. 230 ЦКУ, а згідно п. 2 цієї ж статті -
сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

У зв'язку з самовільним порушенням
відповідачем межі та захватом
неналежної йому частки її земельної
ділянки та початком і проведенням
судового процесу в 2013 році - "Про
порушення нею правил добросусідства ..."
їй завдано моральної шкоди котра
полягає: в душевних стражданнях, що
призвели до гіпертонічних кризів,
серцевих нападів, сильних головних
болів та втрати від цього
працездатності.

Її здоров'ю завдано невиправної шкоди.
Для його відновлення потрібна
консультації високо кваліфікованих
спеціалістів та тривале
медикаментозне лікування. Із-за цього
судового процесу вона втратила душевну
рівновагу, спокій, нормальний сон. Його
близькі не отримали від неї достатньої
уваги.

Її відвідини судових засідань
змушували хвилюватись всіх членів її
родини та приймати участь в цьому
процесі як за для її моральної
підтримки, так і в якості свідків. Її
репутації в цьому населеному пункті
завдано шкоди. Онуки відповідача із-за
паркану викрикують образливі
висловлювання. Ведення листування з
офіційними установами, відправлення та
отримання поштових відправлень
забрало безліч часу нервів та коштів.

Враховуючи те, що судовий процес триває
майже 11 місяців, та її подальші
страждання, котрі тривають досі, вона
оцінює завдану їй моральну шкоду в 8,5
тисяч гривен.

Новий судовий процес призведе її до
нових матеріальних витрат та душевних
переживань.

Отже сума моральної шкоди складає 8500.
Сума матеріальної шкоди складає
2500+2500+4500= 9500 грн.

Отже з урахуванням п. 2 ст. 230 ЦКУ, сума
шкоди подвоюється і сума відшкодування
збитків складає 19000 грн. Загальна сума
відшкодування складає 27500 гривен.

Відповідач та його представник
позовні вимоги позивача не визнали
повністю та заперечували проти їх
задоволення, оскільки порушень її прав
як власника земельної ділянки з його
сторони немає. Цьому підтвердження є
висновок експертизи. Ніякої
матеріальної шкоди він їй не наносив.
Вона зараз звернулась з даним позовом,
при цьому його звинувачує у нанесенні
їй моральної та матеріальної шкоди.
Тому вважає, що підстав для задоволенні
її позовних вимогах необхідно
відмовити із - за безпідставності їх.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали
справи, суд вважає за необхідне у
задоволенні позовних вимогах позивачу
відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні суд встановив
наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

Згідно із частиною 1 статті 321
Цивільного кодексу України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК
України).

Відповідно до ст. 1
Першого протоколу Європейської
Конвенції "Про захист прав людини і
основоположних свобод" кожна фізична
або юридична особа право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений свого майна інакше як
в інтересах суспільства на умовах,
передбачених законом або загальними
принципами міжнародного права.

За приписами ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод встановлено принцип мирного
володіння майном, який в контексті
прецендентної практики Європейського
суду з прав людини закріплює засади
поваги до права власності та забороняє
безпідставне позбавлення або
обмеження володіння особою своїм
майном, інакше як в інтересах
суспільства та на умовах, передбачених
нормами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України право приватної
власності є непорушним.

Відповідно до частини 1
статті 15 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до ч. 2, ч. 3
ст. 152 ЗК України власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004
року "Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ" власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його права, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
згідно з частиною третьою статті 152
ЗК шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Рішенням № 3/1 засідання виконкому
сільської ради від 29.08.2002 року по заяві
позивача ОСОБА_2 було надано у
постійне користування земельну
ділянку розміром 0,25 га для будівництва
та обслуговуванню житлового будинку в
АДРЕСА_1. Закінчений будівництвом
житловий будинок пред'явити комісії
для одержання права власності.

Згідно довідки, виданої виконавчим
комітетом Горохуватської сільської
ради Кагарлицького району за ОСОБА_2 по
кадастрово - шнуровій книзі закріплена
земельна ділянка площею 0,25 га з 29.08.2002
року, згідно рішення виконавчого
комітету від 29.08.2002 р.

Вказана земельна ділянка була надана у
приватну власність позивачу ОСОБА_2 на
підставі поданої нею заяви до
Горохуватської сільської ради
Кагарлицького району, згідно якої було
прийнято рішення № 3/25 від 22.08.2006 року,
згідно якої передано їй безкоштовно
земельну ділянку, загальною площею 0,25
га, для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, яка розташована на
території Горохуватської сільської
ради АДРЕСА_1. Остаточний розмір
земельної ділянки повинен буде
визначено у технічній документації.

21 листопада 2007 року рішенням № 3
Горохуватської сільської ради
Кагарлицького району Київської
області затверджено матеріали
технічної документації по складанню
державних актів на право власності на
земельні ділянки ОСОБА_2 в АДРЕСА_1
загальною площею 0,25 га для будівництва
та обслуговування жилого будинку
господарських споруд.

Тобто, позивач ОСОБА_2 є власником
земельної ділянки, що знаходиться в
АДРЕСА_1 площею 0,2500 га, цільове
призначення якої для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, що
підтверджена державним актом на право
власності на земельну ділянку серії ЯД
№ 678493.

Окрім того, позивачем ОСОБА_2 було
виготовлено будівельний паспорт на
земельну ділянку під будівництво
житлового будинку, що в АДРЕСА_1, де
міститься акт розпланування житлового
будинку та господарських споруд. Осі
житлового будинку та господарських
будівель винесені в натурі та
закріплені на місцевості знаками та
передані забудовнику під зберігання.

Рішенням Горохуватської сільської
ради Кагарлицького району Київської
області ХV сесії ХХІ скликання від
04.04.1994 року відповідачу ОСОБА_3 було
передано безоплатно у приватну
власність 0,652 га для ведення особистого
підсобного господарства, будівництва і
обслуговування житлового будинку та
господарчих будівель. Уточнення площі
земельної ділянки при виготовлені
технічної документації по складанню
державного акту.

Тобто, відповідач ОСОБА_3 є власником
земельної ділянки, що підтверджується
державним актом на право приватної
власності серії І -КВ № 017055.

Відповідно до ст. 17 ЗК України (у
редакції 1990 року, чинної на час
виникнення спірних правовідносин)
передача у власність земельної
ділянки, що була раніше надана
громадянину, провадиться сільськими,
селищними, міськими Радами народних
депутатів за місцем розташування цієї
ділянки.

Зазначені земельні ділянки
передаються у власність на підставі
заяви громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

Відповідно до ст. 23 ЗК України (у
редакції 1990 року) право власності або
право постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

У відповідності з ч. 2 ст.
152 ЗК України власник земельної ділянки
може вимагати усунення будь-яких
порушень його права на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 90 ЗК
України порушені права власників
земельних ділянок підлягають
відновленню в порядку
встановленому законом.

Згідно з вимогами ст. 212
ЗК України самовільно зайняті
земельні ділянки підлягають
поверненню власникам землі або
землекористувачам без відшкодування
затрат, понесених за час незаконного
користування ними.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що
власник земельної ділянки має право
вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у випадках,
коли вони зникли, перемістились або
стали невиразними.

Наказом Державного комітету
України із земельних ресурсів від 18
травня 2010 року № 376, зареєстрованим у
Міністерстві юстиції України 16 червня
2010 року за № 391/17686, затверджено
Інструкцію про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками, якою
визначено механізм відновлення меж
земельних ділянок на місцевості, який
здійснюють: виконавець - юридична або
фізична особа, яка отримала ліцензії
на проведення робіт із землеустрою та
топографо-геодезичних робіт; замовник -
орган державної влади, орган місцевого
самоврядування, власник (користувач)
земельної ділянки, який замовляє
роботи із встановлення (відновлення)
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

Відповідно до п. 1.3
вищезазначеної Інструкції межею
земельної ділянки є сукупність ліній,
що утворюють замкнений контур і
розмежовують земельні ділянки. Межовим
знаком є спеціальний знак
встановленого зразка, яким
закріплюється місцеположення
поворотних точок меж земельної ділянки
в натурі (на місцевості). Крім того,
відповідно до п.п. 1.2 і 1.3 вказаної
Інструкції встановлення (відновлення)
меж земельної ділянки здійснюється з
метою визначення в натурі (на
місцевості) метричних даних земельної
ділянки, у тому числі місцеположення
поворотних точок її меж та їх
закріплення межовими знаками. Межі
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) закріплюються межовими
знаками. Відповідно до п. 4.1 вказаної
Інструкції відновлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості)
здійснюється при повній (частковій)
втраті в натурі (на місцевості) межових
знаків, їх пошкодженні, яке
унеможливлює використання межових
знаків, а також при розгляді земельних
спорів між власниками (користувачами)
суміжних земельних ділянок.

Відповідно до ст. ст. 22, 23 ЗК України в
редакції від 1992 року право власності на
землю або користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі і це право посвідчується
державними актами, які видаються
місцевими радами.

Згідно висновку експерта № 4743/14-41 від
30.07.2014 р., де за результатами обстеження
земельних ділянок в натурі (на
місцевості), експертом встановлено: на
земельній ділянці АДРЕСА_1, яка
перебуває у приватній власності ОСОБА_2
розташований будинок. Межі земельної
ділянки на місцевості встановлені: з
правої сторони та зі сторони вулиці
Гагаріна встановлений паркан
(металевий профіль); з лівої сторони -
межа встановлена у вигляді бетонного
паркану.

На земельній ділянці АДРЕСА_2, яка
перебуває у приватній власності ОСОБА_3
знаходиться житловий будинок та
господарські споруди. Межі земельної
ділянки на місцевості встановлені: зі
сторони вулиці Гагаріна встановлений
бетонний паркан; з лівої сторони на
межі ділянки частково встановлений
бетонний паркан, а частково
встановлена сітка-рабиці; з правої
сторони - встановлений бетонний паркан.

Тобто, експертом було зроблено
висновок, згідно якого встановлено, що
внаслідок зміщення межі земельної
ділянки ОСОБА_3 в сторону земельної
ділянки ОСОБА_3, існує місце відхилення
між межею фактичного користування
земельною ділянкою, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2 та межею, яка
зазначені правовстановлюючому
документі між точками Б до В (державний
акт серії І-КВ № 017055) та належить
ОСОБА_3. Внаслідок зміщення межі
земельної ділянки ОСОБА_2 в сторону
земельної ділянки ОСОБА_3, існує місце
відхилення між межею фактичного
користування земельною ділянкою, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
межею, яка зазначена у
правовстановлюючому документі між
точками В до Г (державний акт серії ЯД №
678499) та належить ОСОБА_2.

Накладання земельної ділянки, яка
згідно державного акту на праві
приватної власності (серія І-КВ № 017055)
належить ОСОБА_3 на земельну ділянку,
яка згідно державного акту на право
приватної власності (серія ЯД № 678499)
належить ОСОБА_2, відсутнє.

Земельна ділянка, яка згідно
державного акту на право приватної
власності належить ОСОБА_3 зменшилася
на 0,0151 га.

Земельна ділянка, яка згідно
державного акту на право приватної
власності належить ОСОБА_2 збільшилася
на 0,0327 га, за рахунок: - вільної ділянки
між ділянкою ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що
становить 0,0176 га; за рахунок земельної
ділянки, яка згідно державного акту на
право приватної власності належить
ОСОБА_3, що становить 0,0151 га.

Судом враховано і той факт, що
державний акт на право власності на
земельну ділянку є правовстановлюючим
документом, який видається на підставі
рішення відповідного органу місцевого
самоврядування, тому вимога про
скасування державного акту на право
приватної власності на земельну
ділянку є похідною й залежить від
доведеності незаконності рішення
органу місцевого самоврядування, на
підставі якого виданий державний акт.

Проте, позивачем вимога про визнання
недійсними рішення Горохуватської
сільської ради Кагарлицького району
Київської області, на підставі якого
ОСОБА_3 видано державний акт на право
приватної власності на землю серії І -
КВ № 017055 від 27.04.2001 р., про скасування
якого просить ОСОБА_2, не висувалась.

Тобто, позивач є власником земельної
ділянки, яка нею отримана на підстави
поданої заяви до Горохуватської
сільської ради Кагарлицького району, а
не після отримання нею спадщини після
смерті ОСОБА_6, тому вимоги позивача
щодо визнання процедури виготовлення
технічної документації як такою, що
порушує законодавство і скасування
державного акту на право приватної
власності на землю, не підлягають до
задоволення, оскільки позивачем обрано
не той спосіб захисту свої прав, не
надала належних і переконливих доказів
на підтвердження своїх вимог, а судом
їх здобуто не було, тому суд в цій
частині вимог позивачу відмовляє.

Щодо позовних вимог позивача про
суміжну межу та дотримання правил
добросусідства, то вказані вимоги
позивача не підлягають до задоволення.

Згідно ст.103 ЗК України власники та
землекористувачі земельних ділянок
повинні обирати такі способи
використання земельних ділянок
відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей. Власники та
землекористувачі земельних ділянок
зобов'язані не використовувати
земельні ділянки способами, які не
дозволяють власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок використовувати їх за цільовим
призначенням. Власники та
землекористувачі земельних ділянок
зобов'язані співпрацювати при вчиненні
дій, спрямованих на забезпечення прав
на землю кожного з них та використання
цих ділянок із запровадженням і
додержанням прогресивних технологій
вирощування сільськогосподарських
культур та охорони земель (обмін
земельних ділянок, раціональна
організація територій, дотримання
сівозмін, встановлення, зберігання
межових знаків тощо)

У ч. 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що
власник земельної ділянки може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю навіть, якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою.

Всупереч зазначеній нормі
законодавства позивач ОСОБА_2 не довела
суду належних та допустимих доказів
порушення останніми правил
добросусідства.

Тому надані позивачем докази
спростовані висновком експерта №
4743/14-41 від 30.07.2014 р., згідно якого
земельна ділянка, яка згідно
державного акту на право приватної
власності належить ОСОБА_2 збільшилася
на 0,0327 га, за рахунок: - вільної ділянки
між ділянкою ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що
становить 0,0176 га; за рахунок земельної
ділянки, яка згідно державного акту на
право приватної власності належить
ОСОБА_3, що становить 0,0151 га. Позивач не
надала належних і переконливих доказів
на підтвердження своїх вимог, а судом
їх здобуто не було, тому суд позивачу в
цій частині вимог позивачу відмовляє.

Щодо вимог позивача про змушення
відповідача усунути перешкоди в
користуванні земельною ділянкою
позивачем, то вказані вимоги позивача
не підлягають до задоволення, оскільки
надані позивачем докази
спростовуються висновком експерта №
4743/14-41 від 30.07.2014 р., згідно якого станом
на час дослідження фактична межа
земельної ділянки ОСОБА_2 зміщена в бік
земельної ділянки ОСОБА_3 на відстань
від 0,90м до 3,08м. Загальна площа зміщення
складає 0,0250 га. Станом на час
дослідження спільна межа між
земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_2
має вигляд ламаної лінії і не
відповідає розмірам, які вказані в
правовстановлюючому документі, тобто
інші дані позивачем не дано, тому суд
позивачу і в цій частині відмовляє.

Підсумовуючи викладене суд зауважує,
що жодних належних та допустимих
доказів порушення меж земельної
ділянки, гр.. ОСОБА_2 зі сторони
відповідача ОСОБА_3 як власника
суміжної земельної ділянки, стороною
позивача суду не представлено, хоча
обов'язок доказування обставин, на
котрі посилається позивач
покладається на нього. (ч. 1 ст. 60 ЦПК
України).

Згідно ст.103 ЗК України власники та
землекористувачі земельних ділянок
повинні обирати такі способи
використання земельних ділянок
відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей. Власники та
землекористувачі земельних ділянок
зобов'язані не використовувати
земельні ділянки способами, які не
дозволяють власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок використовувати їх за цільовим
призначенням. Власники та
землекористувачі земельних ділянок
зобов'язані співпрацювати при вчиненні
дій, спрямованих на забезпечення прав
на землю кожного з них та використання
цих ділянок із запровадженням і
додержанням прогресивних технологій
вирощування сільськогосподарських
культур та охорони земель (обмін
земельних ділянок, раціональна
організація територій, дотримання
сівозмін, встановлення, зберігання
межових знаків тощо)

У ч.2 ст.152 ЗК України передбачено, що
власник земельної ділянки може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю навіть, якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою.

Всупереч зазначеній нормі
законодавства позивач ОСОБА_2 не довела
суду порушень своїх прав власника
земельної ділянки та не надано ним суду
належних та допустимих доказів
порушення останніми правил
добросусідства.

Щодо позовних вимог позивача про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди в сумі 27 500,00 грн., то суд приходить
до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Відповідно до положень вказаної
статті, компенсація моральної шкоди
здійснюється за наявності всіх
загальних умов відповідальності за
завдання шкоди, а саме: протиправної
поведінки, моральної шкоди, причинного
зв'язку між протиправною поведінкою та
завданою моральною шкодою та вини
заподіювача.

Право на компенсацію моральної шкоди
передбачається ст. 23 ЦК, яка надає
приблизний перелік проявів моральної
шкоди.

За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна
шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного
Суду України, які містяться у п. 3
постанови від 31 березня 1995 р. №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 5 наведеної вище постанови,
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін
покладено обов'язок доказування і
подання доказів. Це положення є одним
із найважливіших наслідків принципу
змагальності. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Позивачкою не доведено факту
заподіяння їй моральних страждань.
Таким чином, суд прийшов до висновку
про недоведеність протиправних дій
відповідача у відношенні до позивача
ОСОБА_2, у зв'язку із чим немає і
причинно-наслідкового зв'язку між
діями ОСОБА_3 та начебто заподіянням
ним моральної шкоди позивачу ОСОБА_2

Що стосується вимог ОСОБА_2 щодо
стягнення з відповідача матеріальної
шкоди, суд вважає, що вони носять
непрямий характер та прямо не пов'язані
із земельними відношеннями між
сусідами, тобто не пов'язані із суттю
даного спору, не мають
причинно-наслідкового зв'язку, не
підтверджені належними доказами, отже
також не можуть бути задоволені судом.

Таким чином, виходячи з заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи, суд
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги позивача в цій частині вимог не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, та
враховуючи те, що в задоволенні
позову відмовлено, то з відповідача на
користь позивачки не підлягають
стягненню, понесенні нею судові
витрати та витрати за проведення
експертизи.

На підставі викладеного та керуючись
постановою Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 16.04.2004 року «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», Земельним кодексом (у
редакції 1990 р.), Земельним кодексом (у
редакції 2001 р.), Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою, договорів оренди землі,
затвердженої наказом Держкомзему
України від 04 травня 1999 року № 43, ЦК
України (в редакції 1960 р.), ЦК (в редакції
2004 р.), ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК
України суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимогах
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про скасування
державного акту на право власності на
землю, відновлення суміжної межі,
дотримання правил добросусідства та
відшкодування моральної та
матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Кагарлицький районний суд
протягом десяти днів з дня
проголошення, а особами , які брали
участь у справі і не були присутніми в
судовому засіданні протягом 10 днів з
дня отримання копії рішення

Суддя: І. І. Шевченко