АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого:
Невідомої Т.О.

суддів:
Пікуль А.А., Саліхова В.В.,

при секретарі: Троц
В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 12 червня 2014 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
власністю,

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/9415/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Зінченко С.В. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Невідома
Т.О.в с т а н о в и л а :

Рішенням Солом'янського районного
суду м. Києва від 12 червня 2014 року
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю.

Не погодившись із таким рішенням суду,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просила рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким її позов задовольнити у
повному обсязі, зобов'язати ОСОБА_2
усунути перешкоди в здійсненні її
права власності на квартиру АДРЕСА_1;
виселити ОСОБА_2 з вказаної квартири. На
думку апелянта, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про
недоведеність чинення їй
відповідачкою ОСОБА_2 перешкод у
користуванні квартирою, оскільки сам
факт перебування відповідачки в
квартирі, що належить їй на праві
власності, свідчить про порушення її
права. Право колишнього власника
квартири на користування житлом є
похідним від права власності на
квартиру, а тому після реалізації
ОСОБА_2 квартири ОСОБА_5, вона
зобов'язана була негайно звільнити
вказане житлове приміщення. Вважає, що
судом було неправильно застосовано
положення ст. 9, 150 ЖК Української РСР,
ст. ст. 386, 383, 391 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 в
інтересах ОСОБА_1 підтримала
апеляційну скаргу та просила її
задовольнити з наведених у ній підстав.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представники
ОСОБА_7 і ОСОБА_8 проти задоволення
апеляційної скарги заперечували,
вважали, що спір вирішений судом
правильно.

Особисто ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явилася, про час та місце
апеляційного розгляду справи
повідомлена належним чином,
забезпечила явку в судове засідання
свого уповноваженого представника, а
тому, колегія суддів відповідно до
вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважає за
можливе слухати справу у її
відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явились в суд
апеляційної інстанції, з'ясувавши
обставини справи та оговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарги
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 05 березня 2009 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено
договір купівлі продажу нерухомого
майна, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 і
зареєстрований в реєстрі за № 662,
відповідно до умов якого ОСОБА_2
продала, а ОСОБА_5 купив квартиру
АДРЕСА_1 (т.1, а.с.9)

Вказана квартира належала ОСОБА_2 на
підставі Свідоцтва про право власності
на житло, виданого відділом
приватизації державного житла
Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації 16 травня 2003
року (т.1, а.с.42).

25 вересня 2009 року на підставі договору
купівлі продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9 і
зареєстрованого в реєстрі за № 3873,
ОСОБА_5 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_10
(т.1, а.с.10).

27 вересня 2013 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1
було укладено договір дарування
квартири, посвідчений приватним
нотаріусом Київського нотаріального
округу ОСОБА_11 та зареєстрований в
реєстрі за № 1093, відповідно до якого
ОСОБА_10 подарував вказана квартиру
ОСОБА_1 (т.1, а.с.12).

У вказаній квартирі зареєстрована
позивачка ОСОБА_1 та її малолітня дочка
ОСОБА_12 (т.1, а.с.6-7).

В грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2, просила
зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в
здійсненні її права власності на
квартиру АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_2 з
вказаної квартири на підставі ст.391 ЦК
України.

В обґрунтування заявлених вимог
зазначила, що вона з 27 вересня 2013 року
набула право власності на квартиру
АДРЕСА_1 та 19 листопада 2013 року
звернулася до колишньої власниці
ОСОБА_2 з вимогою про добровільне
виселення з квартири протягом одного
місяця. Натомість відповідачка
продовжує безпідставно проживати у
вказаній квартирі, чим порушує її право
та права членів її сім'ї на
користування житлом.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачкою не було надано суду
жодного належного доказу на
підтвердження того, що ОСОБА_2 чинить їй
перешкоди в користуванні квартирою
АДРЕСА_1, а також на підтвердження того,
що відповідачка отримала її вимогу про
виселення від 19 листопада 2013 року та
будь-яких доказів, що свідчать про
наявність спору між сторонами з
приводу користування квартирою та
виселення.

Крім того, суд дійшов висновку, що до
спірних правовідносин підлягають
застосуванню положення ст. 9 ЖК
Української РСР, яка передбачає, що
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування ним
інакше як з підстав і в порядку,
визначеному законом.

Проте, колегія суддів не може
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції.

Так, відповідно до положень ст. ст. 317, 319
ЦК України власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК
України).

Громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди (ст. 150 ЖК
Української РСР).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2
зазначала, що позивачка в спірній
квартирі ніколи не проживала, її речі в
квартирі відсутні, витрати на
утримання квартири остання не несе,
крім того, позивачка порушила її
законне право на проживання у даній
квартирі, незаконно знявши її з
реєстрації.

При цьому, вирішуючи питання про право
користування жилим приміщенням,
необхідно чітко розмежовувати
правовідносини, які виникають між
власником та членами його сім'ї та
правовідносини, які виникають між
власником та попереднім власником
житла.

Право колишнього власника квартири на
користування житлом є похідним від
права власності на квартиру, а тому,
після відчуження квартири ОСОБА_5 на
підставі договору купівлі-продажу від
05 березня 2009 року, ОСОБА_2 втратила
право користування вказаним житлом.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції
України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321ЦК
України власник не може бути
протиправно позбавлений права
власності або обмежений у цьому праві.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Вказана норма передбачає можливість
усунення будь-яких порушень права
власності, зокрема, і шляхом виселення.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 через їх недоведеність,
оскільки сам по собі факт проживання
відповідачки ОСОБА_2 у квартирі, як
колишнього власника, без дозволу
ОСОБА_1 є порушенням її права,
передбаченого ст. 150 ЖК Української РСР,
ч. 1 ст. 383 ЦК України.

Відсутність доказів про отримання
ОСОБА_2 вимоги ОСОБА_1 про добровільне
виселення від 19 листопада 2013 року не
може бути підставою для відмови в
задоволенні позову.

Також, судом першої інстанції було
безпідставно застосовано до спірних
правовідносин положення ч. 4 ст. 9 ЖК
Української РСР, яка передбачає, що
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування ним
інакше як з підстав і в порядку,
визначеному законом.

Виселення особи, яка втратила право
користування жилим приміщенням, як
колишній власник, не може бути
розцінене як порушення її права на
житло.

Згідно з ч. 5 вказаної статті житлові
права охороняються законом, за
винятком випадків, коли вони
здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

Таким чином, рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 12 червня 2014
року, ухвалене з порушенням норм
матеріального права, підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позову ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 12 червня 2014 року скасувати
та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні власністю
задовольнити.

Усунути перешкоди в здійсненні права
власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
А.А.Пікуль

В.В. Саліхов