У Х В А Л А

Іменем України

20 листопада 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі::

судді-доповідача :Куцина М. М.,

суддів: Павліченка С. В., Собослоя Г. Г.,

при секретарі: Маринець Д. М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» на
рішення Тячівського районного суду
від 07 серпня 2014 року по справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки, та
виселення із житлового будинку,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк»
(далі: банк) звернувся в суд із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що 7 травня 2008 року між банком та
відповідачем був укладений кредитний
договір, згідно з умовами якого ОСОБА_3
отримала від банку, кредит у розмірі
21.885.00 доларів США, який зобов'язалася
повернути до 5 травня 2028 року та
сплатити банку за користування
кредитом відсотки у розмірі 15% на рік
від суми залишку заборгованості.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між банком та
відповідачем 7 травня 2008 року був
укладений договір іпотеки, за яким
відповідач передала банку в іпотеку
належний житловий будинок загальною
площею 76.60 кв. м., який розташований за
адресою: АДРЕСА_1.

Свої зобов'язання відповідач належним
чином не виконала і станом на 9 квітня
2014 року має перед банком
заборгованість на загальну суму 26586.32
доларів США, що складає 315579, 67 грн., яка
складається із заборгованості за
кредитом у сумі 21148.99 доларів США,
заборгованості по відсотках за
користування кредитом у сумі 3452.92
доларів США, заборгованості по комісії
за користування кредитом у сумі 290.91
доларів США, пені за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором у
сумі 407.43 доларів .

Позивач, посилаючись на зазначені у
позовній заяві обставини справи та з
підстав, передбачених ст. ст. 526, 527, 629,
ст.1050 , ст.1054 ЦК України та ст. ст. 12, 33,
38-40 Закону України «Про іпотеку»,
просив суд першої інстанції звернути
стягнення на будинок у АДРЕСА_1,
виселити відповідачку та інших осіб,
які зареєстровані та/або проживають у
будинку по вказаній адресі та стягнути
з відповідачки судові витрати в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором MKТWGК від
07.05.2008 р. в розмірі 26586.32 доларів США, що
складає 315579.67 гривень.

Рішенням Тячівського районного суду
від 7 серпня 2014 року у задоволенні
позову ПАТ КБ "Приватбанк"- відмовлено.

Не погодившись з рішенням місцевого
суду, представник позивача оскаржив
дане рішення в апеляційному порядку,
вважаючи, що останнє є необ'єктивним,
необґрунтованим, винесеним із грубим
порушенням норм матеріального права та
неповним з'ясуванням обставин, що мають
істотне значення для справи, а тому
просив дане рішення скасувати і
постановити нове рішення, яким
задовольнити позов.

Представник позивача в суді
апеляційної інстанції вимоги
апеляційної скарги підтримала у
повному обсязі.

Відповідач у суді апеляційної
інстанції рішення місцевого суду
вважає законним та обґрунтованим, а
апеляційну скаргу безпідставною.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які з'явилися до суду апеляційної
інстанції, перевіривши доводи
апеляційної скарги та матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
скарга не підлягає до задоволення з
таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд, керуючись
принципом диспозитивності, відповідно
до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень Верховного Суду
України, викладених в постанові
Пленуму Верховного Суду України від
24.10.2008 року № 12 «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку», перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, не роблячи
висновків щодо неоскарженої частини
судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову про
стягнення на предмет іпотеки, яким є
спірний будинок відповідача, місцевий
суд виходив із положень п. 1 ст. 1
Закону України "Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті" яким встановлено, що
не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом іпотеки, згідно із ст. 5
Закону України «Про іпотеку».

Судова колегія погоджується з
висновками місцевого суду, який,
розглядаючи заявлений по справі позов,
повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин.

У відповідності до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки (пені).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції
встановлено, що 7 травня 2008 року між
банком та відповідачем був укладений
кредитний договір, згідно з умовами
якого ОСОБА_3 отримала від банку
кредит у розмірі 21.885.00 доларів США,
який зобов'язалася повернути до 5
травня 2028 року та сплатити
банку за користування кредитом
відсотки у розмірі 15% на рік від суми
залишку заборгованості.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між банком та
відповідачем 7 травня 2008 року був
укладений договір іпотеки, за яким
відповідач передала банку в іпотеку
належний їй на праві власності
житловий будинок загальною площею 76.60
кв. м., яка розташований за адресою:
АДРЕСА_1.

Свої зобов'язання відповідачка
належним чином не виконала і станом на
9 квітня 2014 року має перед банком
заборгованість на загальну суму у сумі
26.586.32 доларів США, що складає 315. 579, 67
гривень

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», протягом дії цього Закону не
може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави, згідно із ст. 4
Закону України «Про заставу», та/або
предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону
України «Про іпотеку», якщо таке майно
виступає як забезпечення зобов'язань
громадянина України (позичальника або
майнового поручителя) за споживчими
кредитами, наданими йому кредитними
установами - резидентами України в
іноземній валюті, та за умови, що: таке
нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно; загальна площа такого
нерухомого житлового майна (об'єкта
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна) не перевищує 140 кв. м
для квартири та 250 кв.м для житлового
будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що
Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» застосовується лише
на стадії реалізації майна під час
виконання рішення суду про звернення
стягнення на предмет іпотеки, є
безпідставними, так як цей закон
встановлює як заборону ухвалення
рішення про звернення стягнення на
житлове майно, яке є предметом іпотеки,
так і заборону відчуження такого майна
рішенням суду яке було ухвалено до
набрання чинності цим Законом.

Посилання апеляційної скарги на те, що
суд не перевірив, чи не є відповідач
суб'єктом відповідальності за кредитні
правовідносини у розумінні до вимог
Закону України «Про засади запобігання
і протидії корупції», внаслідок чого,
згідно зі ст. 6 Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті», цей закон
не буде застосовуватись бездоказово,
так як такі докази повинен надати саме
позивач, відповідно до вимог
ст. ст. 10, 60 ЦПК України, і, окрім того,
позивач не звертався до суду з
клопотанням про з'ясування цих
обставин чи про витребування
відповідних доказів

Цей Закон набрав чинності 07 червня 2014
року з дня опублікування у газеті
«Голос України» № 109, а рішення суду
першої інстанції було ухвалено 10
вересня 2014 року, тобто пізніше.

За таких обставин судова колегія
приходить до висновку, що місцевий суд
застосовуючи положення Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», дійшов до вірного висновку, що,
оскільки у спірному будинку, площа
якого не перевищує 76, 60 кв.м, постійно
проживають боржник та
іпотекодержатель, а власник не має
іншого житла та не дає згоди на
відчуження цієї квартири, правильно
відмовив в задоволенні вимоги банку
про звернення стягнення на предмет
іпотеки .

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Тячівського районного суду
від 07 серпня 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
постановлення і може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді: