У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

за участю ОСОБА_1 і представника
позивачів,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на
рішення Рівненського міського суду
від 10 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, про зміну черговості одержання
права на спадкування, про визнання
майна спільною сумісною власністю, про
визнання частково недійсними
заповідальних розпоряджень, про
визнання частково недійсними свідоцтв
про право на спадщину за законом, про
визнання права приватної власності на
майно та вклади,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду
від 10 січня 2014 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2
відмовлено в задоволенні вимог про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, про зміну черговості одержання
права на спадкування, про визнання
майна спільною сумісною власністю, про
визнання частково недійсними
заповідальних розпоряджень, про
визнання частково недійсними свідоцтв
про право на спадщину за законом, про
визнання права приватної власності на
майно та вклади до ОСОБА_1.

Cкасовано заходи забезпечення позову у
виді заборони Першій Рівненській
державній нотаріальній конторі
видавати свідоцтва про право власності
на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_4 і ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5, що обрані
ухвалою Рівненського міського суду від
31 травня 2007 року.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі позивачі покликалися на його
незаконність та необґрунтованість, що
полягає у неповноті з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
невідповідності висновків суду
обставинам справи, порушенні норм
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

На її обґрунтування зазначалося про
помилковість висновку суду стосовно
належності ОСОБА_4 спірних коштів, які
знаходяться на рахунках РФ КБ
"Західінкомбанк" (15 500 гривень),
відділення №1 у м. Рівне ПАТ КБ
"Приватбанк" (17 400 гривень), філії банку
"Фінанси та кредит" (26 922, 85 гривень) та на
депозитних вкладах "Копилка" і
"Пенсійний накопичувальний" у філії ПАТ
КБ "Приватбанк", оскільки не
ґрунтується на переконливих і
допустимих доказах, а також
спростовується офіційними документами
банку. Не погоджувалися і з відмовою у
вимозі про встановлення факту
проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та
ОСОБА_5, позаяк такий висновок
заснований на показаннях свідків без
вказівки на їх прізвища. Натомість ця
вимога доводиться медичною карткою за
1990 рік, епікризом про стаціонарне
лікування тощо, де зазначена адреса:
АДРЕСА_1.

Вважали, що суд допустився помилки при
залишенні без задоволення вимог про
визнання 12 частини будинку та грошових
коштів на банківських рахунках
спільною сумісною власністю. Суд не
звернув уваги на те, що правовою
підставою для задоволення позову були
норми ч. 4 ст. 368 ЦК України щодо спільної
сумісної власності на набуте в
результаті спільної праці і за спільні
кошти майно. ОСОБА_6 не пред'являв позов
про визнання майна особистою приватною
власністю, а тому у нього не було
необхідності доводити те, що добудова
та ремонтні роботи проводилися за його
власний рахунок.

Судом не взято до уваги, що створення
спільного бюджету ОСОБА_6 і ОСОБА_5 як
членами однієї сім'ї, за рахунок кого
проводилася добудова, покращення та
ремонт будинку, накопичувалися вклади
підтвердили в судовому засіданні
свідки ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15.

Ухвала суду про відмову у призначенні
судової будівельно-технічної
експертизи порушує вимоги ст. 57 ЦПК
України щодо висновку експерта як
джерела доказів, ч. 4 ст. 10 ЦПК України
щодо сприяння судом всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи, ст.
60 ЦПК України щодо обов'язку кожної
сторони довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог чи заперечень.

Крім того, не враховано ті обставини, що
після дарування на користь ОСОБА_5
незакінченого будівництвом будинку
його жила площа збільшилася до 38, 4 кв.м.,
а технічна документація на підключення
газу, акт державної прийомки в
експлуатацію було видано на ОСОБА_5.
Натомість ОСОБА_4 не мала права
оформляти право власності на останню
після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3

З наведених міркувань просили
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, що з'явились у судове засіданні,
перевіривши матеріали справи та доводи
відповідача, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Залишаючи вимоги ОСОБА_3 і ОСОБА_2 без
задоволення, суд першої інстанції
правильно виходив з відсутності
доказів про проживання однією сім'єю
ОСОБА_5 із ОСОБА_6, проведення останнім
ремонтних робіт та добудови у спірному
житловому будинку, а тому і з
необґрунтованості решти позову - про
зміну черговості одержання права на
спадкування, про визнання майна
спільною сумісною власністю, про
визнання частково недійсними
заповідальних розпоряджень, про
визнання частково недійсними свідоцтв
про право на спадщину за законом, про
визнання права приватної власності на
майно та вклади.

Матеріалами справи встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 5).
Відповідно до договору дарування від
08.12.1965 року незакінчений будівництвом
житловий будинок АДРЕСА_1 належав на
праві спільної часткової власності у
рівних частинах їй та сестрі - ОСОБА_4 (т.
1 а.с. 7-8. зв.). Зазначений будинок жилою
площею 38, 4 кв.м. прийнято в експлуатацію
21 жовтня 1979 року на підставі
відповідного акту державного
приймання (т.1 а.с. 139-139, зв.).

Присадибна земельна ділянка площею 1 450
кв.м. знаходилася у їх спільному
постійному користуванні згідно із
рішенням Рівненської міської ради від
14.04.1998 року.

Автомобіль марки ВАЗ 2107 спадкодавець 7
квітня 1987 року заповіла на користь
ОСОБА_6, а шляхом складання
заповідальних розпоряджень належні їй
депозитні вклади "Копилка" і "Пенсійний
накопичувальний" в Рівненській філії
"Приватбанк" - ОСОБА_4.

Після смерті сестри остання прийняла
спадщину і 19 квітня 2006 року вона
одержала свідоцтво на спадкове майно -
право власності на 2 депозитні рахунки
на суму у 15 500 гривень в РФ КБ
"Західінкомбанк" (НОМЕР_1, НОМЕР_2), на 2
депозитні вклади та грошові кошти на
пенсійній картці на суму у 17 400 гривень
в Рівненському відділенні №1
Рівненської філії "Приватбанк" (вклад
"Копилка" НОМЕР_3; вклад "Пенсійний
накопичувальний" НОМЕР_4; пенсійна
картка НОМЕР_5), на 2 депозитні рахунки і
2 рахунки для виплати відсотків на суму
у 26 922, 85 гривень в Рівненській філії
банку "Фінанси та Кредит" (депозитні
рахунки НОМЕР_6, НОМЕР_7; рахунки для
відсотків НОМЕР_8, НОМЕР_9), а також на 12
частину житлового будинку АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла (т. 1 а.с. 75).
Спадкоємцем її прав та обов'язків на
підставі заповіту є ОСОБА_1.

Вважаючи, що мешкаючи та ведучи
сумісний побут разом із ОСОБА_5
протягом 1975-2005 років, він набув з нею
права спільної сумісної власності на
будинок АДРЕСА_1, в травні 2007 року
ОСОБА_6 звернувся з позовом до Першої
Рівненської державної нотаріальної
контори з вимогами визнати зазначений
будинок об'єктом їхнього права
спільної сумісної власності, визнати
свідоцтво про право на спадщину, яке
видане ОСОБА_4, недійсним та визнати за
ним право власності на весь спірний
будинок.

У судовому засіданні неодноразово
змінював позовні вимоги і остаточно,
залучивши до участі в справі як
відповідача спадкоємця ОСОБА_4, просив
встановити факт проживання однією
сім'єю з ОСОБА_5, змінити черговість
одержання права на спадкування,
визнати майно спільною сумісною
власністю, визнати частково недійсними
заповідальні розпорядження, визнати
частково недійсними свідоцтва про
право на спадщину за законом, визнати
право приватної власності на майно і
вклади.

Після смерті ОСОБА_6 правонаступниками
позивача допущено до участі в справі
ОСОБА_3 і ОСОБА_2.

Повно і правильно з'ясувавши обставини
справи та обґрунтовано встановивши, що
норми матеріального права, на
застосуванні яких до спірних відносин
наполягали позивачі, застосуванню не
підлягають, суд першої інстанції
дійшов переконання про відсутність
підстав для задоволення вимог
позивачів, з чим погоджується і колегія
суддів.

Так, ст. 1264 ЦК України передбачає право
особи, яка проживала зі спадкодавцем
однією сім'єю не менш як п'ять років до
часу відкриття спадщини, спадкувати у
четверту чергу.

Показаннями свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_15, ОСОБА_12, ОСОБА_19,
ОСОБА_2, ОСОБА_20 зазначено про те, що
певний час ОСОБА_6 проживав із ОСОБА_5,
однак ніхто з них не ствердив того, що
вони мешкали і вели побут за час із 1975
року по 2005 рік і протягом якого саме
часу. Вони також вказали, що ОСОБА_5 до
своєї смерті могла доглядати за собою
сама, пересувалася без сторонньої
допомоги, побут вела без допомоги інших
осіб.

Свідчення ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_13
ОСОБА_14, ОСОБА_10 правильно місцевим
судом не враховані як такі, що
суперечать обставинам справи і не
узгоджуються з іншими доказами у
справі.

Крім того, Сімейний кодекс України, що
набрав чинності 1 січня 2004 року,
застосував новелу права - прирівняв
майнові права та обов'язки чоловіка і
жінки, що проживають разом і ведуть
спільний побут, хоча і не зареєстрували
шлюбу, до сімейних відносин, що
ґрунтуються на шлюбних відносинах.

Згідно із ч. ст. 74 СК України якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі між собою,
або в будь-якому іншому шлюбі, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Кодекс Законів про Шлюб і Сім'ю України
такого не передбачав.

Тому навіть якби було доведено факт
проживання ОСОБА_6 і ОСОБА_5 протягом
часу з 1 січня 2004 року, тобто з дня
набрання Сімейним кодексом України
чинності, по ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто до
моменту відкриття спадщини, наявність
одного року семи місяців не давала йому
права спадкувати після смерті ОСОБА_5
на підставі ст. 1264 ЦК України, оскільки
для спадкування необхідно проживання
однією сім'єю зі спадкодавцем не менше
п'яти років. В цьому випадку
встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю із 1975 року по 31
грудня 2003 року не створювало би жодних
юридичних прав для спадкоємця.

За таких обставин правильно судом
зроблено висновок про неможливість
встановити факт проживання ОСОБА_6 і
ОСОБА_5 однією сім'єю впродовж 1975-2005
років - як на тому наполягали позивачі.

Не можна погодитися і з доводами
апеляційної скарги про підставність
вимоги щодо зміни черговості одержання
права на спадкування.

Так, частина 2 ст. 1259 ЦК України, на
застосуванні якої наполягають ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, вказує про те, що фізична особа,
яка є спадкоємцем за законом наступних
черг, може за рішенням суду одержати
право на спадкування разом із
спадкоємцями тієї черги, яка має право
на спадкування, за умови, що вона
протягом тривалого часу опікувалася,
матеріально забезпечувала, надавала
іншу допомогу спадкодавцеві, який
через похилий вік, тяжку хворобу або
каліцтво був у безпорадному стані.

Будь-яких переконливих доказів про те,
що ОСОБА_5 важко хворіла і потребувала
сторонньої допомоги, тобто перебувала
у безпорадному стані, а ОСОБА_6 у зв'язку
з цим її забезпечував та утримував,
позивачами надано не було, а судом їх не
було здобуто.

Ті ж обставини, на які покликаються
позивачі як на підставу зміни
черговості у спадкуванні, не
узгоджуються з вимогами ст. 1259 ЦК
України.

Так само за недоведеністю не можна
погодитися і з їх покликаннями про
понесення ОСОБА_6 особистих витрат та
спільно із ОСОБА_5, через що значно
збільшилася площа спірного будинку.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно,
набуте в результаті спільної праці та
за спільні грошові кошти членів сім'ї, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором,
укладеним у письмовій формі.

Оскільки основні вимоги ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 не знайшли свого обґрунтування
в суді першої інстанції, тому доводи
апеляційної скарги про помилковість
відмови в задоволенні позову про
визнання частково недійсними
заповідальних розпоряджень й свідоцтв
про право на спадщину за законом, про
визнання права приватної власності на
майно і вклади - також не заслуговують
на увагу.

Колегія суддів не погоджується і з
посиланнями авторів скарги про
необґрунтованість відмови у
призначенні судової
будівельно-технічної експертизи,
оскільки за сукупності встановлених
обставин у справі судова експертиза в
будь-якому випадку не вплинула би на
повноту та об'єктивність висновків
суду і не призвела би до ухвалення
іншого рішення, а призначення самої
експертизи не є відповідно до ст. 145 ЦПК
України обов'язковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
додержання судом першої інстанції
вимог матеріального і процесуального
закону при ухваленні оскаржуваного
рішення є підставою для залишення
апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_3
відхилити, а рішення Рівненського
міського суду від 10 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий:
С.В.Хилевич

Судді:
І.М.Собіна

О.В.Оніпко