АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6344/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Мороз В.П. Доповідач - Романюк
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого
Романюк М. М.,

суддів
Петренко І.О., Макарова М.О.

при секретарі
Яловій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Індустріального районного суду
м.Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до суду з
зазначеним вище позовом 29 лютого 2014
року. В обґрунтування заявлених та
уточнених вимог посилалася на те, що їй
та її чоловіку ОСОБА_4 на праві
власності належало по ? частині
квартири АДРЕСА_2. У 2007 році за згодою
подружжя до їхньої квартири переїхала
жити їх донька, відповідач по справі -
ОСОБА_3 з дітьми. У 2009 році ОСОБА_4 помер,
після його смерті ? частину квартири
успадкувала дружина ОСОБА_2 Оскільки
відповідач постійно порушує правила
співжиття, а міри запобігання не дали
позитивних результатів, позивач
просить суд виселити відповідача з
квартири АДРЕСА_2 без надання іншого
житлового приміщення.

Рішенням Індустріального районного
суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2013
року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, колегія
суддів, дійшла до висновку, що
апеляційна скарга задоволенню
підлягає задоволенню частково на таких
підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні заявлених
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач є власником частини
спірної квартири, а тому вимоги про її
виселення не підлягають задоволенню.

З даним висновком в повному обсязі
погодитися не можна виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом та
свідоцтва про право власності на житло
є власником квартири АДРЕСА_1.

Відповідач проживає в спірній квартирі
без реєстрації.

Рішенням Індустріального районного
суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2013
року за відповідачем визнано право
власності на ? частину спірної
квартири.

Ухвалюючи по даній справі рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог з
посиланням на рішення Індустріального
районного суду м.Дніпропетровська від
25 жовтня 2013 року, суд першої інстанції
не звернув уваги, що зазначене рішення
не набрало законної сили і було
оскаржено в апеляційному порядку, про
що сторони повідомили суд і просили
зупинити провадження по цій справі до
розгляду справи про визнання права
власності на частку квартири до
розгляду судом апеляційної інстанції.

На порушення вимог ст.201 ЦПК України суд
першої інстанції клопотання про
зупинення провадження по справі не
задовольнив та ухвалив рішення,
поклавши в його обґрунтування рішення
суду, що не набрало законної сили.

Згідно п.4 ч.1, ч.3 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Порушення норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення, якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

З урахуванням зазначеного та приймаючи
до уваги, що рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26 лютого
2014 року рішення Індустріального
районного суду м.Дніпропетровська від
25 жовтня 2013 року скасовано і в
задоволенні позову ОСОБА_3, в тому
числі, про визнання права власності на
частку квартири відмовлено, суд першої
інстанції прийшов помилкового
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 з підстав
наявності у відповідача права
власності на частку квартири.

Згідно ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року "Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України" під час
вирішення справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття та роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід керуватися
тим, що під час тривалої
антигромадської поведінки виселення
винного може статися під час
повторного порушення, якщо раніше
вжиті заходи попередження або
громадського впливу не дали позитивних
результатів. Серед таких визначені
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокуратурами, органами
внутрішніх справ тощо.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

На підтвердження обставин викладених у
позовній заяві, позивач надала
висновки Індустріального РВ від 06.04.2011
та 27.04.2011, які прийняті за її
зверненнями та постанови від 16.05.11 та
12.12.2011 про відмову в порушенні
кримінальної справи. З наданих
документів вбачається, що позивач
дійсно зверталася до органів міліції,
але ці звернення були обумовлені
непорозумінням між позивачем та
відповідачем та конфліктах на
побутовому рівні. В суді апеляційної
інстанції позивач пояснила, що
відповідач та її діти провокують її на
скандали. Приводом одного з наданих
звернень стало те, що відповідач до
пізнього часу робить уроки з дітьми.

З урахуванням того, що позивачем не
надано належних та допустимих доказів
того, що відповідач систематично
порушує правила співжиття та робить
неможливим для інших проживання з нею в
одній квартирі судова колегія дійшла
до висновку, що у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_3
необхідно відмовити

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного
суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2013
року змінити в частині обґрунтування
відмови у задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддя
М.М.Романюк

Судді:
І.О.Петренко

М.О.Макаров