АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5047/14
Головуючий 1 інст. -
Справа № 646/450/14-ц
Доповідач - Кругова С.С.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого судді -
КРУГОВОЇ С.С.

суддів колегії
-ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.

-
ХОРОШЕВСЬКОГО О.М.

при секретарях -
Шпарага О.О., Прудніковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5
на рішення Червонозаводського
районного суду міста Харкова від 05
червня 2014 року по справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк», треті
особи ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання
недійсними кредитної угоди, договору
про видачу траншу, додаткових угод до
них, договору іпотеки, договорів поруки
та додаткових угод до них, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року позивач звернувся
з позовною заявою, в якій просив
стягнути з відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_3
на користь ПАТКБ «Приватбанк»
заборгованість у розмірі 85043, 86 дол. США,
що за курсом 7,99 відповідно до
службового розпорядження НБУ від 04.12.2013
року складає 679500,41 грн. за кредитним
договором № 226/Р-07 від 28.12.2007 року та
стягнути з відповідачів судові
витрати.

У березні 2014 року з зустрічною
позовною заявою звернулася ОСОБА_4, в
якій просила визнати недійсним
кредитну угоду № 226/Р-07 від 28.12.2007 року,
договір про видачу траншу № 226/Р-07-01 від
28.12.2007 року, договір про видачу траншу №
226/Р-07-02 від 26.06.2008 року, додаткову угоду
№1 від 26.06.2008 року до кредитної угоди №
226/Р-07 від 28.12.2007 року, додаткову угоду №1
від 27.10.2008 року до договору про видачу
траншу № 226/Р-07-01 від 28.12.2007 року,
додаткову угоду №1 від 27.10.2008 року до
договору про видачу траншу № 226/Р-07-02
від 26.06.2009 року, додаткову угоду №2 від
27.10.2009 року до кредитної угоди № 226/Р-07
від 28.12.2007 року, які були укладені між
нею та ПАТ КБ «Приватбанк». Визнати
недійсними договір іпотеки від 28.12.2007
року та додаткові договори до нього №1
від 26.06.2008 року, №2 від 27.10.2008 року,
укладені між ПАТ КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_4, ОСОБА_6 про передачу в іпотеку
квартири АДРЕСА_1. Визнати недійсними
договори поруки від 28.12.2007 року та
додаткові угоди до них від 26.06.2008 року,
27.10.2009 року, укладені між ПАТ КБ
«Приватбанк» та окремо ОСОБА_6, ОСОБА_3,
а також просила стягнути на її користь
судові витрати.

Рішенням Червонозаводського
районного суду міста Харкова від 05
червня 2014 року позов ПАТ КБ
«Приватбанк» задоволений. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_3 на користь
ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за
кредитним договором № 226/Р-07 від 28.12.2007
року у розмірі 85043,86 доларів США, що за
курсом 7,99 відповідно до службового
розпорядження НБУ від 04.12.2013 року
складає 679500,41 грн. Стягнуто в рівних
частках з ОСОБА_6, ОСОБА_3 на користь ПАТ
КБ «Приватбанк» суму сплаченого
судового збору в розмірі 3654,00 грн.,
тобто по 1827 грн. з кожного. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 05 червня 2014 року,
представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати зазначене рішення
відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ
«Приватбанк», задовольнивши позов
третьої особи ОСОБА_4

В обґрунтування апеляційної
скарги зазначає, що на момент укладання
договору та додаткових угод
кредитодавець ПАТ КБ «Приватбанк» був
зобов'язаний повідомити позичальника
ОСОБА_4 про всі умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, тобто надати
всю необхідну інформацію для прийняття
позичальником свідомого рішення про
необхідність отримання кредиту, але не
надавши таку інформацію фактично
втягнув її у боргову яму під впливом
обману.

Вказує, що справа вирішена при
неповному з'ясуванні обставин справи,
так як під час слухання суд зобов'язав
банк надати дані про те, яку сумарну
суму коштів отримала позичальник
ОСОБА_4 по кредитній угоді та
додатковим угодам та договорах до неї,
однак банк у судове засідання даних не
надав.

Звертає увагу суду на те, що
відповідачі не отримували від банку
письмових вимог про необхідність
погашення заборгованості, що
утворилась та банк у свою чергу не
довів суду, що такі вимоги були
направлені та отримувалися
поручителями. Незавірені і без
підписів повідомлення банку від 17.10.2013
року (а.с. 13) на ім'я ОСОБА_6 та від 24.12.2013
року (а.с. 17) на ім'я ОСОБА_3 не можуть
вважатися доказами. Також банком не
надані суду оригінали реєстрів про
відправлення вимог відповідачам, чеків
про відправлення листів, повідомлень
про отримання поштових відправлень
відповідачами.

Крім того, зазначає, що матеріали
справи не містять жодних відомостей
про підстави та строки нарахування
штрафів та пені. Не містить таких
відомостей і розрахунок
заборгованості.

Вказує, що судом безпідставно
було відмовлено у призначенні у справі
судової економічної експертизи для
визначення суми заборгованості, яка
підлягає стягненню з відповідачів.

Зазначає, що строк позовної
давності сплинув як до основної вимоги
банку так і до додаткової вимоги також.

Згідно ч. 1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення осіб, що з`явилися в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає що
скарга задоволенню не підлягає.

Постановлюючи оскаржуване рішення суд
першої інстанції виходив з того, що
незмінність курсу гривні до іноземних
валют законодавчо не закріплена.
Укладаючи договір сторони свідомо
брали на себе певні ризики на випадок
подальшої зміни валютного курсу.
Будь-яких законних підстав вважати, що
така зміна не настане, в сторін не було.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову щодо визнання недійсними
договорів поруки та додаткових угод до
них, суд зазначив, що позивачем не
надано доказів щодо порушення саме її
прав вказаними договорами, а також що
вимоги в них є похідними від вимог про
визнання недійсним кредитного
договору та додаткових угод до них.

Помилки внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

З таким висновком суду судова колегія
погоджується з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено.

28 грудня 2007 року між ПАТ КБ
«Приватбанк» і ОСОБА_4 укладено
кредитну угоду №226/р-07 згідно умов якої
Банк надав, а Позичальник отримав 50000
доларів США з терміном повернення 27
грудня 2012 року зі сплатою 16% річних за
користування грошовими коштами, 32%
річних від суми залишку непогашеної
заборгованості, пені 0,2% від суми
простроченого платежу, але не більше
подвійної облікової ставки НБУ і
штрафу 250 грн. + 5% від суми позову (а.с.21-27
том.1).

В забезпечення виконання кредитної
угоди між Банком і поручителями ОСОБА_3
і ОСОБА_6 укладені договори поруки від 28
грудня 2007 року (а.с.2, 31 том.1).

В подальшому 26.06.2008 року і 27.10.2009 року
між Банком і поручителями були
укладені додаткові угоди №1 і №2 якими
були змінені умови кредитної угоди і
договору поруки і остаточно розмір % за
користування грошовими коштами було
збільшено до 20%, при порушенні
Позичальником зобов'язань по погашенню
кредиту до 40%, кінцевий строк
повернення кредитних коштів
продовжено до 27 грудня 2017 року
(а.с.28,30,32,128141 том.1).

Як вбачається з розрахунку
заборгованості (а.с.7-11) Позичальник не
виконувала свої зобов'язання належним
чином і утворилась заборгованість у
валюті кредиту доларів США (п.4.7
кредитної угоди) в сумі :

- по кредиту - 36122,65

- за відсотками - 32322,48

- пені - 12519,22

- штрафу - 31,29 (фіксована частина 250
грн. по курсу 7,99)

- штрафу - 4048,22 (5% п. 6.6 кредитної
угоди)

Всього : 85043,86

Відповідно до п. 6.8 кредитної угоди
термін позовної давності по вимогах
про стягнення кредиту, % пені, штрафів
встановлюється 5 років.

З позовом Банк звернувся 22.01.2014 року.

Заборгованість по тілу кредита виникла
з 27.01.2009 року, пені з 29.01.2009 року, по % в
сумі 591,50 грн. (76,57+514,93) з 25.01.2009 року , але
76,57 грн. нараховано було ще в грудні 2008
року), а заборгованість в сумі 514,93
грн. нарахована з 25.01.2009 року (а.с.7).

Позичальник частково сплачував
заборгованість, тому судова колегія
вважає, що строк позовної давності на
суму 76 грн. 57коп. за грудень 2008 року не
сплинув. Нарахована сума
заборгованості в межах строку позовної
давності.

Згідно п.5 договору поруки від 28.12.2007
року у випадку невиконання Боржником
якого-небудь зобов'язання,
передбаченого п.1 цього Договору,
Кредитор направляє на адресу
Поручителя письмову вимогу із
зазначенням невиконаного зобов'язання.

Матеріали справи містять копії
листів-повідомлень (а.с.13,17) направлених
поручителям і копії реєстрів поштових
відправлень (а.с.14-16) від 17.10.2013 року із
зазначенням розміру і складових
заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 14 ЦК України
цивільні обов'язки виконуються у
межах,встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України,
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і в термін передбачений
договором, одностороння відмова від
виконання зобов'язання не
допускається.

Частиною першою ст. 530 ЦК України
встановлено, що якщо в зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Ст. 629 ЦК України регламентує, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами Згідно ст. 612 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 624 ЦК України, якщо за
порушення зобов'язання встановлено
неустойку, то вона підлягає стягненню у
повному розмірі, незалежно від
відшкодування збитків.

Відповідно до ст.. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст.. 553 ЦК України за договором
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі. Поручителем може бути одна
особа або кілька осіб.

Відповідно до ст.. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. Особи,
які спільно дали поруку, відповідають
перед кредитором солідарно, якщо інше
не встановлено договором поруки.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно дійшов висновку про
задоволення позову.

Що стосується зустрічного позову, суд
першої інстанції також правильно
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позову про визнання
кредитної угоди, договору про видачу
траншу, додаткових угод до них,
договору іпотеки, договорів поруки та
додаткових угод до них - недійсними,
оскільки позивач вважав їх укладеними
під впливом омани, але будь-яких
доказів суду не надав.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Матеріали справи не містять відомостей
що Банк навмисно ввів відповідачів в
оману.

Доводи апеляційної скарги не є
суттєвими, і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,
319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного
суду міста Харкова від 05 червня 2014 року
- залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя - підпис

Судді - підписи

Копія вірна: суддя-