20 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:
Євтушенко О.І., Горелкіної Н.А.,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк», ОСОБА_5 про визнання
недійсним кредитного договору та
застосування наслідків недійсності
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Бердичівського міськрайонного
суду Житомирської області від 27 січня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 3 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із позовом до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк»), ОСОБА_5 про визнання
недійсним кредитного договору та
застосування наслідків недійсності
правочину.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що 9 листопада

2007 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» укладено кредитний
договір ZRSWGA № , однак згоди на
укладення договору вона не давала. Про
існування зазначеного договору
дізналася в кінці 2010 року. Позивач є
інвалідом першої групи та вважає, що
кредитний договір є договором
розпорядження майна, оскільки її
чоловік виплачує щомісячно відсотки,
плату за користування кредитом,
курсову різницю, яка виникла з моменту
укладання угоди та на момент виконання
зобовʼ?язання. Крім того, вказувала, що
у випадку, якщо позичальник не виконає
основного зобовʼ?язання кредитора,
відбудеться відчуження майна на
користь кредитора в рахунок погашення
заборгованості по кредиту, який є
обʼ?єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Тому позивач
просила визнати недійсним кредитний
договір та застосувати наслідки
недійсності правочину.

Рішенням Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 27 січня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_5 про
визнання недійсним кредитного
договору та застосування наслідків
недійсності правочину відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 3 квітня

2014 року рішення Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 27 січня 2014 року залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 27 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської
області від 3 квітня 2014 року та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свої
вимоги порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду, чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Судами встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що в період
перебування в шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
останній уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк»
кредитний договір від 9 листопада 2007
року ZRSWGA № , згідно умов якого ПАТ
КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_5 кредит в
розмірі 2 800 дол. США на споживчі цілі та

3 900 дол. США на сплату страхових
платежів (а. с. 5-8).

Згідно п. 7.3 вказаного договору,
забезпеченням виконання позичальником
зобовʼ?язань за даним договором
виступає іпотека квартири, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Право власності на квартиру що
знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1, згідно свідоцтва про право
власності на житло від 26 січня 2001 року,
належить ОСОБА_5 (а. с. 29).

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено,
що відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Стаття 65 СК України передбачає, що
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 73 СК України за
зобов'язаннями одного з подружжя
стягнення може бути накладено лише на
його особисте майно і на частку у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка виділена йому в натурі. Стягнення
може бути накладено на майно, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
якщо судом встановлено, що договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і те, що було одержане
за договором, використано на її
потреби.

Таким чином, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог дійшов
вірного висновку, що договір кредиту не
є угодою щодо розпорядження спільним
майном подружжя, яка потребує
письмової згоди іншого з подружжя, а
тому даний договір не впливає на її
права та обовʼ?язки.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
суд касаційної інстанції дійшов до
висновку про відхилення касаційної
скарги та залишення без змін рішення
Бердичівського міськрайонного суду
Житомирської області від 27 січня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 3 квітня 2014
року, тому що судові рішення законні та
обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої та
апеляційної інстанції норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного
суду Житомирської області від 27 січня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 3 квітня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк»,
ОСОБА_5 про визнання недійсним
кредитного договору та застосування
наслідків недійсності правочину,
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Н.А. Горелкіна
Ю.Г. Іваненко