Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/3532/14Головуючий у 1-й
інстанції Мовчан О.Г. Суддя-доповідач
04 вересня 2014 року
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Бєлки В.Ю.
суддів Боєвої В.В.,
при секретарі Семенчук
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Михайлівського районного суду
Запорізької області від 03 липня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про поділ майна

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із
вищезазначеним позовом, в якому просив
розділити майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
виділивши ОСОБА_2 1/2 частину
трикімнатної квартири за адресою
АДРЕСА_1, вартістю 100 000,0 грн., автомобіль
вантажний САЗ 2307 державний
реєстраційний номер НОМЕР_3 вартістю 20
000,0 грн., телевізор «LG» вартістю 2 500,0
грн., ноутбук «Lenovo» вартістю 4 000,0 грн. та
зобов'язати відповідача ОСОБА_3
сплатити різницю коштів на належне
ОСОБА_2 майно в сумі 65 100,0 грн., решту
майна вартістю 256 700,0 грн. залишити у
власності відповідачки.

Крім того, позивач просив суд визнати
за ним - ОСОБА_2, ідентифікаційний номер
НОМЕР_2, право власності на 1/2 частину
трикімнатної квартири за адресою
АДРЕСА_1, вартістю 100000 грн., автомобіль
вантажний САЗ 2307 державний
реєстраційний номер НОМЕР_3 вартістю 20
000,0 грн., телевізор «LG» вартістю 2 500,0
грн., ноутбук «Lenovo» вартістю 4 000,0 грн. з
правом реєстрації права власності в
компетентних органах та установах.

В процесі розгляду справи, позивачем
були уточнені вартість майна, що
підлягає поділу. Зокрема було
збільшено загальну вартість квартири з
200 000,0 грн. до 230 512,0 грн., а також зменшено
загальну вартість автомобіля з 20 000,0
грн. до 10 000,0 грн. При цьому, позивач
залишив без змін суму різниці коштів 65
100,0 грн., яку мала йому сплатити ОСОБА_3

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 25
жовтня 1997 року між ним та відповідачкою
було укладено шлюб, зареєстрований
відділом реєстрації актів
громадського стану Михайлівської
районної державної адміністрації
Запорізької області, про що в книзі
реєстрації актів про одруження 25.10.1997
року зроблено запис за № 78.

За час спільного проживання у шлюбі,
позивачем та відповідачем було нажито
наступне майно:

1. трикімнатна квартира розташована за
адресою: АДРЕСА_2 вартістю 200 000,0 грн.
(уточнена вартість 230 512,0 грн.);

2. будівельні матеріали ангар,
розташовані по вул. Комсомольській, 45
смт. Михайлівка Запорізької області
вартістю 100 000,0 грн.;

3. автомобіль вантажний САЗ 3507,
держномер НОМЕР_3 вартістю 20 000,0 грн.
(уточнена вартість 10 000,0 грн.);

4. телевізор «LG» вартістю 2 500,0 грн.;

5. комп'ютер вартістю 3 000,0 грн.;

6. ноутбук «Lenovo» вартістю 4 000,0 грн.;

7. пральна машина «Indezid» вартістю 2 000,0
грн.;

8. холодильник «LG» вартістю 2 500,0 грн.;

9. кондиціонер вартістю 3 000,0 грн.;

10. ліжко 2-х спальне, 2 шт. вартістю 9 000,0
грн.;

11. комод, 2 шт. вартістю 2 000,0 грн.;

12. прикроватні тумбочки 4 шт. вартістю 4
000,0 грн.;

13. комп'ютерний стіл вартістю 500,0 грн.;

14. стіл-книжка вартістю 700,0 грн.;

15. диван вартістю 2 500,0 грн.;

16. кухонна стінка вартістю 2 500,0 грн.;

17. м'який кухонний куток вартістю 1 000,0
грн.;

18. газовий котел вартістю 3 000,0 грн.;

19. шафа-купе вартістю 1 000,0 грн.

Вказане майно відповідно до тверджень
позивача було придбано спільно з
відповідачем в шлюбі за спільно
зароблені кошти, в зв'язку з чим
належить на праві спільної власності.

У відповідності до положень ст.60 СК
України, майно набуте подружжям за час
шлюбу, належить чоловікові та дружині
на праві спільної сумісної власності, в
зв'язку з чим позивач вважає що йому
належить 1/2 частина майна, набутого за
час шлюбу.

Звернення до суду, позивач обґрунтовує
незгодою відповідача поділити майно в
добровільному порядку.

Рішенням Михайлівського районного
суду Запорізької області від 03 липня 2014
року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Поділено спільне сумісне майно
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а саме:
трикімнатну квартиру, розташовану за
адресою АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину трикімнатної квартири,
розташованої за адресою АДРЕСА_2.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
понесені судові витрати пов'язані зі
сплатою судового збору при зверненні
до суду у сумі 1 152,56 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права судом першої
інстанції при його ухваленні, позивач
ОСОБА_2, у своїй апеляційній скарзі
просив рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши доводи апеляційної
скарги та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів апеляційного суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції,
задовольняючи позов позивача частково,
виходив з того, що доведеними вимогами
позивача у цій справі є лише вимоги в
частині розподілу трикімнатної
квартири, розташованої за адресою
Запорізька область Михайлівський
район смт. Михайлівка вул. Леніна б. 39
кв.17, та визнання за позивачем права на
1/2 частину вказаної квартири.

Такий висновок суду першої інстанції є
правильним, оскільки оснований на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права.

Так, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що сторони у цій
справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб
25.10.1997 року (свідоцтво про одруження,
копія а.с.6).

Сторони у цій справі, визнали той факт,
що під час перебування у шлюбі
подружжям було придбано у власність
майно згідно переліку, зазначеного у
позовній заяві позивача, окрім
будівельних матеріалів ангару.

Обставини, визнані сторонами у
судовому засіданні, доказуванню не
підлягають в силу ст. 61 ч. 1 ЦПК України.

При цьому, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що:

- право власності на спірну
квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано 17.12.2007
році на ім'я відповідача ОСОБА_3 (а.с.113),
вартість цієї квартири згідно висновку
експерта станом на 11.04.2014 року
становить 230 512,0 грн. (а.с.109), у вартість
квартири вже включена вартість
газового котлу DEOO у сумі 3 000,0 грн., на
окремому від квартири поділі в натурі
якого наполягав позивач у своєму
позові;

- право власності на спірний
автомобіль вантажний САЗ 3507, держ.
номер НОМЕР_3 зареєстровано на ім'я
позивача ОСОБА_2 у 2011 році (а.с.51);
належним доказом вартості останнього є
накладна на придбання останнього на
суму 10 000,0 грн. (а.с.75), але відповідач
наполягала на тому, що цей автомобіль
був зданий на металобрухт в період
шлюбу та на час ухвалення рішення судом
першої інстанції фізично знищений,
виручені кошти були використані на
потреби сім'ї;

- право спільної сумісної власності
подружжя на будівельні матеріали
ангару вартістю 110 919,0 грн. (а.с.133) не
знайшло свого підтвердження у суді
першої інстанції через ненадання
доказів наявності цього права; надана
позивачем світлокопія листа селищного
голови (а.с.52), що містить в собі
відомості про надання дозволу на
розробку технічної документації, не
свідчить про наявність права власності
на вказане майно, тобто будівельні
матеріали ангару; крім того, з пояснень
позивача та відповідача, судом
встановлено, що через непорозуміння,
подружжям так й не було реалізовано
дозвіл на розробку технічної
документації.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, сторони не дійшли згоди щодо
вартості вищезазначеного майна та
поділу його в натурі між собою.
Будь-якій належний доказ вартості
решти рухомого майна у матеріалах цієї
справи відсутній.

Позивач ОСОБА_2 у своєму позові просив
розділити майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
виділивши ОСОБА_2 1/2 частину
трикімнатної квартири за адресою
АДРЕСА_1, вартістю 100 000,0 грн., автомобіль
вантажний САЗ 2307 державний
реєстраційний номер НОМЕР_3 вартістю 20
000,0 грн., телевізор «LG» вартістю 2 500,0
грн., ноутбук «Lenovo» вартістю 4 000,0 грн. та
зобов'язати відповідача ОСОБА_3
сплатити різницю коштів на належне
ОСОБА_2 майно в сумі 65 100,0 грн., решту
майна вартістю 256 700,0 грн. залишити у
власності відповідачки.

Таким чином, позивач у своєму позові
змішав позовні вимоги щодо визначення
ідеальних часток у майні (квартирі), що
належить на праві спільної сумісної
власності подружжю, та виділу майна в
натурі, необґрунтовано включивши
вартість квартири, яка не підлягає
поділу в натурі між подружжям, до
загальної вартості майна, що може бути
поділено в натурі між сторонами у цій
справі лише у встановлений законом
порядок за наявності певних умов.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Згідно із ст. 68 СК України розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу. Розпоряджання майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності, після розірвання шлюбу
здійснюється співвласниками виключно
за взаємною згодою, відповідно до ЦК
України.

В силу вимог ч.2 ст.69 СК України, дружина
і чоловік мають право розділити майно
за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором (ч.1 ст.70 СК України).

Майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі (ч.1 ст.71 СК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом.

Згідно ч. ч. 2, 4, 5 ст.71 СК України
неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Судом першої інстанції встановлено, що
квартира АДРЕСА_2 не підлягає поділу в
натурі між сторонами у цій справі, тому
суд правильно визначив ідеальну частку
позивача ОСОБА_2 у праві власності на цю
квартиру у вигляді ? та визнав право
спільної часткової власності
останнього на цю частку квартири за
оскаржуємим рішенням.

Також судом першої інстанції правильно
встановлено, що вищезазначений спірний
автомобіль, якщо останній, навіть,
фізично не знищений, а це сторонами у
цій справі не спростовано, а також
телевізор «LG» та ноутбук «Lenovo» є
неподільними речами у розумінні ст. 183
ЦК України. А тому при виділі їх в
натурі лише позивачеві ОСОБА_2, як
співвласнику однієї ? їх частини,
відповідач ОСОБА_3, як співвласник
іншої ? частини зазначеного майна, має
право на компенсацію вартості цієї ? їх
частини.

Згідно із роз'ясненнями п. 25 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 11
від 21 грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, зокрема,
неподільні речі, суди мають
застосовувати положення частини 4, 5
ст.71 СК України, щодо обов'язкової згоди
одного із подружжя про отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Як встановлено судом першої інстанції,
відповідач ОСОБА_3 згоди на отримання
нею будь-якої компенсації вартості
будь-якого спільного сумісного майна
подружжя у цій справі не давала.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитній
рахунок суду відповідної грошової
суми.

Встановлено, що позивачем ОСОБА_2 при
подачі вищезазначеного позову до суду
та на час ухвалення судом першої
інстанції оскаржуємого рішення у цій
справі не було внесено на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

В силу вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України суд
першої інстанції в разі виділу в натурі
позивачеві вищезазначеного
автомобілю, ноутбуку, телевізора
зобов'язаний був би припинити право
власності відповідача ОСОБА_3 на цей ці
речі.

Однак, суд постановляє рішення про
припинення права особи на частку у
спільному майні за умови попереднього
внесення позивачем вартості цієї
частки на депозитний рахунок суду.

Невнесення позивачем вартості частки
майна на депозитний рахунок на час
ухвалення судом першої інстанції
оскаржуємого рішення є підставою для
відмови у позові позивача у частині
щодо поділу цього майна в натурі.

Поділити в натурі решту майна подружжя
суд першої інстанції також не мав
можливості через відсутність у справі
належних доказів вартості останнього
за відсутності визнання сторонами цих
обставин.

Про проведення будь-якої експертизи
(додаткової, повторної тощо) відносно
будь-якого майна на стадії
апеляційного розгляду цієї справи
апелянт чи представник останнього у
своїй апеляційній скарзі чи окремо не
просили.

При цьому, на виконання вимог ст. 10 ч. 4
ЦПК України апеляційний суд сприяв
всебічному і повному з'ясуванню
обставин цієї справи.

В силу вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Докази, передбачені ст. 303 ч.2 ЦПК
України, у цій справі відсутні.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦК
України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, лише якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Порушення судом першої інстанції у цій
справі норм процесуального права,
передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України,
відсутні.

Рішення суду не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Суд першої інстанції з додержанням
вимог ст.ст. 10-11, 60-61 ЦПК України
розглянув дану цивільну справу, а саме:
в межах заявлених позивачем позовних
вимог та на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Лише зміни до позовних вимог позивача,
подані з додержанням вимог ст. 119-120 ЦПК
України, могли би бути предметом
судового розгляду у цій справі.

Підстави для звільнення позивача
ОСОБА_2 від доказування у цій справі
відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду жодних
належних, допустимих, переконливих
доказів в обґрунтування своїх позовних
вимог щодо можливості розподілу в
натурі майна згідно переліку в його
позові.

Висновок № 14/14 експертного будівельно -
технічсного дослідження від 27.05.2014 року
про проведення оцінки вартості
будівельних матеріалів ангару, сам по
собі є доказом лише вартості
будівельних матеріалів ангару, але не
доказом належності їх сторонам у цій
справі, як подружжю, на підставі
спільної сумісної власності, так як
останній не є доказом придбання цих
матеріалів саме сторонами у цій справі,
саме під час шлюбу та саме за спільні
кошти подружжя (належними доказами у
цій частині вимог позивача могли б бути
відповідні чеки, квитанції на
придбання певних будівельних
матеріалів тощо).

Докази того, що ангар був прийнятий в
експлуатацію та є новоствореним майном
чи об'єктом незавершеного будівництва
в силу ст. 331 ЦК України, у матеріалах
справи відсутні.

Сам позивач у своїх позовних вимогах
просив поділити між подружжям не ангар,
як об'єкт ст. 331 ЦК України, а як
будівельні матеріали ангару.

Суд розглядав дану справу в межах
заявлених вимог позивачем у цій справі
та витребував і забезпечував докази у
цій справі лише за клопотанням сторін
із додержанням вимог ст. ст. 134-137 ЦПК
України.

Крім того, встановлено, що
відокремлення окремих рухомих речей
(газовий котел тощо) від спірної
квартири, яка залишається у спільній
частковій власності подружжя
негативно вплине на можливість
використання останньої за цільовим
призначенням.

Крім того, залишаючись співвласником ?
частини зазначеної квартири позивач
ОСОБА_2 не позбавлений можливості
користування зазначеними речами, які
залишені судом першої інстанції без
поділу в натурі, тобто у спільній
сумісній власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги позивача
ОСОБА_2 є такими, що не спростовують
висновків суду першої інстанції, а лише
відображають позицію позивача,
висловлену у позові та представника
останнього у судових засіданнях і яку
вони вважають такою, що є єдино вірною
та єдино можливою.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК
України).

При вищевикладених обставинах, рішення
суду першої інстанції ухвалено з
додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК
України, є законним та обгрунтованим.

Суд першої інстанції правильно
встановив правовідносини, які склалися
між сторонами по справі, дав їм належну
правову оцінку, а також дослідив надані
сторонами докази і відповідно їх
оцінив. Суд першої інстанції вірно
застосував норми матеріального та
процесуального права та прийняв
рішення, яким спір знайшов своє належне
вирішення.

Також суд першої інстанції правильно
вирішив питання про розподіл судових
витрат у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу у
задоволенні його апеляційної скарги у
повному обсязі, останній не має права
на компенсацію за рахунок відповідача
у цій справі судових витрат у вигляді
судового збору (а.с. 165), понесених при
зверненні до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Михайлівського районного суду
Запорізької області від 03 липня 2014 року
у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте вона може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяБєлка
В.Ю.Боєва В.В.Гончар М.С.