РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року

Київський районний суд міста
Харкова у складі: головуючого судді
Нев'ядомського Д.В. при секретарі
Косаригіної Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Харкова
цивільну справу за позовом Головного
Управління юстиції у Харківській
області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Орган опіки і піклування в
особі Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради, про
визнання незаконним утримання на
території України неповнолітніх дітей,
повернення неповнолітніх дітей до
держави Ізраїль та передачи їх
батькові,-

ВСТАНОВИВ:

Головне Управління юстиції у
Харківській області звернулося до суду
з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Орган опіки і піклування в
особі Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради, про
визнання незаконним утримання на
території України неповнолітніх дітей,
повернення неповнолітніх дітей до
держави Ізраїль та передачи їх
батькові ОСОБА_1.

В обґрунтування свого позову
представник Головного Управління
юстиції у Харківській області вказав,
що 27 березня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
уклали шлюб у м.Києві.

У шлюбі народилося двоє дітей ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Подружжя ОСОБА_1 з 2008 року по листопад
2009 року мешкало в м. Києві, потім
переїхали до м. Харкова та
зареєструвались за адресою: АДРЕСА_1.

27 листопада 2012 року сім'я ОСОБА_1 разом
з дітьми виїхали до Ізраїлю. Зі слів
Позивача цього ж дня Відповідач та діти
отримали ізраїльське громадянство, і
Позивач подав заяву на набуття
громадянства.

Діти разом з батьками проживали у
Державі Ізраїль за адресою: АДРЕСА_2, що
підтверджується витягами з
реєстраційного відділу обліку
населення від 03 липня 2013 року. Подружжя
орендувало квартиру в Ізраїлі строком
на один рік.

ОСОБА_3 відвідувала дитячий садок в
Ізраїлі з січня 2013 року до березня 2013
року, що підтверджується довідкою від
листопада 2013 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали медичні
страхові поліси па території Ізраїлю,
то підтверджується довідками від 20
листопада 2013 року.

Зі слів Позивача він поїхав в Україну
по справах з 27 лютого до 19 березня 2013
року. Причиною цієї поїздки в Україну
стала втрата українського паспорту та
необхідність його відновлення з метою
завершення процесу набуття
ізраїльського громадянства. Після
повернення до Ізраїлю він знайшов
записку від матері дітей (копія записки
додасться), в якій вона повідомляла, що
переїхала до іншого міста Ізраїлю.
Згодом з'ясувалося, що мати з дітьми
виїхали з Ізраїлю в Україну 11 березня
2013 року. Батько телефонував та писав
текстові повідомлення матері з
проханням поспілкуватися з дітьми.
Вона заперечує проти будь-яких
контактів по сьогоднішній день та
відмовляється повертатися в Ізраїль з
дітьми.

Відтак на даний момент Відповідач з
дітьми проживають в Україні за адресою:
АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що Відповідач
самостійно змінила місце проживання
неповнолітніх дітей і визначила їх
нове місце проживання в Україні з
порушенням прав Позивача, адже ні
усної, ні письмової згоди на зміну,
постійного місця проживання
неповнолітніх дітей Позивач не давав.

Позивач вбачає, що Відповідач
незаконно утримує неповнолітніх
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на території України,
що підпадає під дію Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей 1980 року (далі -
Конвенція 1980 року), до якої Україна
приєдналася Законом України від 11
січня 2006 року № 3303-1V. Конвенція 1980 року
набула чинності для України з 01 вересня
2006 року, а у відносинах між Україною та
Державою Ізраїль з 01 лютого 2007 року.

В судовому засіданні представник
Головного Управління юстиції у
Харківській області та представник
ОСОБА_1 позов підтримали та просили суд
його задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не
визнала в повному обсязі та пояснила,
що дійсно 27 березня 2009 року ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 уклали шлюб у м.Києві.У шлюбі
народилося двоє дітей ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Подружжя ОСОБА_1 з 2008 року по листопад
2009 року мешкало в м. Києві, потім
переїхали до м.Харкова та
зареєструвались за адресою: АДРЕСА_1.

27 листопада 2012 року сім'я ОСОБА_1 разом
з дітьми виїхали до Ізраїлю. Вона та
діти отримали посвідку на постійне
місце проживання в Ізраїлі, хоча
залишалися при цьому громадянами
України, а чоловік приїхав як гість,
залишаючись при цьому громадянином
України. Оселилися вони в орендованій
на рік квартирі за адресою: АДРЕСА_2.

Оскільки чоловік не працював, вона
була змушена працювати у дитячому
садку сімейного типу і, водночас,
доглядати й своїх дітей. Подружні
стосунки погіршилися, чоловік бив її, у
зв'язку з чим, коли 27 лютого 2013 року
чоловік поїхав в Україну для
відновлення втраченого українського
паспорту, вона була змушена звернутися
до поліції, після чого її помістили до
центру соціального захисту жертв
сімейного насилля. Вона написала
чоловіку листа, що знаходиться в іншому
місці і, згодом виїхала до України
разом із дітьми. В Україні органи
міліції провели перевірки законності
її виїзду з дітьми до України і
відмовили В Україні вона з дітьми
оселилася за тією ж адресою і перебуває
на утриманні своїх батьків та рідного
брата, займаючись доглядом за дітьми,
які часто хворіють. Діти відвідують
ясла-садок № 140, отримують медичний
догляд та профілактичні щеплення. Діти
вивчають російську та українську мови,
іврит не розуміють. Повністю
адаптовані до українського
суспільства.

В судове засіданні представник
Органу опіки і піклування в особі
Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради не
з'явився, направив суду висновок,
згідно якого, Питання щодо повернення
малолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, до Держави
Ізраїль, було розглянуто на засіданні
Комісії з питань захисту прав дитини
виконавчого комітету Харківської
міської ради (далі - Комісія).

На засіданні Комісії були з'ясовані
наступні обставини.

Мати дітей - громадянка України ОСОБА_2;

Батько дітей - громадянин України
ОСОБА_1.

Шлюб між батьками дитини був
зареєстрований 27.03.2009.

Малолітній ОСОБА_4 народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Херсон. Малолітня
ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.
Харкові.

На засіданні Комісії ОСОБА_2
повідомила, що вона разом з чоловіком
та дітьми 27.11.2012 виїхала до Ізраїлю,
мешкали в орендованій квартирі. ОСОБА_2
працювала у дитячому садку, малолітні
діти відвідували дитячий садок, а
ОСОБА_1 ніде не працював, зловживав
спиртними напоями, жорстоко поводився
з дружиною, тому вона була вимушена
неодноразово звертатися до
правоохоронних органів та соціальних
служб за допомогою. Піся того, як 27.02.2013
ОСОБА_1 повернувся в Україну, ОСОБА_2 за
допомогою соціальних служб Держави
Ізраїль також повернулася з дітьми до
України.

Згідно з висновком ВКМСД Київського РВ
ХМУ ГУМВС України в Харківській
області від 16.04.2013 в діях ОСОБА_2 щодо
виїзду з дітьми з Держави Ізраїль до
України 11.03.2013 відсутній будь-який
склад злочину.

На теперішній час ОСОБА_2 з дітьми
мешкає за адресою: АДРЕСА_1, де для них
створені усі умови для повноцінного
розвитку. ОСОБА_2 є співвласником
квартири.

Згідно з інформацією адміністрації
дошкільного навчального закладу
(ясла-садок) № 140 від 18.08.2014 малолітні
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, зараховані до закладу.
Малолітні ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з карти профілактичних щеплень
діти отримали необхідні щеплення
відповідно віку та стану здоров'я.

Таким чином малолітні ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
мешкають в належних умовах, відвідують
дитячий садок, отримують необхідний
медичний догляд, та знаходяться на
території України на законних
підставах.

Враховуючи вищевикладене, діючи в
інтересах дітей, Управління служб у
справах дітей Департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради, як представник органу
опіки та піклування, вважає за
недоцільне повернення малолітніх
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, до Держави Ізраїль.

Вислухавши сторони, дослідивши надані
сторонами докази та інші матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позов підлягає частковому задоволенню
за наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 27 березня 2009
року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб у м.
Києві.

У шлюбі народилося двоє дітей ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Подружжя ОСОБА_1 з 2008 року по листопад
2009 року мешкало в м. Києві, потім
переїхали до м.Харкова та
зареєструвались за адресою: АДРЕСА_1.

27 листопада 2012 року сім'я ОСОБА_1 разом
з дітьми виїхали до Ізраїлю.

Згідно інформації, що міститься у
Запиті Держави Ізраїль, ОСОБА_2 та діти
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають подвійне
громадянство: України та Ізраїлю.
ОСОБА_1 є громадянином України. Діти
разом з батьками проживали у Державі
Ізраїль за адресою: АДРЕСА_2, що
підтверджується витягами з
реєстраційного відділу обліку
населення від 03 липня 2013 року. Подружжя
орендувало квартиру в Ізраїлі строком
на один рік.

ОСОБА_3 відвідувала дитячий садок в
Ізраїлі з січня 2013 року до березня 2013
року, що підтверджується довідкою від
листопада 2013 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали медичні
страхові поліси па території Ізраїлю,
що підтверджується довідками від 20
листопада 2013 року.

27 лютого 2013 року ОСОБА_1 чоловік
поїхав в Україну для відновлення
втраченого українського паспорту.

У зв'язку із сімейними сварками
ОСОБА_2 разом з дітьми також виїхала до
України на постійне місце проживання.

Згідно рішення Київського районного
суду м. Харкова від 16.04.2013 року, шлюб між
подружжям ОСОБА_1 було розірвано.

Згідно висновку ВКМСД Київського РВ
ХМУ ГУМВС України в Харківській
області від 16.04.2013 в діях ОСОБА_2 щодо
виїзду з дітьми з Держави Ізраїль до
України 11.03.2013 відсутній будь-який
склад злочину.

Відносини між сторонами врегульовані
Конвенцією про цивільно-правові
аспекти міжнародного викрадення дітей
1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до
якої Україна приєдналася Законом
України від 11 січня 2006 року № 3303-1V.
Конвенція 1980 року набула чинності для
України з 01 вересня 2006 року, а у
відносинах між Україною та Державою
Ізраїль з 01 лютого 2007 року, оскільки
події мали місце після набуття її
чинності для обох держав.

У відповідності зі статтею 3
Конвенції переміщення або утримування
дитини вважаються незаконними, якщо:

a) при цьому порушуються права
піклування про дитину, що належать
будь-якій особі відповідно до
законодавства держави, у якій дитина
постійно мешкала до переміщення або
утримування; та

b) у момент переміщення або
утримування ці права ефективно
здійснювалися, колективно або
індивідуально, або здійснювалися
б,якби не переміщення або утримування.

За таких умов стаття 8 Конвенції 1980
року надає право особі, яка стверджує,
що дитина була переміщена або
утримується з порушенням прав
піклування, звернутися з заявою до
Центрального органу за постійного
проживання дитини або до Центрального
органу будь-якої іншої Договірної
держави за допомогою у забезпеченні
повернення дитини.

14 серпня 2013 року до Міністерства
юстиції України як Центрального органу
України з виконання Конвенції 1980 року
звернувся Позивач через Центральний
орган Держави Ізраїль з заявою про
повернення дитини.

Відповідно до статті 5 Конвенції 1980
року для її цілей «права піклування»
включають права, пов'язані з
піклуванням будь-якої особи про дитину,
і зокрема, право визначати місце
проживання дитини.

Права піклування можуть виникнути,
зокрема, на підставі будь-якого
законодавчого акта або в силу рішення
судового або адміністративного органу,
або внаслідок угоди, що спричиняє
юридичні наслідки відповідно до
законодавства такої держави. Згідно зі
статтею 14 Конвенції 1980 року
встановлюючи, чи дійсно мали місце
незаконні переміщення або утримування,
суд може безпосередньо враховувати
законодавство і судові й
адміністративні рішення, не вдаючись
до спеціальних процедур доведення
цього законодавства або визнання
рішень іноземних органів.

Згідно зі статтею 14 Глави II Закону
Ізраїлю «Про опіку та правоздатність»
батьки є природними опікунами
неповнолітніх дітей.

Відповідно до статті 15 Глави II Закону
Ізраїлю «Про опіку та правоздатність»
батьківська опіка включає обов'язок та
право піклуватися про потреби
неповнолітнього, у тому числі його
освіту, професійну підготовку і роботу,
а також зберігати, управляти і
розвивати його майно: вона також
включає право па опіку над
неповнолітнім, визначення його місця,
проживання та повноваження діяти від
його Імені.

Отже, у розумінні вищенаведених
статей 3 і 5 Конвенції 1980 року
утримування дітей Відповідачем в
Україні без згоди на те Позивача є
протиправним. Відповідач порушує права
Позивача на піклування про дітей, що
включають право на визначення місця
проживання неповнолітніх ОСОБА_3 та
ОСОБА_4.

Таким чином, є підстави вважати, що
утримування на території України
неповнолітніх дітей: ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 їх
матір'ю ОСОБА_2. Це закріплено у статтях
3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава,
на території якої утримуються діти,
зобов'язана повернути дітей в державу
її постійного проживання, зокрема:

- дії, що порушують права Позивача,
відбулися після набуття чинності

Конвенцією 1980 року у відносинах між
двома державами (Конвенція набула
чинності у відносинах між Україною та
Державою Ізраїль з 01 лютого 2007 року,
тобто до моменту переміщення дітей на
територію України без згоди Позивача);

- діти, про яких йдеться, не досягли
16-річного віку (ОСОБА_3 народилася
ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_4 народився
ІНФОРМАЦІЯ_1);

- чинність Конвенції 1980 року у
відносинах між двома державами

(Конвенція набула чинності у
відносинах між Україною та Державою
Ізраїль з 01 лютого 2007 року);

- Держава Ізраїль є державою, в
якій діти постійно проживали і за
законодавством якої мають
вирішуватися питання щодо
правовідносин між батьками і дитиною,
піклування про дитину, а також
визначення її місця

проживання;

- дії щодо утримування дітей за
кордоном порушують права піклування
одного з батьків, адже батьківські
повноваження належать обом батькам,а
Позивач не давав згоди на вивезення
дітей з Держави Ізраїль та на зміну

місця проживання дітей, тобто його
права та інтереси порушені внаслідок
утримування дітей в Україні.

Рішення про визначення місця
проживання дітей або способи участі у
вихованні дітей судовими або іншими
уповноваженими органами Держави
Ізраїль не винесено, домовленостей
щодо зазначених питань, зафіксованих у
договорі або іншому документі,
оформленому у письмовій формі
встановленому порядку, між Позивачем І
Відповідачем, немає.

Стаття 12 Конвенції 1980 року встановлює,
що судовий і адміністративний орган,
навіть у тих випадках, коли процедури
розпочаті після сплину річного
терміну, також видає розпорядження про
повернення дитини, якщо тільки немає
даних про те, що дитина вже прижилася у
своєму новому середовищі.

Згідно ст.. 20 Конвенції 1980 року У
поверненні дитини, відповідно до
статті 12 може бути відмовлено, якщо
воно не допускається основними
принципами запитуваної держави в
галузі захисту прав людини та основних
свобод.

Судом встановлено, що на теперішній
час ОСОБА_2 з дітьми мешкають у власній
квартирі за адресою: АДРЕСА_1, де для них
створені усі умови для повноцінного
розвитку.

Згідно з інформацією адміністрації
дошкільного навчального закладу
(ясла-садок) № 140 від 18.08.2014 малолітні
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, зараховані до закладу.

Згідно з карти профілактичних щеплень
діти отримали необхідні щеплення
відповідно віку та стану здоров'я.

Таким чином, малолітні ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
мешкають в належних умовах, відвідують
дитячий садок, отримують необхідний
медичний догляд, тобто діти протягом
майже півтора роки перебувають в
Україні, звикли та адаптувалися у цьому
середовищі, а тому їх повернення до
держави Ізраїль, в якій вони прожили
лише п'ять місяців, є недоцільним.

Головним фактором, яким керується
суд при обґрунтування цього висновку -
є принцип дотримання, перш за все,
інтересів дітей.

У рішенні Європейського суду з прав
людини (Мамуссе і Вашингтон проти
Франції) вказано, що головне правило
Конвенції 1980 року - захистити дітей від
шкідливих наслідків їхнього
незаконного переміщення та утримання.
Оскільки такі шкідливі наслідки
відсутні, повернення дітей, які вже
адаптувалися у новому середовищі,
негативно впливатимуть на їх розвиток.

При цьому, суд не вирішує питання
визначення порядку здійснення
батьками батьківських прав і
обов'язків, оскільки це не є предметом
даного спору і не регулюються
Конвенцією 1980 року.

Керуючись ст.ст. 10,11,27,31,57-60,209,212,215 ЦПК
України, ст..ст. 3, 5, 12, 20 Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Головного Управління юстиції у
Харківській області в інтересах ОСОБА_1
до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки і
піклування в особі Управління служб у
справах дітей Департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради, про визнання незаконним
та утримання на території України
неповнолітніх дітей, повернення
неповнолітніх дітей до держави Ізраїль
та передачи їх батькові - задовольнити
частково.

Визнати незаконним утримування на
території України неповнолітніх дітей:
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 їх матір'ю ОСОБА_2.

В позовних вимогах щодо повернення
дітей до держави Ізраїль та передачи їх
батькові ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Харківської області
через Київський районний суд м.Харкова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.В. Нев'ядомський