Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2014 р. Суворовський районний
суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Бузовського В.В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду № 16, в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошової
компенсації та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ЖБК
«Іллічівський-24» про відшкодування
збитків, -

встановив:

ОСОБА_1, звернувся до суду із зазначеним
позовом та просив стягнути солідарно з
ОСОБА_2, та ОСОБА_3 (правонаступник
первісного відповідача ОСОБА_4, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а.с. 121, 122, 186) грошову
компенсацію ринкової вартості 1/2
частини кв. АДРЕСА_1. В обґрунтування
вимог посилався на те, що в 1991 році він
мав намір придбати для себе і своєї
родини квартиру в м. Одесі. На час коли
квартира була знайдена в нього було 4 500
доларів США, а вартість квартири
становила 8 000 доларів США. Звернувшись
до ОСОБА_4, із проханням надати йому 3 500
доларів для придбання квартири, ОСОБА_4,
погодився але за умови, що за договором
купівлі-продажу покупцем буде він.
25.09.1991р., на ім'я ОСОБА_4, була придбана
зазначена квартира. З 1998 року по 2009 рік
він звертався до суду із різними
позовами з метою отримання у власність
1/2 частини квартири. Рішеннями судів в
його позовах було відмовлено. В грудні
2011 року йому стало відомо, що ОСОБА_4,
10.06.2011р., продав, а ОСОБА_2, придбав кв.
АДРЕСА_1. Рішенням Суворовського
районного суду м. Одеси від 09.04.2013р., за
позовом ОСОБА_2, договір піднайму
квартири було розірвано, а його та
членів його сім'ї було виселено з кв.
АДРЕСА_1. Таким чином, враховуючи те, що
ним на придбання квартири було
витрачено 4 500 доларів США, що фактично є
половиною вартості квартири, вважає, що
відповідачі повинні виплатити йому
грошову компенсацію її ринкової
вартості на час ухвалення рішення. В
частині солідарного стягнення пояснив,
що під час судових тяганин із ОСОБА_4,
ОСОБА_2, був представником ОСОБА_4, знав,
що квартира є спірною, придбав її, а
отже повинен нести із ОСОБА_4, солідарну
відповідальність.

Відповідач ОСОБА_3, (правонаступник
первісного відповідача ОСОБА_4, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а.с. 121, 122, 186) в судове
засідання не з'явився.

Представник ОСОБА_2, вимоги позову не
визнав та пояснив, що ОСОБА_2, ніякого
відношення до домовленостей з приводу
придбання квартири в 1991 році між
ОСОБА_1, та ОСОБА_4, не має. Солідарна
відповідальність може наставати
тільки у випадках прямо встановлених
договором або законом, будь який
договір про солідарну
відповідальність між ОСОБА_2, ОСОБА_1, та
ОСОБА_4, не укладався. Будь яких
протиправних дій ОСОБА_2, спільно із
ОСОБА_4, у відношенні ОСОБА_1, не вчиняли.
Крім того, позивач в загалі не зазначив
підстави солідарної відповідальності
та не надав суду жодного доказу про
ринкову вартість 1/2 частини кв. АДРЕСА_1.
Таким чином зазначив, що вимоги ОСОБА_1,
до ОСОБА_2, безпідставні, не
обґрунтовані, а тому задоволенню не
підлягають.

До початку розгляду справи по суті,
ОСОБА_2, пред'явив зустрічний позов (а.с.
155) за яким просив стягнути з ОСОБА_1,
збитки, розмір яких було збільшено
відповідною заявою (а.с. 213) та остаточно
просив стягнути 13 584 грн 96 коп. В
обґрунтування вимог позову
представник ОСОБА_2, посилався на те, що
між ОСОБА_4, та ОСОБА_1, 12.02.1998р., було
укладено безоплатний договір найму кв.
АДРЕСА_1, за яким ОСОБА_1, зобов'язався
здійснювати платежі за отримані
житлово-комунальні послуги. 09.06.2011 року
ОСОБА_2, придбав у ОСОБА_4, вищезазначену
квартиру, отже договір найму продовжив
свою дію після зміни власника квартири.
Разом із тим, ОСОБА_1, з часу зміни
власника, тобто з 09.06.2011 року, не
здійснював оплату за отримані
житлово-комунальні послуги, внаслідок
чого виникла заборгованість. Рішенням
Суворовського районного суду м. Одеси
від 09.04.2013 року позов ОСОБА_2, було
задоволено - договір найму від 12.02.1998
року було розірвано, а ОСОБА_1, та членів
його сім'ї виселено з кв. АДРЕСА_1 без
надання іншої житлової площі. Рішення
суду набрало законної сили, але ОСОБА_1,
та члени його сім'ї фактично звільнили
житлове приміщення тільки в кінці
червня 2014 року. Власником будинку ЖБК
«Іллічівський-24» до суду було подано
заяву про видачу судового наказу про
стягнення з ОСОБА_2, як власника
квартири, боргу за отримані
житлово-комунальні послуги. Судовим
наказом від 27.03.2014р., з ОСОБА_2, на
користь ЖБК «Іллічівський-24» було
стягнуто борг за період з червня 2011
року по лютий 2014 року включно в сумі 12
069,15 грн., та судові витрати в сумі 121,80
грн. З березня по червень 2014р., ОСОБА_1,
та члени його сім'ї продовжували
проживати в квартирі та користуватися
комунальними послугами, що утворило
додатковий борг в сумі 1 394,01 грн. ОСОБА_2,
в повному обсязі погасив борг перед ЖБК
«Іллічівський-24», а тому має право на
відшкодування завданих йому збитків на
загальну суму 13 584 грн 96 коп.

ОСОБА_1, вимоги зустрічного позову не
визнав та посилався на те, що договір
найму є сфальсифікованим, він його не
підписував, крім того, ніяких угод із
ОСОБА_2, не укладав та в будь які
правовідносини не вступав.

Представник ЖБК «Іллічівський-24»
зазначив, що вимоги ОСОБА_2, підлягають
задоволенню та пред'явив в судовому
засіданні оригінал договору найму від
12.02.1998 року, також зазначив, що саме цей
договір був підставою для реєстрації
місця проживання ОСОБА_1, та членів його
сім'ї в кв. АДРЕСА_1. Крім того, посилання
ОСОБА_1, про фальсифікацію договору, та
те що він його не підписував
спростовуються рішенням суду яким
встановлено, що договір укладався і
саме цей договір було розірвано.

Судом встановлені такі факти і
відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що 25.09.1991р., ОСОБА_5,
продала, а ОСОБА_4, в інтересах якого, на
підставі нотаріально посвідченої
довіреності діяв ОСОБА_1, придбав кв.
АДРЕСА_1 за 20 000 крб., (еквівалент 11 428
доларів США) (а.с. 41). Зазначений договір
купівлі-продажу посвідчений
нотаріально, та 29.11.1991р., здійснено
державну реєстрацію права власності на
квартиру за ОСОБА_4 Будинок АДРЕСА_1 є
власністю ЖБК «Іллічівський-24». Між
ОСОБА_4, та ОСОБА_1, 12.02.1998р., було
укладено безоплатний, безстроковий
договір найму кв. АДРЕСА_1, за яким
ОСОБА_1, зобов'язався здійснювати
платежі за отримані житлово-комунальні
послуги (а.с. 162)., зазначений договір
найму був зареєстрований в ЖБК
«Іллічівський-24». На підставі договору
найму житлового приміщення, 11.03.1998р.,
ОСОБА_1, та члени його сім'ї: дружина
ОСОБА_6, сини ОСОБА_7, і ОСОБА_8,
зареєстрували своє місце проживання в
кв. АДРЕСА_1 (а.с. 160-а). Крім того,
встановлено, що 10.06.2011р., ОСОБА_4, продав,
а ОСОБА_2, придбав у власність кв.
АДРЕСА_1 за 40 000 гривень (а.с. 43).
Зазначений договір купівлі-продажу
посвідчений нотаріально, та 21.06.2011р.,
здійснено державну реєстрацію права
власності на квартиру за ОСОБА_2, (а.с.
160). Рішенням Суворовського районного
суду м. Одеси від 09.04.2013 року, яке
набрало законної сили, позов ОСОБА_2,
було задоволено - договір найму від
12.02.1998 року було розірвано, а ОСОБА_1, та
членів його сім'ї виселено з кв. АДРЕСА_1
без надання іншої житлової площі (а.с.
168). З часу придбання квартири ОСОБА_2, а
саме з 21.06.2011р., до примусового
виселення ОСОБА_1, та членів його сім'ї,
яке відбулося в липні 2014р., ОСОБА_1, та
його сім'я, на виконання вимог договору
найму, оплату за житлово-комунальні
послуги не здійснювали. За заявою ЖБК
«Іллічівський-24» Суворовським
районним судом м. Одеси від 27.03.2014р.,
видано судовий наказ про стягнення з
ОСОБА_2, борг за житлово-комунальні
послуги за період з 21.06.2011р., по 28.02.2014р.,
в розмірі 12 069,15 грн., та судовий збір 121,80
грн., стягнуті судовим наказом кошти,
сплачені ОСОБА_2, 22.08.2014р., (а.с. 214). Також,
ОСОБА_2, було сплачено борг по оплаті
житлово-комунальних послуг за період з
01.03.2014р., по 31.07.2014р., в сумі 1394,01 грн., (а.с.
215). Отже загальний борг сплачений
ОСОБА_2, становить 13 584 грн 96 коп., в тому
числі борг з 21.06.2011р., (день набуття
ОСОБА_2, права власності) по 21.04.2013р.,
(день набрання рішенням суду законної
сили про розірвання договору,
виселення) та з 22.04.2013р., по 31.07.2014р., (день
фактичного виселення ОСОБА_1, та його
сім'ї).

Таким чином, на підставі фактів
встановлених в судовому засіданні, які
підтверджені належними доказами, суд
приходить до висновку про те, що позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
грошової компенсації - задоволенню не
підлягає, а зустрічний позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа ЖБК
«Іллічівський-24» про відшкодування
збитків - підлягає задоволенню в
повному обсязі, виходячи з наступного.

Так встановлено, що між ОСОБА_1, та
ОСОБА_2, з приводу придбання квартири
ОСОБА_4, в 1991р., взагалі відсутні будь
які правовідносини, будь яких спільних,
неправомірних дій ОСОБА_2, із ОСОБА_4,
які б завдали шкоди майновим
(немайновим) правам ОСОБА_1, не вчиняли,
будь які договори про зобов'язання за
якими передбачена солідарна
відповідальність ОСОБА_2, і ОСОБА_4,
перед ОСОБА_1, не укладалися. Таким
чином, позовні вимоги ОСОБА_1, в частині
вимог до ОСОБА_2, взагалі не ґрунтуються
на законі, а тому суд відмовляє ОСОБА_1,
оскільки при розгляді справи
встановлено, що у позивача немає
суб'єктивного права, про захист якого
він просить, а тому суд відмовляє в
позові ОСОБА_1, за безпідставністю
матеріально-правової вимоги до ОСОБА_2

В частині вимог до ОСОБА_4, позивачем
ОСОБА_1, не надано жодного належного
доказу про придбання квартири за
спільні кошти, оскільки відсутні
письмові докази про передачу коштів на
придбання квартири, крім того, квартира
не була спільною власністю ОСОБА_1, та
ОСОБА_4, а отже відсутні підстави для
стягнення грошової компенсації
ринкової вартості 1/2 частини квартири,
така вимога можлива тільки в порядку і
на умовах передбачених ст. 364 ЦК
України. Крім того, ОСОБА_1, після
призначення за його клопотанням
судової експертизи, відмовився від її
оплати, відмова від здійснення оплати є
ухиленням від експертизи, наслідки
ухилення передбачені ст. 146 ЦПК України,
та були роз'яснені в судовому
засіданні, отже ринкова вартість
квартири (1/2 частини) позивачем не
доведена.

При правовідносинах, які виникли між
ОСОБА_1, та ОСОБА_4, позивач мав право
вимагати стягнення виключно тієї суми
коштів, які були передані ОСОБА_4, на
придбання квартири, разом із тим,
позивач з такими вимогами до суду не
звертався та не надав жодного
належного доказу про передачу коштів в
сумі 4 500 доларів США. Також не надано
жодного доказу на підтвердження сплати
коштів на придбання квартири в розмірі
8 000 доларів США, оскільки вартість
об'єкту зазначена в договорі
купівлі-продажу і становить 20 000
карбованців. Пояснення надані ОСОБА_4, в
інших судових засіданнях, зокрема при
розгляді справи в 1998 році, за якими він
визнавав, що отримав від ОСОБА_1 4 500
доларів США, суд до уваги не приймає,
оскільки така обставина (факт передачі
коштів) судовими рішеннями не
встановлена, пояснення сторін не є
належним доказом в силу ст. 59 ЦПК
України, за виключенням надання
пояснень в порядку ст. ст. 62-63 ЦПК
України, але ОСОБА_4, в зазначеному
порядку пояснень не надавав.

Отже, при розгляді справи встановлено,
що у ОСОБА_1, немає суб'єктивного права,
про захист якого він просить, а тому суд
відмовляє в позові до ОСОБА_3, за
безпідставністю матеріально-правової
вимоги.

В силу ст. 158 ЖК України, наймач
користується жилим приміщенням у
будинку (квартирі), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, відповідно до договору
найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення
укладається між власником будинку
(квартири) і наймачем у письмовій формі
з наступною реєстрацією у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів або в органі управління, що
ним утворюється. Договір повинен
містити вказівку на предмет договору,
строк, на який він укладається,
визначати права і обов'язки наймодавця
і наймача та інші умови найму.

Статтею 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачене право споживача
одержувати вчасно та відповідної
якості житлово-комунальні послуги
згідно із законодавством та умовами
договору, при цьому такому праву прямо
відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20
цього закону обов'язок споживача
оплачувати житлово-комунальні послуги.

Таким чином, згідно із зазначеними
нормами споживачі зобов'язані оплатити
житлово-комунальні послуги, якщо вони
фактично користувалися ними.
Відсутність договору на надання
житлово-комунальних послуг сама по
собі не може бути підставою для
звільнення споживача від оплати послуг
в повному обсязі. Таким чином,
правовідношення, в якому замовник
зобов'язаний оплатити надану послугу в
грошах, а виконавець має право вимагати
від замовника відповідної оплати,
тобто в якому передбачено передачу
грошей як предмета договору або сплату
їх як ціни договору, є грошовим
зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти
висновку про те, що правовідносини, які
склалися між сторонами, є грошовим
зобов'язанням, в якому, серед інших прав
і обов'язків сторін, на боржників
покладено виключно певний
цивільно-правовий обов'язок з оплати
отриманих житлово-комунальних послуг,
якому кореспондує право вимоги
кредитора (частина перша статті 509 ЦК
України) - вимагати сплату грошей за
надані послуги. (висновок Верховного
Суду України висловлений в Постанові
від 30.10.2013р., у справі № 6-59цс13).

В силу ст. 636 ЦК України, договором на
користь третьої особи є договір, в
якому боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок на користь третьої
особи, яка встановлена або не
встановлена у договорі.

Виконання договору на користь третьої
особи може вимагати як особа, яка
уклала договір, так і третя особа, на
користь якої передбачено виконання,
якщо інше не встановлено договором або
законом чи не випливає із суті
договору.

Якщо третя особа відмовилася від права,
наданого їй на підставі договору,
сторона, яка уклала договір на користь
третьої особи, може сама скористатися
цим правом, якщо інше не випливає із
суті договору.

Пунктом 4 частини 1 ст. 512 ЦК України
встановлено, що кредитор у зобов'язанні
може бути змінений іншою особою
внаслідок виконання обов'язку боржника
третьою особою.

Таким чином, суд вважає, що зустрічний
позов ОСОБА_2, підлягає задоволенню в
повному обсязі.

Суд не приймає до уваги посилання
ОСОБА_1, про те, що ніяких договірних
відносин між ним та ОСОБА_2, не має,
оскільки договір найму укладений із
попереднім власником майна ОСОБА_4, при
переході права власності до ОСОБА_2,
продовжує свою дію, тобто зміна
власника майна не припиняє дію
договору найму. Також суд не приймає
твердження ОСОБА_1, про те, що договір
найму сфальсифікований, та те що він
його не підписував, оскільки це
спростовуються матеріалами справи, а
саме рішенням суду, яким встановлено,
що договір укладався і саме цей договір
було розірвано (а.с. 168).

З іншими вимогами та з інших підстав
ОСОБА_1, та ОСОБА_2, до суду не
зверталися.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 60, 61, 64, 212-215 ЦПК
України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення грошової компенсації -
відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа ЖБК «Іллічівський-24» про
відшкодування збитків - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
завдані збитки в розмірі 13 584
(тринадцять тисяч п'ятсот вісімдесят
чотири) грн 96 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
сплачений судовий збір в розмірі 243,60
грн.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: