Справа № 450/1434/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/4267/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 07 травня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2
про поділ майна подружжя, визнання за
ним права власності на 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1, на 1/2
частину земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд площею 0,1250 га та ? частину
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
площею 0,0619 га, що розташовані в АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 звернулась із зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя та визнання за нею права
власності на 1/2 частину земельної
ділянки площею 0,12 га у с. Семенівка
Пустомитівського району Львівської
області.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
первісного позову ОСОБА_3 відмовлено,

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено,
поділено майно, набуте за час шлюбу
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, виділивши у власність
ОСОБА_2 1/2 частину земельної ділянки
загальною площею 0,1200 га, призначеної
для будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель, яка знаходиться у с.
Семенівка Пустомитівського району
Львівської області та належить на
праві власності ОСОБА_3 згідно
Державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯА №725488,
виданого 02.08.2005 року.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржив ОСОБА_3, вважає, що таке
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що з наявних в матеріалах справи
доказів вбачається, що його колишня
дружина обміняла квартиру на земельну
ділянку площею 0,08 га, а решта землі на
законних підставах була набута ними
під час шлюбу і приєднана до земельної
ділянки, відведеної під індивідуальне
житлове будівництво і тому розмір
земельної ділянки, яка є спільною
сумісною власністю, становить 0,2938 га, а
не 0,3738 га. На підставі цього апелянт
вказує, що на час укладення договору
міни квартири на земельну ділянку,
ОСОБА_4 не мав і не міг мати земельної
ділянки у розмірі 0, 3738 га., а отже
поданий відповідачкою договір міни
квартири на земельну ділянку викликає
сумніви з приводу його достовірності. З
наведених підстав просить оскаржуване
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким первісний позов
задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення ОСОБА_2 щодо задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає
зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач всупереч вимогам ст.
ст. 10, 60 ЦПК України не надав суду
доказів на підтвердження того, що
земельні ділянки, зареєстровані на
праві власності за ОСОБА_2, придбані в
період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 за
їх спільні кошти, а також доказів на
підтвердження того, що ним разом з
ОСОБА_2 за час спільного подружнього
життя збудовано житловий будинок
АДРЕСА_1, оскільки за жодним із них
житловий будинок на праві власності не
зареєстрований.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
земельна ділянка для будівництва
житлового будинку і господарських
будівель площею 0.12 га, що розташована в
с. Семенівка Пустомитівського району
Львівської області, яка зареєстрована
на праві власності за ОСОБА_3, набута
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час перебування їх
у шлюбі за договором купівлі - продажу,
а відтак є спільною сумісною власністю
подружжя та підлягає поділу.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст. 60 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку (доходу).

Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. У разі поділу майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Частина 3 ст.368 ЦК України передбачає,
що майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно з роз»ясеннями п.23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №11 від
21.12.2007р. «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу,
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2
перебували у шлюбі з 26.02.1994 р. до 08.04.2009
р.

Як вбачається з державного акту на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЛ №725488, виданого 02.08.2005р. на
ім»я ОСОБА_3, земельна ділянка площею
0,12 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель, що розташована
в селі Семенівка Пустомитівського
району Львівської області набута
ОСОБА_3 на підставі договору купівлі -
продажу укладеного 08.07.2004 р., тобто,
набута під час перебування ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 у шлюбі, а відтак суд прийшов до
вірного висновку про те, що зазначена
земельна ділянка є спільною сумісною
власністю подружжя і підлягає поділу. І
оскільки частки майна дружини та
чоловіка є рівними, суд першої
інстанції підставно задовольнив
позовні вимоги ОСОБА_2, виділивши їй у
власність ? частину земельної ділянки
загальною площею 0,12 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку
і господарських будівель, що
розташована в селі Семенівка
Пустомитівського району Львівської
області.

Судом першої інстанції також
встановлено, що земельна ділянка
площею 0,1250 га, призначена для
будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
споруд та земельна ділянка площею
0,0619га - для ведення особистого
підсобного господарства, що
розташовані по АДРЕСА_1, набута ОСОБА_2
на підставі договору міни квартири
АДРЕСА_2, що належала на праві власності
ОСОБА_2 та дочці ОСОБА_6, на належну на
праві власності ОСОБА_4 земельну
ділянку площею 03738 га, з яких 0,25 га - для
будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
споруд; 0,1238 га - для ведення особистого
підсобного господарства, що
розташована по АДРЕСА_1.

З врахуванням положень ст. 57 СК України,
відповідно до якої особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є : майно, набуте нею, ним до шлюбу;
набуте нею, ним за час шлюбу, але за
кошти, які належали їй, йому особисто;
житло, набуте нею, ним за час шлюбу
внаслідок його приватизації
відповідно до Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду", враховуючи те, що квартира, яка
підлягала обміну на земельну ділянку,
була набута ОСОБА_2 та ОСОБА_6 внаслідок
безоплатної передачі із державного
житлового фонду, така не була об»єктом
спільної сумісної власності подружжя
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а відтак і земельна
ділянка, набута ОСОБА_2 внаслідок
укладення договору міни цієї квартири,
не є спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а тому суд
першої інстанції прийшов до вірного
висновку про те, що земельна ділянка
площею 0,1250 га, призначена для
будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
споруд та земельна ділянка площею
0,0619га - для ведення особистого
підсобного господарства, що
розташовані по АДРЕСА_1, не є спільною
сумісною власністю колишнього
подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а відтак не
підлягають поділу між колишнім
подружжям, позовні вимоги ОСОБА_3 про
поділ майна подружжя та визнання за ним
права власності на 1/2 частину земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд площею 0,1250 га та ?
частину земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
площею 0,0619 га, що розташовані в АДРЕСА_1,
є безпідставними та не підлягають до
задоволення.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З врахуванням положень ст. ст. 10, 60 ЦПК
України суд першої інстанції вірно
відмовив у поділі та визнанні за ОСОБА_3
права власності на ? частину житлового
будинку АДРЕСА_1, оскільки позивач за
первинним позовом не надав суду
належних доказів на підтвердження
реєстрації спірного житлового будинку
за ним чи ОСОБА_2, доказів на
підтвердження надання дозволу на
будівництво житлового будинку, копії
будівельного паспорту, погоджену у
встановленому законом порядку
проектну документацію на будівництво
житлового будинку, не надав суду
інформації про процент готовності
будівництва житлового будинку, акт
прийому - здачі його в експлуатацію, а
надана позивачем ксерокопія
технічного паспорту на згаданий
будинок, виданого 03.04.2008р., не є
доказом того, що такий будинок
завершений будівництвом.

Як вбачається з інформації виконкому
Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, Обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» рішення про
оформлення права власності на житловий
будинок АДРЕСА_1 виконкомом не
приймалося, право власності на
житловий будинок в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»
не реєструвалось.

З інформаційної довідки з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
щодо об»єкта нерухомого майна, виданої
Реєстраційною службою
Пустомитівського районного управління
юстиції Львівської області,
вбачається, що у державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно
відсутні відомості про реєстрацію
права власності на житловий будинок
АДРЕСА_1.

Доводи апелянта про те, що договір міни
квартири на земельну ділянку, який на
його думку викликає сумніви з приводу
його достовірності або є фальшивим, не
спростовують правильних висновків
суду про безпідставність позовних
вимог ОСОБА_3 про поділ житлового
будинку АДРЕСА_1, як об»єкту спільного
подружнього майна, та визнання за
ОСОБА_3 права власності на ? частину
цього житлового будинку.

Слід зазначити, що договір міни
квартири АДРЕСА_2, що належала на праві
власності ОСОБА_2 та дочці ОСОБА_6, на
земельну ділянку площею 03738 га, з яких
0,25 га - для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд; 0,1238 га - для
ведення особистого підсобного
господарства, що розташована по
АДРЕСА_1, належну на праві власності
ОСОБА_4, укладений 12.12.1995 року, є чинним,
недійсним в судовому порядку не
визнавався.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з»ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 07 травня 2014
року.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.