№ 336/4375/14-ц
провадження № 2/336/2155/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2014 р.
м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.
Запоріжжя у складі:

головуючого судді
Дмитрюк О.В.,

при секретарі
Петрові С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, що діє в своїх
інтересах та інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3 (треті особи -Шевченківський РВ
у м.Запоріжжя УДМС України в
Запорізькій області, орган опіки та
піклування районної адміністрації
Запорізької міської Ради по
Шевченківському району) про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, за
зустрічним позовом ОСОБА_2, що діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_1 (третя
особа - служба (управління) у справах
дітей Запорізької міської Ради по
Шевченківському району) про вселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
вищевказаним позовом, в якому зазначив,
що у відповідності до рішення
виконавчого комітету Запорізької
міської Ради від 23.02.2012 р. № 71 «Про зміну
статусу гуртожитку для малих сімей -
житлового будинку по АДРЕСА_2 та
присвоєння статусу житлового будинку»
будинок АДРЕСА_2 належить до
комунальної власності міста.

Він є наймачем комунальної квартири
АДРЕСА_2, про що свідчить ордер № 187,
виданий виконавчим комітетом
Запорізької міської Ради від 03.05.2012 р. №
«М». До ордеру вписані його колишня
дружина - ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3

У 2012 р. за рішенням Шевченківського
районного суду м.Запоріжжя шлюб між ним
та ОСОБА_2 було розірвано. Шлюбні
відносини з відповідачем були
припинені ще з квітня 2011 р. Спільні
відносини були відсутні, вони
проживали окремо. Тобто, саме з квітня
2011 р. ОСОБА_2 разом з їх донькою не
проживають за адресою: АДРЕСА_2, що
підтверджено чисельними актами.

За позовом ОСОБА_1, посилаючись на
ст.ст.71, 72 ЖК України, ст.7 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням, а саме
комунальною квартирою АДРЕСА_2.

ОСОБА_2 заявила зустрічний позов в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3, в якому
зазначила, що 22.12.2006 р. між нею та ОСОБА_1
був укладений шлюб. Від шлюбу вони
мають неповнолітню доньку ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2

Подружні відносини між нею та
відповідачем припинені у вересні 2011 р.
Після припинення подружніх віносин,
вони продовжували проживати в одній
квартирі, спільного господарства не
вели.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 21.03.2012 р. з ОСОБА_1
на її користь стягнуті аліменти на
утримання неповнолітньої дитини.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 25.05.2012 р. шлюб між
нею та ОСОБА_1 був розірваний.

10.02.2009 р. ОСОБА_1 на сім»ю з трьох чоловік
- її, відповідача та доньки була надана
кімната АДРЕСА_3, де вони проживали
разом до 07.02.2012 р.

07.02.2012 р. у зв»язку з тим, що у
відповідача склалися неприязні
стосунки з сусідами квартири № 76
гуртожитку, їм дозволили обміняти
кімнату АДРЕСА_3.

Рішенням виконавчого комітету
Запорізької міської Ради від 23.02.2012 р. №
71 «Про зміну статусу гуртожитку для
малих сімей - житлового будинку по
АДРЕСА_2 та присвоєння статусу
житлового будинку, будинок АДРЕСА_2
належить до комунальної власності
міста.

03.05.2012 р. відповідачу на їх сім»ю
Запорізькою міською Радою був виданий
ордер № 187.

Після отримання ордеру на спірну
однокімнатну квартиру, ОСОБА_2 став
створювати нестерпні умови для її
проживання та проживання дитини в цій
квартирі. Відповідач став зносити
сміття з сміттєвих ящиків, яке
розташовував по всій кімнаті, на її
ліжку, ліжку дитини.

З метою створення належних умов для
життя і розвитку їх дитини, вона була
вимушена звернутись до своїх батьків з
проханням тимчасово (до вирішення
питання про обмін спірної квартири)
надати можливість проживати їй та
дитині разом з батьками в належній їм
квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Вона неодноразово зверталась до
відповідача з пропозицією
приватизувати квартиру, обміняти її чи
продати.

У квітні 2014 р. ОСОБА_1 змінив замки на
вхідних дверях квартири. В квартирі
залишилось належне їй та відповідачу
набуте у шлюбі майно.

Ані вона, ані донька іншого житла не
мають.

За позовом ОСОБА_2, посилаючись на
ст.ст.47, 48 Конституції України, ст.ст.61, 64
ЖК України, просить вселити її та
неповнолітню ОСОБА_3 в квартиру
АДРЕСА_2.

ОСОБА_1 та його представник підтримали
первісний позов, просили його
задовольнити та відмовити в
задоволенні зустрічного позову.

ОСОБА_2, що діяла в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, та її
представник просили задовольнити
зустрічний позов з підстав, які в ньому
викладені, та відмовити в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1

Представник третьої особи -
Шевченківського РВ у м.Запоріжжя УДМС
України в Запорізькій області подав до
суду заяву про розгляд справи без їх
участі.

Представники третіх осіб - органу опіки
та піклування районної адміністрації
Запорізької міської Ради по
Шевченківському району та служби
(управління) у справах дітей
Запорізької міської Ради по
Шевченківському району в судове
засідання не з»явились, про розгляд
справи повідомлялись у встановленому
законом порядку, заяви про бажання
приймати участь у розгляді справи до
суду не надходило.

Перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його
представника, ОСОБА_2 та її
представника, допитавши свідків, суд
вважає, що в задоволенні позову,
заявленого ОСОБА_1, слід відмовити, а
позов, заявлений ОСОБА_2, підлягає
задоволенню в повному обсязі з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.12.2006 р. між
сторонами був укладений шлюб (а.с.11), від
шлюбу мають неповнолітню доньку
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14).

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 25.05.2012 р. шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний (а.с.11).

Рішенням виконавчого комітету
Запорізької міської Ради від 23.02.2012 р. №
71 "Про зміну статусу гуртожитку для
малих сімей - житлового будинку по
АДРЕСА_2 та присвоєння статусу
житлового будинку", будинок АДРЕСА_2
належить до комунальної власності
міста (а.с.8).

03.05.2012 р. ОСОБА_1 на їх сім»ю з трьох осіб
Запорізькою міською Радою був виданий
ордер № 187 на вселення до квартири
АДРЕСА_2 (а.с.10)..

З довідки (а.с.9) судом встановлено, що
позивач та відповідачі за первинним
позовом зареєстровані в АДРЕСА_2.

Статтею 47 Конституції України та
статтею 9 ЖК України гарантовано право
громадянина на житло.

Ніхто не може бути виселеним із
займаного житла або обмежений у праві
користування жилим приміщенням, не
інакше як на підставі і у порядку,
передбаченому законом.

За змістом ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу
України при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім'ї за ними
зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців. Якщо наймач або члени
його сім'ї були відсутні з поважних
причин понад шість місяців, цей строк
за заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

Визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1
просив визнати відповідачів такими, що
втратили право користування спірним
жилим приміщенням на підставі ст.71, 72 ЖК
України.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року № 2
"Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України"
передбачено, що у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням (стаття 71 ЖК України),
необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду тощо) суд
може продовжити пропущений строк.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

У підтвердження висновку про
непроживання відповідачів у спірному
жилому приміщенні позивач надав акти
від 17.03.2014 р. (а.с.15), від 15.04.2014 р. (а.с.16),
від 20.04.2014 (а.с.17).

Зазначені письмові докази суд оцінює
критично, оскільки акти не містять
відомостей про те, на підставі яких
конкретних даних зроблено висновок, що
ОСОБА_2 не проживає у жилому приміщенні
з квітня 2011 р., та причини цього.

Як пояснили суду свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5
та ОСОБА_6, які проживають в АДРЕСА_2,
висновок про непроживання ОСОБА_2 в
квартирі НОМЕР_1 вони зробили, виходячи
з того, що не бачили відповідача за
первісним позовом за вказаною вище
адресою.

Інших доказів щодо не проживання
ОСОБА_2 разом з дитиною позивач не
надав. Позов за ст.107 ЖК України позивач
не пред'являвляв і докази про
проживання ОСОБА_2 з дитиною за іншим
постійним місцем не надавав.

Відповідач за первісним позовом
зазначила, що після розлучення ОСОБА_1
став створювати їй перешкоди в
користуванні спірною квартирою, змінив
замки на вхідних дверях.

У зв`язку з тим, що між нею та колишнім
чоловіком не склалися стосунки, вона та
малолітня дитина змушені були піти
жити в квартиру її батьків, але від
спірної квартири не відмовлялась і
продовжувала час від часу
користуватися квартирою. Окрім даної
спірної квартири іншого житла не мають.

З огляду на зазначені вимоги закону,
встановивши фактичні обставини справи,
дослідивши надані сторонами докази в
їх сукупності, суд дійшов висновку про
необхідність відмови у задоволенні
позову ОСОБА_1, оскільки позивачем не
надано доказів на підтвердження
обставин щодо відсутності
відповідачів у спірній квартирі без
поважних причин понад шість місяців.

Крім того, малолітня ОСОБА_3
належить до групи ризику щодо втрати
житла або права на його використання
(ст.15 Законом «Про основи соціального
захисту бездомних осіб і безпритульних
дітей»).

Держава гарантує особам, які належать
до групи ризику втрати житла,
застосування заходів, спрямованих на
усунення причин виникнення
безпритульності та бездомності.

Суд при вирішенні житлового спору
застосовує зазначені норми
законодавства та вважає за необхідне
забезпечити гарантії, визначені
вищезазначеним законодавством.

З пояснень свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8
встановлено, що позивач за зустрічним
позовом не змогла потрапити до
квартири в квітні 2014 р. через зміну
дверного замка, а свідок ОСОБА_9
підтвердила, що до квітня 2014 р. вона
бачила ОСОБА_2 за місцем реєстрації.

З наданих ОСОБА_2 доказів, суд дійшов
висновку, що на час розгляду справи
ОСОБА_1 створив їй та малолітній дитині
перешкоди у користуванні квартирою, а
тому їх права підлягають захисту у
обраний позивачем за зустрічним
позовом спосіб.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3, 10, 60, 88, 212, 213-215, 218 ЦПК України,

В И Р І
Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, що діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 (треті
особи -Шевченківський РВ у м.Запоріжжя
УДМС України в Запорізькій області,
орган опіки та піклування районної
адміністрації Запорізької міської
Ради по Шевченківському району) про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням -
відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2, що діє в своїх
інтересах та інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 (третя особа - служба
(управління) у справах дітей
Запорізької міської Ради по
Шевченківському району) про вселення -
задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 та неповнолітню ОСОБА_3
в квартиру АДРЕСА_2.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
шляхом подання через Шевченківський
районний суд м.Запоріжжя протягом
десяти днів після проголошення рішення
суду апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О.В.Дмитрюк