Справа № 344/8127/14-ц
Провадження № 2/344/3282/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

22 серпня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Шамотайла О.В.,

секретаря Устинської Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської
міської ради про визнання права
власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до
Івано-Франківської міської ради про
визнання права власності на 1/2 частину
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель та споруд, що
знаходиться у АДРЕСА_1, та належала її
батькові, ОСОБА_2, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1

Позивач в судове засідання не
з'явилася, подавши до суду заяву, за
змістом якої, заявлені вимоги
підтримала з мотивів, викладених в
позовній заяві, просила розглядати
даний спір у її відсутності та не
заперечила проти прийняття заочного
рішення.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, хоч про час і
місце судового розгляду повідомлявся у
встановленому порядку, а тому, виходячи
зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того,
що відповідач про причини неявки суд не
повідомив, а позивач подав достатньо
матеріалів, які свідчать про
взаємовідносини сторін, суд вважає, що
можливо провести заочний розгляд
справи.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у
разі якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини справи,
застосовуючи загальні засади
цивільного законодавства -
справедливість, добросовісність та
розумність, керуючись конституційним
принципом верховенства права, оцінивши
всебічно, повно та об'єктивно всі
наявні у справі докази окремо та у
сукупності, застосовуючи відповідні
норми матеріального права, суд
приходить до висновку, що ОСОБА_1 є
спадкоємцем ОСОБА_2, а тому позов слід
задовольнити. Судом встановлено, що
відповідно до Державного акта на право
приватної власності на землю І-ІФ №027309
від 26.05.1997 ОСОБА_3 на праві приватної
власності належала земельна ділянка
для будівництва та обслуговування
жилого будинку площею 0,10 га, що
знаходиться на території
Івано-Франківської міської ради по
АДРЕСА_1 (а.с.10).

Відповідно до заповіту ОСОБА_3, після її
смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкоємцем 1/2
належної їй земельної ділянки по
АДРЕСА_1 стала позивач ОСОБА_1
(свідоцтво про право на спадщину за
заповітом АВМ №367708 від 26.07.2000, а.с.12).

На іншу 1/2 частину земельної ділянки по
АДРЕСА_1 25.07.2000 видано свідоцтво про
право власності АВМ №367701 чоловіку
померлої - ОСОБА_2 (а.с.11).

Як вбачається з заповіту від 11.02.2011,
ОСОБА_2 заповів належну йому частину
житлового будинку та частину земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель та споруд, що
знаходяться в АДРЕСА_1 позивачу ОСОБА_1
(а.с.13).

Спадкодавець ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
що підтверджується свідоцтвом про
смерть серії НОМЕР_2 від 16.09.2013 (а.с.9).

Позивач звернулася до Першої
Івано-Франківської державної
нотаріальної контори для оформлення
права на спадщину.

В той же час, відповідно до листа
№1353/02-14/3 від 25.04.2014 Першої
Івано-Франківської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_1
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину у зв'язку з
відсутністю документів власності на
вказану земельну ділянку (а.с.15).

Так, з листа відділу Держземагенства у
м.Івано-Франківську №317/27/61 від 01.04.2014
вбачається, що право власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_1
зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.14)
Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд виходить з наступного.

За вимогами ст.328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема, із
правочинів. За ст.181 ЦК України, до
нерухомих речей (нерухоме майно,
нерухомість) належать земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких є
неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України
від 01 липня 2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону, права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Отже, у разі відсутності державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, створене та оформлене в
передбаченому законом порядку до
набрання чинності Законом України від
01 липня 2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», спадкоємці, які
прийняли спадщину, мають право на
оформлення спадкових прав шляхом
звернення до нотаріальної контори за
видачею свідоцтва про право на
спадщину.

На виконання постанови КМУ від 27 лютого
1995 року № 150 «Про внесення змін до
деяких постанов Кабінету Міністрів
України» були прийняті Правила
державної реєстрації об'єктів
нерухомого майна, що знаходяться у
власності юридичних та фізичних осіб,
затверджені наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 19 січня
1996 року за № 31/1056. Правила
встановлювали порядок державної
реєстрації об'єктів нерухомого майна,
що знаходяться у власності юридичних
та фізичних осіб. До об'єктів
нерухомого майна, що підлягали
державній реєстрації, відносились:
жилі будинки (домоволодіння),
розташовані на земельній ділянці під
окремим порядковим номером на вулиці,
площі, провулку; нежилі будинки, дачі,
садові будинки, гаражі, будівлі
виробничого, господарського,
соціально-побутового та іншого
призначення, розташовані на окремих
земельних ділянках; вбудовані в жилі
будинки нежилі приміщення (як частини
цього будинку); квартири в
багатоквартирних будинках.

На виконання постанови КМУ від 18 лютого
1998 року № 192 «Про заходи щодо створення
системи реєстрації прав на нерухоме та
рухоме майно», прийнято Інструкцію про
порядок державної реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна,
що перебувають у власності юридичних
та фізичних осіб, яка затверджена
наказом Держбуду України від 09.06.1998 №
121, зареєстрованим у Міністерстві
юстиції України 26.06.1998 за № 399/2839, що
діяла до прийняттям Тимчасового
положення про порядок реєстрації прав
власності на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 07 лютого 2002 року №
7/5, зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України 18 лютого 2002 року за №
157/6445.

Отже, даний спір стосується визнання
права власності на нерухоме майно в
порядку спадкування, коли документ про
право власності (свідоцтво від 25.07.2000)
померлим ОСОБА_2 не було зареєстровано
в відповідних органах реєстрації,
оскільки станом на набуття ним права
власності у 2000 році діюче
законодавство не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до ст.ст.1216-1218 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. До складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Згідно ч.1 ст.1225 ЦК України, право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення.

Таким чином, до складу спадщини після
смерті спадкодавця ОСОБА_2 входить
право власності на 1/2 частини земельної
ділянки по АДРЕСА_1, що належало ОСОБА_2
на підставі свідоцтва про право
власності від 25.07.2000.

За ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за
заповітом і за законом можуть бути
фізичні особи, які є живими на час
відкриття спадщини, а також особи, які
були зачаті за життя спадкодавця і
народженні живими після відкриття
спадщини.

Згідно ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач
може призначити своїми спадкоємцями
одну або кілька фізичних осіб,
незалежно від наявності у нього з цими
особами сімейних, родинних відносин, а
також інших учасників цивільних
відносин.

Як вбачається з заповіту ОСОБА_2, єдиним
спадкоємцем належного йому майна є
позивач ОСОБА_1

Оскільки у листі Першої державної
нотаріальної контори (а.с.15) не
міститься будь-яких відомостей про
наявність іншого заповіту,
спадкоємців, що мають право на
обов'язкову частку у спадщині, а
відмова у видачі свідоцтва про право на
спадщину пов'язана виключно з
відсутністю документів власності на
земельну ділянку, зареєстрованих у
встановленому порядку, тому за
спадкоємцем ОСОБА_1 слід визнати право
власності на спадкове майно -1/2 частину
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, що
знаходиться по АДРЕСА_1, в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_2

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку що позовні
вимоги є обґрунтованими та такими, що
підлягають до задоволення.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом та
ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

На підставі наведеного, відповідно до
ст.ст.15, 16, 181, 328,331, 1216-1218, 1222, 1225, 1235 ЦК
України, ст. 3 Закону України від 01 липня
2004 року «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215,
224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Івано-Франківської
міської ради про визнання права
власності на спадкове майно -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер: НОМЕР_1, жителькою АДРЕСА_1) право
власності на 1/2 частину земельної
ділянки для будівництва та
обслуговуванняя жилого будинку,
господарських будівель і споруд, що
знаходиться в АДРЕСА_1, у порядку
спадкування за заповітом.

Заочне рішення може бути переглянути
за письмовою заявою відповідачів
протягом 10 днів з дня отримання його
копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя
О.В.Шамотайло