АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2014 року
м.
Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

Головуючого : Винту Ю. М.

Суддів : Заводян К.І., Бреславського О.Г.

При секретарі : Тодоряк Г.Д.

За участю : позивачки ОСОБА_1, її
представника - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
неустойки (пені) за прострочення сплати
аліментів за апеляційними скаргами
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення
Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 01 квітня 2014
року,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною
заявою про стягнення неустойки (пені)
за прострочення сплати аліментів,
посилаючись на наступне.

Рішенням Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 06 липня 2010
року з відповідача на її користь
стягнуто аліменти на утримання
неповнолітньої дитини ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 700 гривень
щомісячно до досягнення дитиною
повноліття.

Відповідач не сплачує аліменти,
погасив лише заборгованість в сумі 7900
гривень, при цьому непогашена
заборгованість з травня 2011 року по
листопад 2013 року складає 21 500 гривень.

ОСОБА_3 матеріально забезпечений,
багато коштів витрачає на надання йому
правової допомоги, оплату судових
зборів, проведення судової експертизи
та апеляційне оскарження у судових
справах, однак аліменти на утримання
сина не сплачує.

Просила стягнути з ОСОБА_3 неустойку
(пеню) за прострочення сплати аліментів
у розмірі 132 797 гривень за період з
червня 2010 року по листопад 2013 року, а
також судові витрати.

Рішенням Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 01 квітня 2014
року позов задоволено частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
неустойку (пеню) за прострочення сплати
аліментів у розмірі 70 000 (сімдесят
тисяч) гривень та 700 грн. судового збору.
В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням,
сторонами було подано дві апеляційні
скарги. Приймаючи рішення по справі,
суд першої інстанції дав неправильну
оцінку зібраним доказам, зробив
висновки, які не відповідають
обставинам справи, порушив норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Позивач ОСОБА_1 просить рішення
Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 01 квітня 2014
року в частині зменшення розміру
неустойки (пені) за прострочення

________________________________________________________________________
______________________

№ 22ц-794/787/2014 р.
Головуючий у 1 інстанції:
Маковійчук Ю.В.

Категорія : 46/48
Доповідач:
Винту Ю.М.

сплати аліментів до 70000 грн. скасувати
та ухвалити нове, яким стягнути з
ОСОБА_3 на її користь неустойку за
прострочення сплати аліментів у
повному обсязі в розмірі 132797 грн. та
1327,97 грн. судового збору. Станом на
01.12.2013 року у відповідача виникла
заборгованість в сумі 21500 грн. по сплаті
аліментів. Вона зверталась у ВДВС для
проведення заходів по стягненню
заборгованості, оскільки боржник
умисно ухилявся від сплати аліментів.
Неустойка (пеня) виникла з вини
відповідача. Законних підстав для
зменшення розміру неустойки
відповідно до ч.2 ст.196 СК України не
було, оскільки матеріальне становище
відповідача не змінилося. Значні кошти
витрачав на розгляд судових справ за
його позовами до неї.

Відповідач ОСОБА_3 просить рішення
Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 01 квітня 2014
року скасувати та ухвалити нове, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити. В даний час він проживає в
Іспанії. В зв'язку з неможливістю
працевлаштуватися він зареєстрований
у системі соціального забезпечення та
отримує мінімальну субсидію по
безробіттю. З листопада 2011 року по
грудень 2012 року періодично
перераховував кошти на утримання
дитини, в загальній сумі 7000 грн.
Заборгованість утворилася не з його
вини. В зв'язку зі скрутним
матеріальним становищем в 2013 році
звертався до суду з позовом про
зменшення розміру аліментів. Судом
помилково не застосовано строк
позовної давності, оскільки до вимог
про стягнення неустойки (пені)
застосовується позовна давність в один
рік.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, дослідивши доводи апеляційної
скарги, матеріали справи, колегія
приходить до висновку, що апеляційні
скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід відхилити,
виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
неустойки (пені) на заборгованість по
сплаті аліментів, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідач навмисно
не виконував свій обов'язок по
утриманню неповнолітнього сина, що
призвело до утворення заборгованості,
взявши одночасно до уваги той факт, що
причиною виникнення заборгованості у
відповідача є його тяжке матеріальне
становище, в зв'язку з чим суму
неустойки було зменшено.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду щодо наявності вини
відповідача у виникненні
заборгованості.

Приймаючи рішення по справі, суд
першої інстанції з'ясував у повному
об'ємі обставини справи та вірно
застосував норми матеріального та
процесуального права до правовідносин,
що склалися та зробив висновки, які не
відповідають обставинам справи.

У відповідності до ст.180 Сімейного
Кодексу України, батьки зобов'язані
утримувати дитину до досягнення нею
повноліття.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно виконавчого листа №2-583 від 25
жовтня 2010 року, виданого на підставі
рішення Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 06 липня 2010
року, з відповідача було стягнуто на
користь позивачки аліменти на
утримання їх спільного сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 700 грн.,
починаючи з 31 травня 2010 року до
досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_3 був обізнаний про свій обов'язок
сплачувати аліменти, проте протягом
тривалого часу несвоєчасно та не в
повному розмірі надавав допомогу на
утримання дитини.

Так, загальна сума стягнутих аліментів
в період з листопада 2011 року по грудень
2012 року становить 7900 грн. Інших виплат
по аліментам відповідач не робив.

Посилаючись на важке матеріальне
становище, в 2013 році ОСОБА_3 звернувся
до Глибоцького районного суду
Чернівецької області з позовом до
ОСОБА_1 про зменшення розміру
аліментів. Рішенням Глибоцького
районного суду Чернівецької області
від 26 листопада 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Чернівецької області від 15 січня 2014
року в задоволенні позову відмовлено
через ненадання позивачем належних
доказів про погіршення його
матеріального стану, зміну його
сімейного стану чи погіршення здоров'я
після прийняття рішення про стягнення
аліментів, що давало би підстави для
зменшення розміру аліментів. Цим же
рішенням було встановлено, що
неповнолітній ОСОБА_4 хворіє, має
діагнози «хронічний гастродоуденіт»,
«дискензія жовчно-вивідних шляхів» та
потребує оздоровлення. Зазначене
рішення оскаржене не було і вступило в
законну силу.

Станом на листопад 2013 року розмір
заборгованості по аліментам становить
21 500 грн., що підтверджується довідкою
ВДВС Глибоцького РУЮ №4846 від 13 грудня
2013 року (а.с. ). Зазаначену суму
заборгованості відповідач не
заперечує.

Відповідно до ч.1 ст.196 Сімейного
кодексу України при виникненні
заборгованості з вини особи, яка
зобов'язана сплачувати аліменти за
рішенням суду, одержувач аліментів має
право на стягнення неустойки (пені) у
розмірі одного відсотка від суми
несплачених аліментів за кожен день
прострочення.

Положеннями частин 1, 3 статті 549 ЦК
України визначено, що неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Право на стягнення неустойки (пені)
виникає в особи у зв'язку із юридичним
фактом порушення особою обов'язку зі
сплати аліментів на утримання дитини.
При цьому, виконання такого обов'язку з
порушенням строків сплати та наступне
погашення заборгованості не звільняє
особу від відповідальності у вигляді
сплати неустойки (пені) за прострочення
виконання обов'язку зі сплати
аліментів.

На зазначену вище суму заборгованості
позивачкою було надано розрахунок
розміру неустойки в сумі 132 797 грн. за
період з червня 2010 року по листопад 2013
року.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
наданого позивачкою розміру неустойки
(пені) за прострочення сплати
аліментів, оскільки її розрахунок
проведено з додержанням вимог ч.1 ст.196
СК України.

Визначаючи розмір неустойки, суд
першої інстанції врахував, що аліменти
призначаються та виплачуються
(стягуються) щомісячно, неустойка за
прострочення їх сплати нараховується
не на всю суму заборгованості в
арифметичній прогресії, а її
нарахування обмежується лише сумою
несплачених аліментів за кожен день
прострочення без її накопичення в
прогресії. Сума заборгованості зі
сплати аліментів за попередні місяці
не додається за наступні, а кількість
днів прострочення обчислюється
виходячи із того, скільки днів
прострочено до сплати повної суми
заборгованості.

Виходячи з викладених положень Пунктом
22 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 3 від 15 травня 2006 року «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» роз'яснено, що
передбачена ст.196 СК України,
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у вигляді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках стягується неустойка за
весь час прострочення аліментів.

Доводи ОСОБА_3 про те, що він проживає в
Іспанії, з 2011 року і на даний час не
працює, а тому його вина щодо
прострочення сплати аліментів
відсутня, в той час як його колишня
дружина матеріально забезпечена, має
постійне місце роботи та будує будинок,
суд до уваги не бере, оскільки обов'язок
утримувати дитину покладається
порівну на батьків, щомісячні витрати
на дитину є обов'язковими та підлягають
сплаті.

Крім того, необхідно зазначити, що
аліменти були присуджені ще в червні 2010
року, а відповідач робив виплати тільки
в період в листопаді 2011 року, січні,
лютому, березні, серпні та листопаді 2012
року, після чого припинив надання
будь-якої допомоги, що порушує,
насамперед, права та інтереси
неповнолітньої дитини.

Відповідач є молодою працездатною і
дієздатною особою, із задовільним
станом здоров'я, інших осіб на
утриманні не має, додаткові витрати на
своє лікування не несе, інші обставини,
які б свідчили про необхідність
несення додаткових витрат, відсутні.

Таким чином, враховуючи положення ст.196
СК України, колегія суддів вважає, що
законні підстави для відмови у
стягненні з ОСОБА_3 неустойки за
прострочення сплати аліментів
відсутні.

Відповідно до ч.2 ст.196 СК України розмір
неустойки може бути зменшений судом з
урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів.

Аналізуючи обставини справи, при
ухваленні рішення щодо стягнення
неустойки, необхідно враховувати
правову природу санкції, передбаченої
ст.196 СК України в сукупності із
загальними положеннями про
відповідальність.

Вважаючи на наявність факту допущення
заборгованості по сплаті аліментів з
боку відповідача, але враховуючи як
добровільну часткову сплату аліментів,
так і його матеріальний стан, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про наявність підстав для
зменшення розміру неустойки за
прострочення сплати аліментів.

Що стосується строку позовної
давності, необхідно зазначити
наступне.

Згідно з ч.1 ст.20 СK до вимог, що
випливають із сімейних відносин,
позовна давність не застосовується,
крім випадків, передбачених ч.2 ст.72, ч.2
ст.129, ч.3 ст.138, ч.3 ст.139 цього Kодексу, а
тому на правовідносини, які
регулюються ст.196 СK, дія норм ЦK України
про позовну давність не поширюється.

Отже, оскільки строк позовної давності,
передбачений нормами ЦК України, до
вимоги по сплаті пені за прострочення
сплати аліментів не застосовується,
підстави для його застосування
відсутні.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України сторони
зобов'язані подати свої докази чи
повідомити про них суд до або під час
попереднього судового засідання у
справі.

Всупереч вимогам ст.ст. 60, 131 ЦПК
України, відповідач не надав суду
першої інстанції належні та допустимі
докази на підтвердження
обґрунтованості своїх заперечень щодо
заявленого позову.

Враховуючи наведене, колегія
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає нормам
матеріального й процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не дають
підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 307, 308, 313, 314, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 01 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий : /підпис/

Судді : /підписи/

Згідно з оригіналом: