У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді Собіни І.М.

Суддів: Оніпко О.В., Хилевича С.В.

Секретар судових засідань
Ковальчук Л.В.

З участю директора Малого ПП фірма
„Прип"ять" та

представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівне цивільну справу за
апеляційною скаргою директора Малого
приватного підприємства фірма
„Прип"ять" на рішення Рівненського
міського суду від 11 липня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до Малого
приватного підприємства фірма
„Прип"ять", Товариства з обмеженою
відповідальністю „Компанія Авангард"
про визнання договору купівлі-продажу
частково недійсним, витребування майна
з чужого незаконного володіння та
визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду із вказаними позовними
вимогами.

Рішенням Рівненського міського
суду від 11 липня 2014 року позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 02 жовтня 2000року
укладеного між Закритим акціонерним
товариством „Авангард"
(правонаступником якого є ТзОВ
„Компанія Авангард" та Малим ПП фірма
„Прип"ять" в частині продажу приміщень
гаражів АДРЕСА_1.

Справа №22ц/787/1796/2014
Головуючий у 1-й інстанції Бердій М.А.

Суддя-доповідач Собіна І.М.

Витребувано приміщення гаражів
АДРЕСА_1 з незаконного володіння Малого
ПП фірми „Прип"ять" шляхом їх передачі
ОСОБА_2 у власність.

Визнано за ОСОБА_2 право власності
на приміщення гаражів АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто солідарно з Малого
Приватного підприємства фірми
„Прип"ять" та Товариства з обмеженою
відповідальністю „Компанія Авангард"
на користь ОСОБА_2 555гривень 70коп.
судового збору.

У поданій апеляційній скарзі
директор Малого ПП фірма „Прип"ять"
вказує на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність обставин справи
викладених в рішенні суду фактичним
обставинам справи.

Судом не застосовано положення ЦК
України щодо строку позовної давності,
початку його перебігу з 28 жовтня 1998
року.

Суд не звернув уваги на те, що
спірне майно належало ЗАТ „Авангард"
на підставі свідоцтва про право
власності від 29 грудня 1998 року, яке на
даний час не скасовано та не визнано у
встановленому законом порядку
недійсним.

Судом також не взято до уваги
положень ст. ст. 131, 132 ЦК УРСР (в редакції
1963року) щодо головної речі та її
приналежності.

Об"єктом реалізації з прилюдних
торгів може бути нерухоме майно, яке є
об"єктом цивільних прав (будівля,
споруда тощо) або їх частина виділена у
встановленому законом порядку в
окремий самостійний об"єкт власності, а
не його частина, яка не набула статусу
об"єкта нерухомості в передбаченому
законом порядку.

Вважає невірним висновок суду про
правомірність продажу з прилюдних
торгів частин внутрішнього об"єму цієї
будівлі (окремих блоків) без вирішення
питання щодо технічної можливості
виділу в натурі цих часток з об"єкта
нерухомого майна та набуття ними
статусу об"єкта цивільних прав не можна
визнати такими, що відповідають
вимогам закону.

Право власності на спірну будівлю
Мале ПП фірма „Прип"ять" набуло на
підставі договору купівлі-продажу від
02 жовтня 2000 року, вказаний договір
неодноразово оспорювався в судовому
порядку проте, не був скасований та не
визнаний недійсним.

З жовтня 2000 року по 2005 рік позивач
орендував гараж-стоянку у підприємства
та сплачував орендну плату.

Протягом майже 15 років до суду за
захистом свого права з позовом не
звертався.

Позов пред"явлений із пропуском
строку позовної давності задоволенню
не підлягає, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі до винесення рішення у справі,
тому просив застосувати строк позовної
давності, перебіг якого почався з 30
березня 2005 року.

По наведених підставах просив,
оскаржуване рішення скасувати і
ухвалити у справі нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 за їх безпідставністю.

Заслухавши доводи та заперечення
осіб, які беруть участь у справі і
з"явились в судове засідання у межах
апеляційної скарги перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду, колегія суддів дійшла висновку
про її відхилення з таких підстав.

Судом встановлено, що 29 грудня 1995
року між ОСОБА_2 та Малим колективним
підприємством „Авангард" було
укладено договір №6-1-34 відповідно до
п.п. 1.1, 1.2, 1.3 якого підрядник
зобов"язався протягом 1993 - 1996 років в
АДРЕСА_1 побудувати гаражний комплекс
на 70 боксів для зберігання автомобілів
і здати об"єкт в експлуатацію не
пізніше 01 жовтня 1996 року.

По закінченню будівництва
підрядник зобов"язувався передати
позивачу три гаража, позначені на плані
забудови під АДРЕСА_1, а замовник
зобов"язався сплатити, і сплатив шляхом
перерахування 29 грудня 1995 року 1 000 000
000,00крб, а згодом перерахував ще 250 000
000,00крб.

Актом від 10 листопада 1998 року
вказані гаражі ЗАТ „Авангард" були
передані замовнику ОСОБА_2, проте право
власності на новостворене майно він в
установленому законом порядку не
зареєстрував.

02 жовтня 2000 року між ЗАТ
„Авангард" та Малим приватним
підприємством фірма „Прип"ять" було
укладено договір купівлі-продажу,
відповідно до умов якого ЗАТ
„Авангард" продав, а Мале ПП фірма
„Прип"ять" купило будівлю гаражного
комплексу по АДРЕСА_1, що складається із
70 гаражних боксів і належало продавцю
на підставі свідоцтва про право
власності від 29 грудня 1998 року
зареєстрованого під №44-278, в реєстровій
книзі №3 Рівненського міського бюро
технічної інвентаризації.

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 23 березня 2010
року (яке є чинним) у справі за позовом
Малого ПП фірма „Прип"ять" до ЗАТ
„Авангард" про тлумачення правочину
(договору купівлі-продажу) позов
задоволено. Суд своїм рішенням
розтлумачив зміст договору таким
чином, що предметом договору
купівлі-продажу від 02 жовтня 2000 року є
будівля гаражного комплексу в АДРЕСА_1,
і складається із 70 гаражних боксів,
який включає в себе і гаражі під
АДРЕСА_1.

Визнаючи договір купівлі-продажу
гаражного комплексу частково
недійсним, суд першої інстанції
обгрунтовано виходив з підстав
передбачених ст. 48 ЦК Української РСР
(на момент укладення договору).

Згідно ст. 48 ЦК УРСР недійсною є
та угода, що не відповідає вимогам
закону, в тому числі ущемлює особисті
або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін
зобов"язана повернути другій стороні
все одержане за угодою, а при
неможливості повернути одержане в
натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не предбачені законом.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
застосування до правовідносин, що
виникли способів захисту порушеного
права відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
Кодексу України 2003 року.

Статтею 387 ЦК України
встановлено, що власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним.

Частиною 1 статті 388 ЦК України
передбачено, що якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно: 3)
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки, Мале ПП фірма "Прип"ять"
заперечує право власності ОСОБА_2 на
гаражі АДРЕСА_1 у гаражному комплексі,
суд першої інстанції обгрунтовано
відповідно до вимог ст. 392 ЦК України
визнав за позивачем право власності на
ці об"єкти.

Доводи автора апеляційної скарги
про те, що позивач вказані гаражі
використовував на правах оренди
належними та допустимими доказами не
підтверджені.

Не знайшло свого підтвердження і
посилання в апеляційній скарзі на
пропуск ОСОБА_2 строку позовної
давності.

Судом встановлено, що позивач
довідався про порушення його права у
вересні 2010 року з постанови Вищого
господарського суду України від 23
вересня 2010 року у справі №3/25 в якій
встановлено факт продажу гаражного
комплексу та 70 гаражних боксів у тому
числі і АДРЕСА_1. З позовом до суду
ОСОБА_2 звернувся 23 вересня 2013 року.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Оскільки, позов пред"явлено
ОСОБА_2 у межах трирічного строку
позовної давності, підстав для відмови
у позові за пропуском строку позовної
давності колегія суддів не знаходить.

Враховуючи, що при вирішенні
справи суд першої інстанції норми
матеріального та процесуального права
не порушив, а доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують підстав
для скасування оскаржуваного рішення
колегія суддів не вбачає.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308,
ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу директора
Малого приватного підприємства фірма
„Прип"ять" відхилити.

Рішення Рівненського міського
суду від 11 липня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена сторонами в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів починаючи
з дня набрання нею законної сили.

Головуючий
І.М.Собіна

Судді:
О.В.Оніпко

С.В.Хилевич