У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної
О.О.Суддів:Касьяна О.П.,Мартинюка В.І.,
Парінової І.К., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» до ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 15 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 05 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Приватбанк»
(далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось
до суду із позовом до ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог
посилалось на те, що 10 жовтня 2006 року
між сторонами укладено кредитний
договір, за умовами якого відповідач
отримав кредит у розмірі 2208,70 грн зі
сплатою 25,08 % річних на суму залишку
заборгованості.

Посилаючись на те, що боржник не
виконав свої зобов'язання в результаті
чого станом на 03 липня 2013 року має
заборгованість перед банком на суму
30817,90 грн, позивач просив суд
задовольнити позов.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 15 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 05
лютого 2014 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 15 листопада 2013 року та ухвали
апеляційного суду м. Києва від 05 лютого
2014 року і ухвалення нового рішення про
задоволення позову, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково на таких підставах.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають.

Судами встановлено, що 10 жовтня 2006 року
між ЗАТ КБ «Приватбанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«Приватбанк», та ОСОБА_6 було укладено
договір про надання споживчого кредиту
№ DNH4KP75960707, за умовами якого банк
надав відповідачу грошові кошти на
придбання мобільного телефону у
розмірі 2208,70 грн, а останній
зобов'язався повернути кредит до 10
квітня 2008 року та сплатити проценти за
користування кредитом у розмірі 2,09 % на
місяць, на суму залишку заборгованості
по кредиту.

Згідно із розрахунком заборгованості
за договором від 10 жовтня 2006 року №
DNH4KP75960707 сума заборгованості ОСОБА_6
станом на 03 липня 2013 року складає 30817,90
грн.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно із частиною 3 статті 1054 ЦК
України особливості регулювання
відносин за договором про надання
споживчого кредиту встановлені
законом.

Відповідно до пункту 23 статті 1 Закону
України «Про захист прав споживачів»
споживчий кредит - кошти, що надаються
кредитодавцем (банком або іншою
фінансовою установою) споживачеві на
придбання продукції.

Згідно із частиною 1 статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
договір про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Відповідно до пункту 7 частини 11 статті
11 Закону України «Про захист прав
споживачів» кредитодавцю
забороняється, зокрема, вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
і суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що на підставі пункту 7
частини 11 статті 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» наслідки
порушення позивачем строків позовної
давності звернення до суду з вимогою
про повернення споживчого кредиту
застосовується незалежно від
наявності відповідної заяви сторони у
спорі.

Проте, з таким висновком судів першої
та апеляційної інстанцій погодитись не
можна з огляду на наступне.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з частиною 1 статті 258 ЦК України
для окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (частина 4 статті 267
ЦК України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту
(частина 5 статті 267 ЦК України).

ЦК України не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням позовної давності.

Пункт 7 частини 11 статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув, у
системному зв'язку з самою частиною 11
статті 11 зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України у
справі № 6-126цс13 від 20 листопада 2013 року.

Крім того, постановою пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 7 від 07 лютого 2014 року «Про
внесення змін і доповнень до постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» пункт 31 постанови від 30
березня 2012 року викладено у такій
редакції:

«31. При застосуванні положення пункту 7
частини одинадцятої статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув,
суди мають виходити з того, що у
системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не
передбачає заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропущенням
строку позовної давності, при
вирішенні таких спорів, суди повинні
враховувати положення ЦК про позовну
давність.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» та вимоги ЦК щодо
позовної давності застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи)».

Вирішуючи спір, суди першої та
апеляційної інстанцій у порушення
статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України, не в
повній мірі визначились з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню,
зокрема не врахували, що пункт 7 частини
11 статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», яким керувалися суди,
ухвалюючи рішення у справі, стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту, а тому висновок про
відмову у позові на підставі цих
положень закону є передчасним.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом. У всіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

За таких обставин, рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 15 листопада 2013 року та ухвала
апеляційного суду м. Києва від 05 лютого
2014 року підлягають скасуванню з
підстав, передбачених статтею 338 ЦК
України, з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» задовольнити
частково.

Рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 15 листопада 2013 року
та ухвалу апеляційного суду м. Києва
від 05 лютого 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:О.П.
Касьян В.І. Мартинюк І.К. Парінова С.П.
Штелик