Справа № 524/872/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03.09.2014 року Автозаводський районний
суд м. Кременчука Полтавської області
в складі:

головуючого - судді Савічева В.О.

при секретарі - Коршак Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Кременчуці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про захист честі, гідності,
ділової репутації та відшкодування
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з
позовом до ОСОБА_2 про захист честі,
гідності, ділової репутації та
відшкодування моральної шкоди,
зазначаючи, що 17 січня 2014р. їй стало
відомо, що 16.01.2014р. відповідач ОСОБА_2
поширила в письмовій формі відносно
неї абсолютно недостовірну інформацію
начальнику вагонної дільниці
Південної залізниці № 4 ОСОБА_3, а саме в
своїй заяві зазначила, що начебто вона
вимагає у останньої грошові кошти за
кожну робочу поїздку до м. Москви, і в
зв'язку з тим, що відповідач
відмовилась їх надавати вона погрожує
їй різними перевірками й більше того на
станції Москва підсилала до неї
чоловіка підозрілої зовнішності, який
їй погрожував, а на станції Харків
відмовила їй в здійсненні медичної
допомоги. Це ж саме вона зазначила в
заяві й на адресу прокуратури
Полтавської області, а також
розповсюджувала дану недостовірну
інформацію іншим працівникам з якими
безпосередньо працює.

Викладене вище переконливо свідчить
про порушення особистих немайнових
прав: на повагу до гідності та честі (ст.
297 Цивільного кодексу України) та на
недоторканність ділової репутації (ст.
299 Цивільного кодексу України). У
відповідності до ст. 277 Цивільного
кодексу України вона має право на
спростування недостовірної
інформації, поширення якої порушує її
особисті немайнові права. Вважає, що
недостовірна інформація про неї, що
виклала відповідач у вищевказаній
заяві, має бути спростована шляхом
написання відповідної заяви
відповідачем на ім'я начальника
вагонної дільниці Південної залізниці
№ 4 ОСОБА_3.

Внаслідок дій відповідача завдано
моральної шкоди, яку оцінює в розмірі
20000 грн..

Просила суд визнати недостовірною
інформацію викладену відповідачем
14.01.2014р. в письмовій формі на ім'я
начальника вагонної дільниці
Південної залізниці № 4 ОСОБА_3, а саме,
що начебто вимагає у відповідача
грошові кошти за кожну робочу поїздку
до м. Москва, і в зв'язку з тим, що
відповідач відмовилась їх надавати
погрожує їй різними перевірками, а
також і те, що на станції Москва
підсилала до неї чоловіка, який їй
погрожував, а на станції Харків 10.01.2014р.
відмовила їй в здійсненні медичної
допомоги.

Зобов'язати відповідача спростувати
недостовірну інформацію, а саме: що
начебто вимагає у відповідача грошові
кошти за кожну робочу поїздку до м.
Москва, і в зв'язку з тим, що відповідач
відмовилась їх надавати погрожує їй
різними перевірками, а також і те, що на
станції Москва підсилала до неї
чоловіка, який їй погрожував, а на
станції Харків 10.01.2014р. відмовила їй в
здійсненні медичної допомоги, шляхом
подання відповідного листа Начальнику
вагонної дільниці Південної залізниці
№ 4 ОСОБА_3 через його приймальню в 7-ми
денний строк з моменту набрання
рішенням суду по даній справі законної
сили, а також стягнути з відповідача 20000
грн., як відшкодування моральної шкоди
за поширення недостовірної інформації.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_4 позовні вимоги
підтримали і просили їх задовольнити
посилаючись на обставини викладені в
позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні
вимоги не визнали посилаючись на
обставини викладені в запереченні на
позовну заяву і просили в позові
відмовити.

Дослідивши матеріали справи, повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх
сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно
оцінивши усі наявні докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення заяви по суті, суд
приходить до висновку, що слід
відмовити в задоволенні позовних вимог
позивачу з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 14.01.14 р.
звернулася з заявою до прокурора
Полтавської області / копія начальнику
вагонної дільниці Південної залізниці
№ 4 ОСОБА_3/, в якій просила провести
перевірку та притягнути до
відповідальності начальника поїзда №
91/92 сполученням
«Кременчук-Полтава-Москва» ОСОБА_1 за
систематичне вимагання неправомірної
вигоди.

03 березня 2014 року дані відомості були
внесені до Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0000065, за
ознаками кримінального провадження,
передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

03 квітня 2014 року заступник начальника
СВ ЛВ на ст. Полтава УМВС України на
Південній залізниці капітан міліції
Грімов В.Ю. розглянувши матеріали
досудового розслідування, внесеного до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0000065 від 03.03.2014
року, за ознаками кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.368
КК України виніс постанову про
закриття кримінального провадження, у
зв'язку з встановленням відсутності в
діянні події кримінального
правопорушення.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Статтею 10 Конвенції про захист прав
людини і основних свобод,
ратифікованої Україною, передбачено
право кожного на свободу вираження
поглядів. Це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Конституція України ( статті 3, 28) визнає
честь і гідність людини найвищою
соціальною цінністю, а також гарантує
право кожного на повагу до його
гідності.

Статтею 32 Конституції, ст.ст. 23, 277, 297 ЦК
України гарантовано судовий захист
права спростувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сім'ї, захистити свої гідність та честь,
а також право на відшкодування
моральної шкоди.

Разом з тим, ст.34 Конституції України
кожному гарантується право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань.

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною
необхідно визначити характер такої
інформації та з'ясувати чи є вона
фактичним твердженням чи оціночним
судженням.

Для визначення характеру інформації
необхідно проаналізувати загальний
контекст заяв, звернень, обставини, які
спричинили викладення матеріалу, особу
ображеного.

Якщо оціночні судження в поширеній
автором інформації є його суб'єктивною
оцінкою дійсних фактів, подій і вони
подані у формі, що адекватно,
недвозначно відбивають суб'єктивний
характер судження, то вони не
підлягають спростуванню.

Якщо ж інформація викладена у формі
висновку чи оцінки подій, які виявились
неправдивими, то такі судження можуть
бути спростовані, оскільки автором
невірно подані фактичні дані.

Аналіз зазначеного національного
законодавства та ст. 10 Конвенції і
практики її застосування свідчить про
те, що межі свободи вираження думок
залежить від їх змісту та від того, чим
займається особа, стосовно якої ці
думки висловлені.

З аналізу законодавства України та
практики Європейського суду з прав
людини, юрисдикція якого є обов'язковою
з усіх питань, що стосуються тлумачення
і застосування Конвенції про захист
прав і основних свобод людини,
ратифікованої Законом України від 17
липня 1997 року та рішення якого
підлягають застосуванню судами
України при ухваленні судових рішень,
слідує, що при розгляді справ за
вимогами про захист честі, гідності та
ділової репутації, спростування
недостовірної інформації, важливим є
визначення: чи є відомості, на
негативності яких наполягає позивач
інформацією /фактами/ або оціночними
судженнями відповідача -
розповсюджувача вказаної інформації,
висловленими ним на реалізацію своїх
власних поглядів та ідей, оскільки
«Існування фактів можна довести, тоді
як правдивість оціночних суджень
доведенню не підлягає».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
інформацію», під інформацією цей Закон
розуміє документовані або публічно
оголошені відомості про події та явища,
що відбуваються у суспільстві, державі
та навколишньому природному
середовищі. Особа звільняється від
відповідальності за розголошення
інформації з обмеженим доступом, якщо
суд встановить, що ця інформація є
суспільно значимою.

В силу ст. 471 цього Закону ніхто не може
бути притягнутий до відповідальності
за висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком
образи чи наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
вживання гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

З огляду на зміст заяв, звернень,
способу їх написання, наявність в них
явної критики та оцінки дій з приводу
певних подій, використання парних
розділових знаків, відсутність
викладених фактичних даних, переконує
суд в тому, що зазначена поширена
інформація є оціночним судженням без
наявності в них образи та наклепу.
Поширена інформація не може бути
віднесена також до негативної
інформації з точки зору викладення
оціночних суджень. В рішенні
Європейського суду з прав людини у
справі "Лінгенс проти Австрії" суд
розрізняє факти та оціночні
судження. Існування фактів можна
довести, а правдивість критичного
висловлювання не підлягає доведенню.
Вимога доводити правдивість
критичного висловлювання є неможливою
для виконання і порушує свободу на
власну точку зору, що є фундаментальною
частиною права, захищеного статтею 10
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року. На думку
суду, спірна інформація є оцінкою дій,
висловлювання у заявах та зверненнях
не можна витлумачити як такі, що
містить фактичні дані, оскільки вони не
містять ствердження про порушення
позивачем законодавства чи моральних
принципів, а лише надають можливість
проаналізувати та сприйняти зміст
інформації, викладеної у заяві, згідно
власних суб'єктивних переконань, тобто
спірна інформація, зазначена вище,
викладена у заявах та зверненнях є
оціночним судженням.

Відповідно до Конституції України,
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини відповідач вправі
висвітлювати не тільки позитивні
сторони життєдіяльності суспільства, а
й звертати увагу на необхідність
викоренення певних недоліків, порушень
закону і критична оцінка певних фактів
та недоліків не може визнаватись
інформацією, що ганьбить честь,
гідність чи ділову репутацію фізичної
особи. Посилаючись на вимоги
цивільного законодавства, не
підлягають спростуванню та доведенню
їх правдивості оціночні судження,
якими згідно Закону «Про інформацію»,
за винятком образи чи наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, зокрема критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані.

Згідно з положеннями ст.277 ЦК України і
ст.10 ЦПК України, обов'язок довести,
що поширена інформація є
достовірною, покладається на
відповідача, проте позивач має право
подати докази недостовірності
поширеної інформації. Позивач
повинен довести факт поширення
інформації відповідачем, а також
те, що внаслідок цього було
порушено його особисті немайнові
права.

В п.41 рішення Європейського Суду з
прав людини у справі "Лінгенс проти
Австрії" від 08.07.1986 року зазначено: «…
Суд повинен нагадати, що свобода
вираження поглядів, гарантована
пунктом 1 статті 10, становить одну з
основних підвалин демократичного
суспільства й одну з принципових умов
його розвитку та умов самореалізації
кожної особи. За умови додержання
пункту 2 свобода вираження стосується
не лише тієї «інформації» чи тих
«ідей», які отримані належним чином або
розглядаються як необразливі чи
незначні, а й тих, що викликають образу,
обурення або неспокій. Такими є вимоги
плюралізму, терпимості й широти
поглядів, без яких «демократичне
суспільство» неможливе».

Європейський Суд з прав людини
відзначив, що таке право в
демократичному суспільстві не може
бути абсолютним, через що зазначені
статті надають Державі певну свободу
розсуду втручання у здійснення цього
права задля захисту прав інших людей,
зокрема, коли таке втручання
здійснюється на підставі та в порядку
визначеному законом.

Стаття 9 Конституції України
передбачає, що чинні міжнародні
договори, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, є
частиною законодавства України.
Статтею 10 Конвенції про захист прав
людини і основних свобод,
ратифікованої Україною, передбачено
право кожного на свободу вираження
поглядів. Це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.
Свобода слова, преси, як захисника
інтересів громадськості, критики
представників держави, висловлювання
своєї думки в процесі обговорення
питань, що становлять громадський
інтерес, є однією з найважливіших
свобод людини. Межі свободи вираження
думок залежить від їх змісту та від
того, чим займається особа, стосовно
якої ці думки висловлені.

Крім того, з урахуванням принципу
Європейського Суду в частині того, що
санкція за розповсюдження інформації,
правдивість якої не доказана та
порушено ст. 10 Європейської Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, якщо: 1) помилка
не суттєва в контексті повного
розповсюдженого матеріалу; 2) матеріал
стосується теми, яка має загальний
інтерес; 3) автор хоча й помилявся, але
зробив це добросовісно, не порушуючи
професійних норм, порушення прав
позивача не вбачається. Будь-яке
обмеження є прийнятним лише тоді, коли
воно встановлене законом і є
необхідним у „демократичному
суспільстві".

Відповідно до ст.40 Конституції України
усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов»язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного
суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про
судову практику в справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» передбачено, що
відповідно до статті 40 Конституції
України усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

В Рішенні Конституційного Суду
України вказано, що викладені у листах,
заявах, скаргах до правоохоронного
органу відомостей особою, на думку якої
посадовими чи службовими особами цього
органу при виконанні функціональних
обов`язків порушено її право, не може
вважатися поширенням відомостей, які
порочать честь, гідність чи ділову
репутацію або завдають шкоди інтересам
цих осіб.

У випадку, коли особа звертається до
зазначених органів із заявою, в якій
міститься та чи інша інформація, і в
разі, якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина не
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації.

Наявність у такому зверненні завідомо
неправдивих відомостей, а також у разі
встановлення, що для звернення особи до
вказаних органів не було жодних
підстав і було викликано не наміром
виконати свій громадський обов'язок
або захистити свої права, свободи чи
законні інтереси, тягне за собою
відповідальність, передбачену
законодавством України.

Виходячи з Рішення Конституційного
суду України, звернення ОСОБА_2 з заявою
до правоохоронного органу не може
вважатись поширенням відомостей, які
порочать честь і гідність позивача
ОСОБА_1, оскільки мало місце не
поширення відповідачем недостовірної
інформації, а реалізація нею
конституційного права на звернення із
заявою до органів державної влади. При
цьому метою звернення було не
поширення щодо позивача будь-якої
інформації, а захист права, яке
відповідач вважав порушеним.

Суд також не
погоджується з твердженнями позивача,
що наведені відповідачем недостовірні
відомості є фактичним твердженням, а
не оціночним судженням, так як
оціночними судженнями, за винятком
образи чи наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використаних мовних засобів, зокрема
вживання гіпербол, алегорій, сатири.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

За правилами ч.1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Позивач у встановленому цивільним
процесуальним законодавством порядку
не надала жодного доказу на
підтвердження факту завдання їй
моральної шкоди з вини відповідача, а
тому позовні вимоги задоволенню не
підлягають в повному обсязі.

На підставі ст. 88 ЦПК України не
підлягають відшкодуванню позивачу
понесені нею судові витрати по справі.

Керуючись ст.ст. 14, 57-59, 88, 174, 208, 209, 212-215, 218
ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист
честі, гідності, ділової репутації та
відшкодування моральної шкоди -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Полтавської області
через Автозаводський районний суд м.
Кременчука шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.
Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків апеляційного
оскарження, залишається без розгляду,
якщо апеляційний суд за заявою особи,
яка її подала, не знайде підстав для
поновлення строку.

СУДДЯ: