РІШЕННЯ

Іменем України

26 серпня 2014 року

Франківський районний суд м.Львова в
складі :

головуючого судді Кузь В.Я.

при секретарі Янковській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові, в залі суду,
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 третя особа
без самостіних вимог - Орган опіки і
піклування Франківської районної
адміністрації Львівської міської
ради про зобов'язання відповідачів
не чинити перешкод у користуванні
квартирою АДРЕСА_1, вселити
позивача разом з сином ОСОБА_5 у
спірну квартиру, виділивши їм ?
частку, а відповідачам по 1/6 частки
у праві власності на вказану
квартиру, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася в суд з позовом
до відповідачів про зобов'язання не
чинити перешкод у користуванні
квартирою АДРЕСА_1, вселити її разом із
сином ОСОБА_5 у спірну квартиру,
виділивши їм 1/2 частки, а відповідачам
по 1/6 частки у праві власності на
вказану квартиру.

В судовому засіданні від 22.08.2014 року,
позивач позовні вимоги уточнила,
відмовилась від позову про усунення
перешкод в користуванні квартирою.

В обґрунтування своїх позовних вимог
покликається на те, що вона із своїм
малолітнім сином зареєстровані в
квартирі АДРЕСА_1. Співвласниками даної
квартири є вона та відповідачі. З 2003
року вона не проживала у вказаній
квартирі, оскільки мешкала у чоловіка.
Проте з 2013 року її сімейні обставини
змінились, та вона разом із сином
вирішила повернутись до свого
помешкання. Однак, відповідачі
відмовились надавати їй ключі та
створювали перешкоди в її вселенні, не
зважаючи на те, що вони мешкають та
зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2, яку
їх сім»я отримала в 2012 році. При
отриманні вказаної квартири вона,
позивач, в ордер про надання квартири
вписаною не була, так як відповідачі
запевнили її, що за нею залишиться
право жити в квартирі по АДРЕСА_1. На
час отримання сім'єю квартири по
АДРЕСА_2, відповідачі із квартири по
АДРЕСА_1 виписались, однак в стислі
терміни її брат ОСОБА_3 знову
прописався у квартиру по АДРЕСА_1 у
м.Львові.

Просить позов задоволити. Вселити її
із малолітнім сином ОСОБА_5 у квартиру
АДРЕСА_1 та виділити їм 1/2 частки у
праві власності, а відповідачам по 1/6
частки у праві власності на вказану
квартиру.

В судовому засіданні позивач та її
представник уточнені позовні вимоги
підтримали. Пояснення дали аналогічні
викладеним в позовній заяві.
Підтвердили відмову від позовних
вимог в частині примусового вселенні
та усунення перешкод у користуванні
квартирою,

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 та їх
представник, позовні вимоги
заперечили, виклавши свої заперечення
у письмовому вигляді. Як зазначено у
вказаних запереченнях, предметом
спору є однокімнатна квартира,
виділення часток якої, в натурі є
неможливим, оскільки вона є
неподільною. Зауважили, що позивач є
співвласником 1/4 частки квартири, а її
покликання на збільшення своєї частки
за рахунок наявності в неї
неповнолітнього сина, неправомірні,
оскільки дитина є неповнолітньою.
Стверджує, що частки співвласників
квартири є рівними, і вона, відповідач,
із своїми синами відмовляється
зменшувати свої частки в квартирі на
користь позивачки, оскільки
відповідно до ст.. 41 Конституції
України : « Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності». Крім того, її старший син
ОСОБА_3 є хворим на астму, він зробив сам
капітальний ремонт квартири АДРЕСА_1, з
огляду на те, що інше помешкання за
станом здоров'я йому не підходить.
Вважає, що проживання в однокімнатній
квартирі двох сімей є неможливим,
оскільки створить незручності для
обох.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явився, про причини неявки суд не
повідомив, хоч належним чином був
повідомлений про час та місце слухання
справи. Заяви про слухання справи за
його відсутності не подав.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому
засіданні проти позову заперечив.
Підтримав доводи відповідача ОСОБА_2

Представник третьої особи органу
опіки та піклування Франківської
районної адміністрації Львівської
міської ради позовні вимоги в частині
вселення позивача та її малолітнього
сина підтримав.

В решті позовних вимог поклався на
розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що у задоволенні позову слід
відмовити за безпідставністю такого.

Так, судом встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 складається з однієї житлової
кімнати, житловою площею 17,3 кв.м, кухні
, площею 4,8 кв.м зі всіма комунальними
вигодами та належить на праві спільної
сумісної власності сторонам по справі
в рівних частках, тобто по 1/4. Право
власності підтверджується наявним у
матеріалах справи свідоцтвом на
право власності на квартиру № 351 від
02.08.1996 року ( а.с.29-30).

Відповідно до довідки № 2481 від 18.07.2013
року, виданої ЛКП «Сонячне», у спірній
квартирі зареєстровані: позивач
ОСОБА_1, її малолітній син ОСОБА_5 та
відповідач ОСОБА_3.

Рішенням виконавчого комітету
Львівської міської ради № 729 від 26.10.2012
року, ОСОБА_2 - пенсіонеру черговику ВАТ
«Пасавтопром» з 1975 року (№ 211) надано
ордер на квартиру АДРЕСА_2 на сім'ю з
трьох осіб: на неї, синів ОСОБА_3, та
ОСОБА_4 ( а.с.89)

Співвласники квартири ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 виписались із квартири АДРЕСА_1
20.11.2012 року на АДРЕСА_2 (а.с.12).

Як встановлено в судовому засіданні, в
оспорюваній квартирі АДРЕСА_1,
зареєстрований та фактично проживає
відповідач ОСОБА_3. Згідно свідоцтва
про право власності № 351 від 02.08.1996
року, сторони є співвласниками по 1/4
вказаної квартири, а в цілому
квартира належить сторонам на праві
спільної сумісної власності в рівних
частках.

Свідоцтво про право власнострі не
скасовано, відповідачі у
встановленому порядку права
власності у спірній квартирі не
позбавлені.

Статтею 316 ЦК України, дано
визначення поняття права власності,
згідно якого, правом власності є право
особи на майно, яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Як зазначено у ст.317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, на зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Принцип непорушності права власності,
який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном, закріплює право власника
володіти, користуватись і
розпоряджатись належним йому майном
закріплений також у ст. 41 Конституції
України та ст.1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що
ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Права власника квартири також
визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК
України та передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім»ї,
розпоряджатись ним на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до п.14 постанови Пленуму
ВСУ № 20 від 22.12.1995р. "Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності", квартира, яка є
спільною сумісною власністю, на вимогу
учасника цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо сторонам
виділити ізольовані жилі та інші
приміщення з самостійними виходами,
які можуть використовуватись як окремі
квартири, або які можна переобладнати
в такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок
користування приміщеннями квартири,
якщо про це заявлено позов.

Відповідно до технічного паспорту
квартири АДРЕСА_1, вона складається з
однієї житлової кімнати, житловою
площею 17,3 кв.м, ; кухні площею 4,8 кв.м зі
всіма комунальними вигодами.

Отже, і з цих підстав, виділити
позивачці 1/2 приміщення, відповідно до
її позовних вимог, яке може
використовуватись, як окрема квартира,
чи яке може бути переобладнано в окрему
квартиру неможливо.

Посилання позивача на те, що у
власності відповідачів є квартира по
АДРЕСА_2, а тому вона із сином має
право на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1,
суд відхиляє, оскільки відповідно до
витягу із рішення виконавчого комітету
Львівської міської ради, ордер на
квартиру по АДРЕСА_2 виданий
відповідачу ОСОБА_2 та членам її сім»ї
відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Відтак,
позивач не наділена правом власності
на вказану квартиру, а тому її частка у
спільній сумісній власності на
квартиру АДРЕСА_1, з цих підстав,
збільшенню не підлягає.

Крім того, наявність у відповідачів
іншого житла, не є підставою для
зменшення розміру їх часток
власності в житлі, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,

Відповідно до ст. 368 ЦК України,
спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них є
спільною сумісною власністю.

Згідно ст. 370 ЦК України, співвласники
мають право на виділ у натурі частки із
майна, що є у спільній сумісній
власності. У разі виділу частки із
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
кожного із співвласників у праві
спільної сумісної власності є рівними,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними, законом або рішенням суду.

В судовому засіданні позивач та її
представник підтвердили фактичне
проживання позивача та її сина у
спірній квартирі, відтак,, суд не
знаходить підстав вважати, що позивач
ізх сином підлягають вселенню,
оскільки вони фактично вселилися у
квартиру.

Із врахуванням наведеного, судом не
встановлено обставин, які б давали
підстави для збільшення чи зменшення
часток співвласників у спірній
квартирі, а відтак суд приходить до
висновку , що в позовних вимогах
позивача слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись
ст.. 41 Конституції України, ст..ст.10,
11,60,208-209,212-215,218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У позові з уточненими позовними
вимогами ОСОБА_1 про вселення її
разом із сином ОСОБА_5 у квартиру
АДРЕСА_1 та виділенні їм 1/2 частки, а
відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 по
1/6 частки у праві власності на квартиру
АДРЕСА_1 - - відмовити за
безпідставністю таких.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подано до апеляційного суду
Львівської області протягом 10 днів з
дня його проголошення, через суд, що
ухвалив рішення.

Суддя:
В. Кузь