АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/1207/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2703/14
Головуючий у 1-й інстанції Ощинська Ю. О.
Доповідач Пікуль В. П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді: Пікуля В.П.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

при секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Пирятинського районного суду
Полтавської області від 17 липня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
Пирятинського районного сектору
Управління ДМС у Полтавській області
про усунення перешкод у користуванні
майном шляхом примусового виселення та
зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_1, Пирятинського
РСУ УДМС у Полтавській області про
усунення перешкод у користуванні
майном шляхом примусового виселення та
зняття з реєстраційного обліку.

У позові ОСОБА_2 зазначала, що з 1988 року
має у приватній власності житловий
будинок з господарськими будівлями та
спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1. У
вищезазначеному будинку разом з
позивачкою зареєстрований та проживає
її син ОСОБА_1 Через сумісне проживання,
починаючи з 2011 року між ними постійно
виникають конфліктні ситуації.
Позивачка неодноразово зверталася за
захистом своїх прав до Теплівської
сільради Пирятинського району та до
правоохоронних органів, проте, ці дії
не дали бажаного результату.

У зв'язку з викладеним ОСОБА_2
звернулася з позовом до суду, в якому
просила виселити ОСОБА_1 з житлового
будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення; зобов'язати
Пирятинський РСУ УДМС у Полтавській
області зняти з реєстраційного обліку
відповідача з будинку по АДРЕСА_1.

17.07.2014 року позивачка уточнила позовні
вимоги, просила визнати ОСОБА_1 таким,
що втратив право користування житловим
приміщення.

Рішенням Пирятинського районного суду
Полтавської області від 17 липня 2014 року
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Пирятинського
районного сектору Управління ДМС у
Полтавській області про усунення
перешкод у користуванні майном шляхом
примусового виселення та зняття з
реєстраційного обліку - задоволено в
повному обсязі.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування житловим будинком
АДРЕСА_1.

Зобов'язано Пирятинський районний
сектор Управління ДМС у Полтавській
області зняти ОСОБА_1 з реєстраційного
обліку у будинку АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_1 з житлового будинку
АДРЕСА_1, що належить на праві приватної
власності ОСОБА_2 без надання іншого
жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
понесені останньою судові витрати за
розгляд справи у сумі 243, 60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати зазначене рішення суду та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши пояснення апелянта та його
представника, пояснення позивачки,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 згідно свідоцтв про право
власності на нерухоме майно належить
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами, що розташовані
по АДРЕСА_1, а також земельна ділянка,
площею 0,1277 Га для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) і земельна ділянка
0,4376 Га для ведення особистого
селянського господарства, розташована
по АДРЕСА_1.

У вищезазначеному будинку разом з
позивачкою зареєстрований та проживає
її син ОСОБА_1

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
про усунення перешкод у користуванні
майном шляхом примусового виселення та
зняття з реєстраційного обліку, суд
першої інстанції виходив з того, що у
добровільному порядку ОСОБА_1 не бажає
виселитися з будинку, чим порушує право
позивачки вільно розпоряджатися та
користуватися приватною власністю, дії
відповідача створюють позивачці, як
власниці, перешкоди у володінні,
користуванні та розпорядженні своїм
майном.

Проте, колегія суддів з такими
висновками місцевого суду погодитися
не може, виходячи з наступного.

Згідно положень ст. 391 ЦК України,
власник має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Згідно ст. 157 цього Кодексу членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках, передбачених
частиною першою статті 116 цього
Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України встановлено:
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Верховний Суд України у п. 17 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №2 від
12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» висловив
правову позицію, відповідно до якої при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі або будинку, слід
виходити з того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу
не дали позитивних результатів.
Маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК,
трудових колективів, товариськими
судами й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача (незалежно від
прямих вказівок з приводу можливого
виселення).

Доказом застосування мір попередження
і громадського впливу можуть служити
постанови про притягнення до
адміністративної відповідальності,
офіційні застереження, рішення суду
або третейського суду про притягнення
до відповідальності, протоколи або
постанови громадських організацій,
трудових колективів, що засудили дії
винного.

Одні лише факти звернення у відповідні
органи зі скаргами на порушення правил
суспільного співжиття без
застосування до винного заходів впливу
цими органами не є підставою для
виселення.

Тобто для застосування норм ст. 116 ЖК
України необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

Аналізуючи матеріали справи колегія
суддів приходить до переконання про
відсутність доказів систематичного
порушення позивачем правил співжиття,
а також вжиття заходів попередження
або громадського впливу.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Так, з повідомлень Пирятинського РВ
УМВС України в Полтавській області від
05.03.2013 року(а.с. 19), 26.11.2013 року (а.с. 17),
30.05.2014 року (а.с. 15) вбачається, що в ході
проведення перевірок за зверненнями
позивачки щодо протиправних дій
ОСОБА_1, грубого порушення порядку з
мотивів явної неповаги до суспільства,
що супроводжувалися особливою
зухвалістю та винятковим цинізмом не
було, під час перевірки свідків чи
очевидців заподіяння шкоди фізичному
або психічному здоров'ю ОСОБА_2 не
встановлено.

Згідно з повідомлень з ОСОБА_1
проводились профілактичні бесіди про
недопущення подібних вчинків.

Із змісту вказаних повідомлень
вбачається, що органами міліції не
встановлено фактів правопорушень зі
сторони ОСОБА_1

Зокрема, у повідомленні від 05.03.13 року
вказано, що в ході проведеної
перевірки, підтвердити чи спростувати
протиправні дії відносно ОСОБА_2 з боку
ОСОБА_1 не представилося можливим.

З ОСОБА_1 проведена профілактична
бесіда, винесено офіційне
попередження, про недопущення можливих
порушень громадського порядку.

Тобто, профілактичні засоби вживалися
не у зв'язку із вчиненням порушення
правил співжиття чи інших протиправних
дій, а з профілактичною метою їх
можливого вчинення, що не може свідчити
про вжиття заходів попередження і
громадського впливу, оскільки сам факт
порушення правил співжиття чи
наявність правопорушень не
встановлено.

У матеріалах справи мається постанова
ДІМ Пирятинського РВ УМВС України в
Полтавській області ОСОБА_3 від 10.03.2011
року, якою відмовлено в порушенні
кримінальної справи по ст. 296 КК України
відносно ОСОБА_1, у зв'язку з
відсутністю складу злочину та вказано
про складання адміністративного
протоколу за ст. 173-2 КУпАП.

Однак, вказана постанова також не може
бути підставою для застосування до
відповідача положень ст. 116 ЖК України,
так як постанова суду про притягнення
відповідача до адміністративної
відповідальності за ст. 173-2 КУпАП
(вчинення насильства у сім'ї) в
матеріалах справи відсутня.

Крім того, постанова стосується подій
2011 року і за відсутності інших доказів
порушення позивачем правил співжиття
не може бути підставою вважати його дії
систематичним порушенням вказаних
правил.

Як вбачається з матеріалів справи
позивачка неодноразово зверталася до
Теплівської сільради Пирятинського
району та до районних правоохоронних
органів з заявами щодо неправомірних
дій свого сина ОСОБА_1 відносно неї.

Згідно листів сільського голови
Теплівської сільської ради
Пирятинського району з ОСОБА_1
проводилися бесіди, заяви ОСОБА_2 про
вчинення відносно неї морального та
фізичного тиску переадресовувалися
дільничному інспектору.

Проте, вказані листи сільського голови
також не можуть бути доказами
порушення відповідачем правил
співжиття, оскільки вони не містять
інформації які порушення та коли були
допущені відповідачем, та які
конкретно та ким до ОСОБА_1 вживалися
заходи громадського чи іншого впливу.

В той же час, як уже зазначалося, лише
факти звернення у відповідні органи зі
скаргами на порушення правил
суспільного співжиття без
застосування до винного заходів впливу
цими органами не є підставою для
виселення.

Крім того, колегія суддів звертає
увагу, що визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням та виселення є різними
способами захисту права, кожний з яких
може застосовуватися за наявності
відповідних підстав.

Колегія суддів також погоджується із
доводами апелянта також в іншій
частині рішення суду.

Так, відповідно до ст. 7 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
зняття з реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Тобто, рішення суду про виселення чи
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням є
підставою для зняття її реєстраційного
обліку.

Крім того, у матеріалах справи відсутні
дані, що Управлінням державної
міграційної служби в Полтавській
області порушені права позивача, тобто
на даний час спір про право між
Управлінням державної міграційної
служби в Полтавській та позивачем
відсутній та не з'ясовано юридичний
статус даної установи.

А тому вимоги до Пирятиського
районного сектору Управляння ДМС в
Полтавській області є безпідставними.

Таким чином, враховуючи не доведеність
факту систематичного порушення
відповідачем правил співжиття,
вчинення ним аморальних поступків,
місцевий суд дійшов невірного висновку
стосовно можливості задоволення
позовних вимог ОСОБА_2

З наведених підстав, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а
рішення суду скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Пирятинського районного суду
Полтавської області від 17 липня 2014 року
- скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
Пирятинського районного сектору
Управління ДМС у Полтавській області
про усунення перешкод у користуванні
майном шляхом примусового виселення та
зняття з реєстраційного обліку -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя:
В.П. Пікуль

Судді:
С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна

З оригіналом згідно

суддя
В.П. Пікуль