АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Головуючий у 1-й інстанції: Каліушко Ф.А.
Доповідач: Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

19 листопада 2014 року колегія
суддів Судової палати з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів -
Крижанівської Г.В.

- Шебуєвої
В.А.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану
представником ОСОБА_3

на рішення Дарницького районного суду
м. Києва від 23 вересня 2014 року в справі
за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання недійсними кредитного
договору та договорів поруки

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року позивач звернувся в суд
із позовом до відповідачів про
визнання недійсними кредитного
договору та договорів поруки.

В мотивування вимог посилався на те, що
05 серпня 2008 року між ним та ВАТ «КБ
«Надра» укладено кредитний договір, за
умовами якого йому для проведення
розрахунків за договором
купівлі-продажу №2790 від 05.08.2008 року
щодо придбання нерухомого майна, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, надано
кредит у сумі 498 000 доларів США на строк
до 07 серпня 2023 року зі сплатою15,5%
річних.

В якості забезпечення виконання
визначених кредитним договором
зобов'язань, 05 серпня 2008 року між ним та
банком укладено договір іпотеки,
предметом якого є зазначене вище майно.
Також, 05 серпня 2008 року, між ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та банком укладені
договори поруки, за умовами яких вони
поручилися перед кредитором за належне
виконання позичальником взятих на себе
зобов'язань за кредитним договором.

Вважав, що кредитний договір укладено з
порушенням чинного законодавства,
оскільки йому не була надана уся
необхідна інформація щодо кредиту,
сукупної вартості кредиту, всіх умов
кредитування та іншої інформації, як це
передбачено Законом України «Про
захист прав споживачів», а саме не
повідомлено орієнтовну сукупну
вартість умов кредитування до
підписання кредитного договору, а
також детальний розпис сукупної
вартості кредиту з урахуванням
реальної процентної ставки в момент
підписання оскаржуваного договору.

Зауважував, що банк навмисно приховав
від нього реальну відсоткову ставку з
ціллю отримання додаткового прибутку
за цим договором, шляхом визначення
щомісячного платежу, який є значно
більшим за того, що визначений в
кредитному договорі.

Відсутність такої інформації
позбавила його можливості зробити
свідомий вибір при укладанні договору,
й оспорюваний договір порушує принцип
рівності сторін.

Також зазначав, що банк здійснює
нечесну підприємницьку практику й
кредитний договір підписано ним під
впливом обману.

Крім того, зауважував, що представники
банку свідомо ввели його в оману щодо
суттєвих обставин, а тому договір має
бути визнано недійсним відповідно до
ст. 230 ЦК України.

Враховуючи наведене, просив суд:

визнати недійсним Кредитний договір
№02/ККН/99/2008-840 від 05 серпня 2008 року,
укладений між ВАТ «Комерційний Банк
«Надра», правонаступником якого є ПАТ
«Комерційний банк «Надра» та ним;

визнати недійсним Договір поруки №107
від 05 серпня 2008 року укладений між ВАТ
«Комерційний Банк «Надра» та ОСОБА_4;

визнати недійсним Договір поруки №108
від 05 серпня 2008 року укладений між ВАТ
«Комерційний Банк «Надра» та ОСОБА_5;

визнати недійсним Договір поруки №109
від 05 серпня 2008 року укладений між ВАТ
«Комерційний Банк «Надра» та ОСОБА_6

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 23 вересня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення та ухвалити нове про
задоволення позову.

Зазначає, що судом неповно з'ясовано
обставини справи, які мають істотне
значення, не прийнято до уваги та не
досліджено належним чином його доводи
та неправомірно відмовлено в
задоволенні клопотань про
витребування доказів та проведення
додаткової експертизи, що призвело до
прийняття незаконного та
необґрунтованого рішення.

Сторони в судове засідання не
з»явилися, про час та місце розгляду
справи судом повідомлені.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає
задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції підставно
виходив з їх недоведеності та
необґрунтованості з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Зокрема відповідно до
частин 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Судом встановлено, що 05 серпня 2008 року
між ОСОБА_2 та ВАТ «КБ «Надра» укладено
кредитний договір, за умовами якого
позивачу для проведення розрахунків за
договором купівлі-продажу №2790 від
05.08.2008 року щодо придбання нерухомого
майна, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, надано кредит у сумі 498 000
доларів США на строк до 07 серпня 2023 року
зі сплатою15,5% річних (а.с.11-16).

Відповідно до п. 1.3.1 кредитного
договору відсотки за користування
кредитом розраховуються банком на
підставі відсоткової ставки у розмірі
15,5% на рік. Додатком №1 до кредитного
договору, який є невід'ємною його
частиною, розрахований графік
повернення кредиту та сплати відсотків
при відсотковій ставці у вказаному
розмірі, за яким розмір щомісячного
платежу становить 7 219,79 доларів.

Також з метою забезпечення виконання
зобов'язань за даним кредитним
договором укладено наступні договори
забезпечення:

05 серпня 2008 року між позивачем та
банком укладено договір іпотеки,
предметом якого є нерухоме майно, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.17-18);

05 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «КБ
«Надра» укладено договір поруки №107
(а.с.19);

05 серпня 2008 року між ОСОБА_5 та ВАТ «КБ
«Надра» укладено договір поруки №108
(а.с.20);

05 серпня 2008 року між ОСОБА_6 та ВАТ «КБ
«Надра» укладено договір поруки №109
(а.с.21).

Звертаючись в суд з даним позовом
ОСОБА_2 як на підставу для визнання
кредитного договору недійсним
посилався на те, що йому не була надана
уся необхідна інформація щодо кредиту,
сукупної вартості кредиту, всіх умов
кредитування та іншої інформації, як це
передбачено Законом України «Про
захист прав споживачів», що в свою
чергу свідчить про нечесну
підприємницьку практику.

Статтею 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» визначено, що перед
укладанням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача в
письмовій формі про: особу та
місцезнаходження кредитодавця;
кредитні умови, зокрема, мету для якої
споживчий кредит може бути витрачений;
форми його забезпечення; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
відсоткової ставки; суму, на яку кредит
може бути виданий ; орієнтовну сукупну
вартість кредиту (в процентному
значенні та грошовому виразі) з
урахуванням відсоткової ставки за
кредитом та вартості всіх послуг,
пов'язаних з одержанням кредиту та
укладанням договору про надання
споживчого кредиту; строк на який
кредит може бути одержаний; варіанти
повергнення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; можливість дострокового
повернення кредиту та його умови;
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право, або
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію;
переваги та недоліки запропонованих
схем кредитування.

Згідно положень частин 1, 2, 5 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

У силу ст.6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

У відповідності до вимог ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
оспорюваний кредитний договір містить
суму кредиту, розмір відсоткової
ставки, розмір щомісячного платежу та
строк повернення грошових коштів.

Таким чином суд дійшов вірного
висновку про те, що сторонами досягнуто
згоди щодо істотних умов договору,
зокрема щодо відсоткової ставки за
кредитним договором, а також порядку
сплати кредиту, доказів того, що умови
кредитного договору є несправедливими
для позивача надано не було, оскільки
при підписанні даного договору ОСОБА_2
ознайомився та погодився з його
умовами.

Крім того, посилання позивача на його
непоінформованість з умовами
кредитування, спростовується
особистим підписом на кожній сторінці
кредитного договору, відсутністю
застережень та зауважень, що свідчить
про його згоду зі всіма його умовами.

Також не ґрунтуються на вимогах
законодавства посилання представника
позивача на те, що дії банку свідчать
про нечесну підприємницьку практику з
огляду на таке.

Згідно з вимогами частин 1, 6 ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів»
нечесна підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає: вчинення дій, що
кваліфікуються законодавством як
прояв недобросовісної конкуренції;
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

У відповідності до ст.ст. 10, 60
Цивільного процесуального кодексу
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не надано жодного доказу на
підтвердження здійснення банком
нечесної підприємницької практики,
тому зазначені посилання є
безпідставними.

Також судом вірно зазначено про
недоведеність посилань позивача на те,
що банк ввів його в оману з огляду на
таке.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного
суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу у
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Разом з тим, як вірно зауважено судом
першої інстанції, позивачем, на
виконання вимог ст.60 ЦПК України, не
надано суду жодного доказу на
підтвердження того, що кредитний
договір було укладено ним під впливом
обману.

Крім того, з висновку експертів за
результатами проведеної
судово-економічної експертизи
№10560/13-45/2319/14-45 від 28.02.2014 року
встановлено, що щомісячний ануїтетний
платіж позивача згідно кредитного
договору орієнтовно складає 7 141,27 грн.,
а реальна процентна ставка за цим
договором орієнтовно складає 15,73%, в той
час як причиною розбіжності між
вказаною сумою, відсотковою складовою
та встановленим договором даними може
полягати у відсутності існування
єдиної методики визначення
ануїтетного платежу, затвердженого
Національним банком України. Також
експертами встановлено, що визначити
щомісячну суму погашення основної
заборгованості та щомісячних платежів
зі сплати відсотків за користування
кредитом у порівнянні з тією, яка
визначена кредитним договором не
видається за можливе, оскільки
щомісячний платіж, вказаний у договорі,
є ануїтетним платежем, який
складається із двох частин: суми
основного боргу за кредитом та
нарахованих відсотків за його
користування.

Тобто, наведеним висновком не
встановлено, з матеріалів справи не
вбачається та позивачем не доведено, що
під час укладення кредитного договору
з боку банку існувало свідоме
приховування реального розміру
відсоткової ставки та сукупної
вартості кредитного договору, а відтак
і відсутні підстави вважати, що такими
діями позивача було введено в оману.

З наведеного вбачається, що суд дійшов
вірного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог, оскільки
позивачем не надано доказів на
підтвердження неповідомлення його
банком про інформацію, визначену ст.11
Закону України «Про захист прав
споживачів», про здійснення
відповідачем нечесної підприємницької
практики та введення його в оману.

Крім того, суд вважає, що в разі незгоди
з умовами кредитного договору позивач
міг скористатись своїм правом,
визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», відповідно до
якого, споживач має право протягом
чотирнадцяти календарних днів
відкликати свою згоду на укладення
договору про надання споживчого
кредиту без пояснення причин. Разом з
тим, позивач не скористався своїм
правом на відкликання згоди на
укладення договору.

Також судом вірно відмовлено у
задоволенні вимог про визнання
недійсними договорів поруки, оскільки
позивачем не надано жодного доказу
порушення його прав зазначеними
договорами у розумінні ст. 15 ЦК України,
та підстав їх недійсності.
Поручителями зазначені договори також
не оскаржувалися.

Таким чином встановлено, що суд повно
та всебічно з'ясував обставини справи,
дав їм належну правову оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

Разом з тим судом першої інстанції
неправомірно застосовано вимоги ЦК
України стосовно позовної давності і
висновок суду про відсутність
будь-яких поважних причин пропуску
позивачем строку позовної давності та
відмова у задоволенні позову і з цих
підстав є такою, що не ґрунтується на
законі.

Апеляційна скарга не містить посилання
на цю обставину, проте згідно ч.3 ст. 303
ЦПК України апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов»язковою підставою для скасування
рішення.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Правові наслідки спливу строку
позовної давності можуть
застосовуватися лише у тих випадках,
коли буде доведено існування самого
суб'єктивного цивільного права і факт
його порушення або оспорювання. Якщо ж
при розгляді справи буде встановлено,
що у позивача немає суб'єктивного
права, про захист якого він просить, або
ж воно не порушувалось чи не
оспорювалось, суд повинен відмовити в
позові не через пропущення строку
позовної давності, а за
безпідставністю матеріально-правової
вимоги.

Тобто, встановивши, що право позивача
не порушене та відмовляючи йому в
задоволені позову по суті вимог, суд
першої інстанції зазначених вимог
закону не врахував і відмовив у
задоволенні позову як за
безпідставністю, так і за спливом
строку позовної давності.

З огляду на наведене, колегія суддів
приходить до висновку про необхідність
виключення з мотивувальної частини
рішення посилання суду на пропуск
позовної давності та відмову в
задоволені позову з цих підстав.

В іншій частині рішення суду підлягає
залишенню без змін, оскільки
відповідає вимогам закону, наданим
доказам, обставинам справи і підстав
для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі, не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,309, 313,314,316 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 23 вересня 2014 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини
рішення посилання на пропуск строку
позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з часу
його проголошення та може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: