Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Юровської Г.В., суддів:
Висоцької В.С., Писаної Т.О.,Гримич М.К.,
Умнової О.В.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про звернення
стягнення на предмет іпотеки, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
апеляційного суду Одеської області від
11 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним позовом, в якому просив
звернути стягнення на майно, яке
передане в іпотеку - квартиру АДРЕСА_1, і
належить на праві приватної власності
ОСОБА_7, у рахунок повернення боргу за
договором позики грошей від 25 червня 2010
року на користь позивача і визнати за
ним право власності на цю квартиру.

В обґрунтування позову ОСОБА_6
зазначив, що відповідач порушила умови
укладеного між ними договору позики
грошей від 25 червня 2010 року та
договорів про внесення змін до цього
договору щодо повернення суми позики. З
метою забезпечення виконання
зобов'язань за договором позики,
відповідач на підставі відповідного
договору передала в іпотеку належну їй
на праві власності квартиру.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором позики у неї виникла
заборгованість у розмірі 370 875,00 грн, а
тому позивач просив задовольнити
позов.

Рішенням Южного міського суду Одеської
області від 17 червня 2013 року позов
ОСОБА_6 задоволено. Звернуто стягнення
на майно, передане в іпотеку - квартиру
АДРЕСА_1, у рахунок повернення боргу за
договором позики грошей від 25 червня 2010
року на користь ОСОБА_6 та визнано за
останнім право власності на цю
квартиру.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 11 грудня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано і
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі представник
ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом
норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить рішення
апеляційного суду скасувати і залишити
в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із доведеності і
обґрунтованості позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і відмовляючи у задоволенні
позову, апеляційний суд виходив із
того, що позивач не направляв
відповідачу вимогу про повернення
позики та попередження про звернення
стягнення на предмет іпотеки, а тому
його звернення до суду є передчасним.

З такими висновками судів погодитись
не можна з огляду на наступне.

Судами установлено, що 25 червня 2010 року
між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 був укладений
договір позики грошей, відповідно до
якого відповідач позичила у позивача 297
600,00 грн, що за офіційним курсом
становить 37 200,00 дол. США, та
зобов'язалась повернути вказані кошти
у передбачений договором строк і
сплачувати проценти за користування
цими коштами.

З метою забезпечення виконання
відповідачем взятих на себе
зобов'язань за договором позики між нею
і позивачем 25 червня 2010 року був
укладений іпотечний договір,
відповідно до якого відповідач
передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1,
яка належить відповідачу на праві
власності.

25 серпня 2010 року між сторонами укладено
договори про внесення змін до договору
позики та договору іпотеки щодо
збільшення суми позики.

Як встановлено судами, зобов'язання
позивача щодо повернення позики в
обумовленому договором розмірі та
строки не виконані.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України
від 05 червня 2003 року «Про іпотеку»
уразі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки. Згідно з
ч. 1 ст. 35 цього Закону у разі порушення
основного зобов'язання та (або) умов
іпотечного договору іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмову вимогу про усунення
порушення. У цьому документі
зазначається стислий зміст порушених
зобов'язань, вимога про виконання
порушеного зобов'язання у не менш ніж
тридцятиденний строк та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Якщо протягом встановленого строку
вимога іпотекодержателя залишається
без задоволення, іпотекодержатель
вправі розпочати звернення стягнення
на предмет іпотеки відповідно до цього
Закону.

Положення ч. 1 ст. 35 указаного Закону не
є перешкодою для реалізації права
іпотекодержателя звернутись у
будь-який час за захистом своїх
порушених прав до суду в установленому
законом порядку.

Суд апеляційної інстанції у порушення
вимог статей 214, 215 ЦПК України на
зазначені положення закону уваги не
звернув; не врахував, що виконання
зобов'язань відповідача за договором
позики було забезпечено іпотечним
договором, тому звернення позивача до
суду за захистом свого порушеного
права з вимогою про звернення
стягнення на предмет іпотеки не є
передчасним, і з огляду на це дійшов
необґрунтованого висновку про відмову
в задоволенні заявлених позовних
вимог.

Крім того, і рішення суду першої
інстанції не може бути визнано
законним і обґрунтованим з огляду на
наступне.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач як іпотекодержатель має право
на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України, статей
36, 37 Закону України «Про іпотеку»
захистити свої майнові права,
звернувшись до суду з позовом про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом визнання права власності на
спірне майно, оскільки договорами
іпотеки від 25 червня 2010 року
передбачено, що іпотекодержатель за
своїм вибором звертає стягнення на
предмет іпотеки одним із перерахованих
у цьому договорі способів, у тому числі
шляхом передачі іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки у
рахунок виконання забезпечених
іпотекою зобов'язань (пункти 6.2, 6.6.1
договору іпотеки). У позасудовому
порядку сторони не досягли згоди на
передачу у власність банку предмета
іпотеки.

Згідно з ст. 37 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодержатель набуває
предмет іпотеки у власність за
вартістю, визначеною на момент такого
набуття на підставі оцінки предмета
іпотеки суб'єктом оціночної
діяльності.

У разі набуття права власності на
предмет іпотеки іпотекодержатель
зобов'язаний відшкодувати
іпотекодавцю перевищення 90 відсотків
вартості предмета іпотеки над розміром
забезпечених іпотекою вимог
іпотекодержателя (ч. 3 ст. 37 Закону).

Умовами п. 6.6.2 договору іпотеки,
передбачено, що предмет іпотеки
переходить у власність
іпотекодержателя за ціною предмета
іпотеки, визначеною незалежним
експертним оцінювачем, зменшеною на
суму загальнообов'язкових платежів
(податків, зборів тощо), які буде
повинен сплатити при цьому
іпотекодержатель. Іпотекодержатель
може звернутися за висновком про
незалежну експертну оцінку предмета
іпотеки до будь-якого суб'єкта
оціночної діяльності, який має право
проводити експертну оцінку
нерухомості. Іпотекодержатель не несе
відповідальності за дійсність чи
достовірність висновку обраного
суб'єкту оціночної діяльності щодо
ціни предмета іпотеки.

Задовольняючи вимоги про визнання
права власності іпотекодержателя на
предмет іпотеки, місцевий суд у
порушення вимог закону та умов
договору не встановив вартість
предмета іпотеки, розмір
заборгованості та, внаслідок цього,
наявності обов'язку відшкодувати
іпотекодавцю перевищення 90 відсотків
вартості предмета іпотеки над розміром
забезпечених іпотекою вимог
іпотекодержателя.

Таким чином, місцевий суд не з'ясував
обставин справи, що мають значення для
правильного вирішення цієї справи. При
цьому апеляційний суд допущені
місцевим судом порушення не усунув і
сам допустив порушення в частині
невірного застосування норм права.

Оскільки вказані порушення призвели до
неправильного вирішення справи і ці
порушення допущені судами обох
інстанцій, то ухвалені у справі судові
рішення на підставі ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статями 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Южного міського суду Одеської
області від 17 червня 2013 року та рішення
апеляційного суду Одеської області від
11 грудня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. ЮровськаСудді:
В.С. Висоцька М.К. Гримич Т.О. Писана
О.В. Умнова