АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 607/4373/14-ц Головуючий у 1-й
інстанції Дзюбановський Ю.І.
Провадження № 22-ц/789/724/14 Доповідач -
Козак І.О.Категорія - 2
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2014 р. Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Козака І.О.

суддів - Загорський О. О., Демкович Ю.
Й.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю представників сторін - ОСОБА_1,
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду у м.
Тернополі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 13 травня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ в натурі
частки нерухомого майна, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4 про виділ в натурі частки
нерухомого майна, зокрема ? частини
житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ?
частини від земельної ділянки площею
0,105га та ? частини від земельної ділянки
площею 0,07га, які розташовані на
території Гаї-Шевченківські сільської
ради Тернопільського району.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 13.05.2014р. у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позивач звернувся з апеляційною
скаргою на дане рішення, обґрунтовуючи
її невідповідністю висновків суду
обставинам справи та порушенням норм
матеріального права. ОСОБА_3
посилається на невірність висновку
суду про розмір частки, яка йому
належить після укладення договору
поділу спільного сумісного майна
подружжя. Тому рішення слід скасувати
та ухвалити нове, яким позов
задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення, виходячи з
наступних підстав.

29 грудня 1987р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
був зареєстрований шлюб, актовий запис
№123.

26.04.2006р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено
договір дарування, за яким ОСОБА_3
передає безоплатно у власність ОСОБА_4,
а остання приймає в дар ? частини
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель та споруд,
що знаходиться в АДРЕСА_1

Згідно п.2. Договору ? частина житлового
будинку належить ОСОБА_3 на підставі
свідоцтва про право приватної
власності на житловий будинок,
виданого Гаї Шевченківською сільською
радою Тернопільського району
Тернопільської області на підставі
рішення виконкому сільської ради №105
від 26.11.2004р. та зареєстрованого у
Тернопільському районному БТІ 21.01.2005р.
за №75.

26.04.2006р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено
договір дарування, за яким ОСОБА_3
передає безоплатно у власність ОСОБА_4,
а остання приймає в дар ? частину
земельної ділянки від земельної
ділянки площею 0,105га та ? частину
земельної ділянки від земельної
ділянки площею 0,07га на території Гаї
Шевченківської сільської ради
Тернопільського району Тернопільської
області.

Згідно п.4 Договору земельна ділянка
площею 0,105га належать ОСОБА_3 на
підставі Державного акта на право
приватної власності на земельну
ділянку серія ЯА№447702 від 29.03.2005р.,
виданого Гаї-Шевченківською сільською
радою на підставі рішення сесії
Гаї-Шевченківської сільської ради від
08.10.2004р. №133, кадастровий номер
:02:001:0600. Земельна ділянка площею
0,07 га належить ОСОБА_3 на підставі
Державного акта на право власності на
землю ІІ-ТР №034001 від 04.11.1999р., виданого
Гаї Шевченківською сільською радою
Тернопільського району Тернопільської
області на підставі договору
купівлі-продажу від 23.09.1999р. по реєстру
№5401.

На свідоцтві про право власності на
житловий будинок від 26.11.2004р. №105,
Державних актах на право власності на
землю №034001 від 04.11.1999р. та №447702 від
29.03.2005р. нотаріусом вчинені написи про
посвідчення договорів дарування ? їх
частин ОСОБА_4

Апелянт просив виділити частку майна в
натурі згідно варіантів поділу
визначених Висновком
будівельно-технічної експертизи
№5490/13-22 від 29.01.2014р. та Висновком
земельно-технічної експертизи №5489/13-22
від 29.01.2014р.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що на момент укладення договорів
ОСОБА_3, в силу норм Сімейного та
Цивільного кодексів, належала ? частини
спірного будинку та земельних ділянок.
Тому позивач по суті відчужив
відповідачу ? своєї частки, а отже, може
претендувати лише на виділ ? частини
нерухомого майна. Заявлені ж ОСОБА_3
вимоги та визначені експертизами
варіанти поділу майна стосуються
виділу ? частини нерухомого майна.

На думку колегії апеляційного суду,
даний висновок суду першої інстанції
не відповідає дійсним обставинам
справи, а тому рішення слід скасувати.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно з положеннями п. 22 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 року №11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими ст. ст. 69 - 72 СК України та
ст. 372 ЦК України.

Відповідно до ч.2. ст. 372 ЦК України у
разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

У ч.1 ст.64 СК України визначено, що
дружина та чоловік мають право на
укладення між собою усіх договорів, які
не заборонені законом, як щодо майна, що
є їхньою особистою приватною
власністю, так і щодо майна, яке є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Виходячи з презумпції рівності часток
подружжя у спільній сумісній
власності, укладаючи договори про
поділ спільного сумісного майна
стосовно житлового будинку та
земельних ділянок, ОСОБА_3 фактично
відчужив на користь ОСОБА_4 належну
йому частку у нерухомому майні. Як
результат, до ОСОБА_4 у власність
перейшла ? частина від житлового
будинку, ? частини земельної ділянки 0,
105га та 0, 07га, які належали позивачу.
Отже, ОСОБА_4 належить житловий будинок
та земельні ділянки з часткою 1/1.

Тому вимога ОСОБА_3 про виділ в натурі
частки нерухомого майна є
безпідставною, оскільки йому не
належить на праві власності спірне
нерухоме майно.

Таким чином, суд першої інстанції хоч і
відмовив у задоволенні позовних вимог,
проте невірно встановив дійсні
обставини по справі та застосував
норми матеріального права.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ч.1,2 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглядав
справу.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Згідно п. 19 постанови Пленуму
Верховного суду України від 24.10.2008р. 12
"Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку" порушення або неправильне
застосування матеріального чи
процесуального права має місце у разі
застосування закону, який не
поширюється на ці правовідносини, або
не застосовано закон, який підлягав
застосуванню, унаслідок неправильної
юридичної кваліфікації правовідносин
або неправильного витлумаченого
закону, який хоч і підлягав
застосуванню, проте його зміст і
сутність сприйнято неправильно через
розширене чи обмежене тлумачення.

При таких обставинах, рішення
суду підлягає до скасування з
постановленням нового рішення про
відмову у задоволенні позову з
наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316
Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 13 травня 2014
року скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про виділ в натурі частки
нерухомого майна за безпідставністю
позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене, шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області І.О. Козак