АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Cправа № 2036/4661/2012
Провадження №22ц/4169/14
Головуючий1 інстанції: Ковригін О.С.
Категорія: земельні
Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів -
Коростійової В.І., Івах А.П.,

за участю
секретарів - Литвин О.Б., Ковгана С.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою заступника
прокурора Харківської області на
рішення Чугуївського міського суду
Харківської області від 29 квітня 2014
року у справі за позовом Чугуївського
міжрайонного прокурора Харківської
області, в інтересах Чугуївської
районної державної адміністрації
Харківської області, до ОСОБА_2, треті
особи: Есхарівська селищна рада
Чугуївського району Харківської
області, державне підприємство
«Чугуєво-Бабчанське лісове
господарство», про визнання державного
акту на право власності на земельну
ділянку недійсним, скасування
реєстрації державного акту на землю,
повернення земельної ділянки,

встановила:

У вересні 2012 року Чугуївський
міжрайонний прокурор Харківської
області звернувся до суду з зазначеим
позовом в інтересах Чугуївської
районної державної адміністрації
Харківської області.

Після уточнення позовних вимог просив:

- визнати недійсним державний акт
серії ХР від 04 вересня 1996 року на
право приватної власності на земельну
ділянку, площею 0,60 га, виданий на ім'я
ОСОБА_3 для ведення особистого
підсобного господарства на території
Есхарівської селищної ради
Чугуївського району Харківської
області та скасувати запис про його
державну реєстрацію;

- зобов'язати ОСОБА_2 повернути
спірну земельну ділянку площею 0,60 га
державі в особі Чугуївської районної
державної адміністрації Харківської
області у придатному для використання
стані (а.с.136-143).

Посилався на те, що Чугуївською
міжрайнною прокуратурою Харківської
області була проведена перевірка
додержання вимог земельного
законодавства. В ході перевірки
встановлено, що на земельну ділянку,
яка розташована на землях Есхарівської
селищної ради, 04 вересня 1996 року ОСОБА_3
видано державний акт на право
власності, відповідно до рішення
виконавчого комітету Есхарівської
селищної ради народних депутатів від 06
лютого 1996 року №8/20. Разом з тим, за
даними Есхарівської селищної ради у
вказаному рішенні виконавчого
комітету розглядалося питання про
надання згоди на продаж квартири
АДРЕСА_1. Крім того, зазначена земельна
ділянка до 1998 року перебувала у віданні
Чугуївської міської ради Харківської
області і була передана Ексхарівській
селищній раді Чугуївського району
Харківської області лише 27 листопада
1998 року, а тому селищна рада не мала
повноважень щодо розпоряджання
спірною земельною ділянкою. Перевіркою
також встановлено, що вказана земельна
ділянка розташована в прибрежній
захисній смузі річки Сіверський Донець
і відноситься до земель державного
лісового фонду.

24 грудня 2010 року ОСОБА_3 продала
вищевказану земельну ділянку ОСОБА_2

Рішенням Чугуївського міського суду
Харківської області від 29 квітня 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник
прокурора Харківської області просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, і ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції прокурор
позов підтримав, відповідач, в особі
свого представника, проти позову
заперечував.

Позивач, відповідач, треті особи до
суду не з'явились, просили розглядати
справу у їх відсутність.

Апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення таким вимогам не
відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що прокурор
не довів факт проведення перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства, не надав належних та
допустимих доказів протиправності
отримання ОСОБА_3 спірної земельної
ділянки, зокрема рішення чи вироку
суду, якими встановлено факт підробки
оскаржуваного державного акту чи
рішення виконавчого комітету, не довів,
що договір купівлі-продажу спірної
земельної ділянки, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є нікчемним
правочином, позовних вимог про
визнання цього правочину недійсним не
заявляв.

Судова колегія з таким висновком суду
першої інстанції не погоджується,
відповідно до п.п.1.3.4 ст.309 ЦПК України,
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Частина перша статті 15 ЦК України
закріплює право кожної особи на захист
свого права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Положення
цієї статті базуються на нормах
Конституції України, які закріплюють
обов'язок держави забезпечувати
захист: прав усіх суб'єктів права
власності і господарювання (стаття 13),
захист прав і свобод людини і
громадянина судом (частина перша
статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16
ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Частиною другою цієї
статті визначено перелік основних
способів захисту цивільних прав і
інтересів, серед яких відновлення
становища, яке існувало до порушення,
припинення правовідношення.

Згідно п. 1 ст. 9 Земельного кодексу
України (далі ЗК України у редакції 1990
року), який діяв на час отримання ОСОБА_3
державного акту на право приватної
власності на землю, до відання
сільських, селищних і міських
районного підпорядкування Рад
народних депутатів у галузі
регулювання земельних відносин на їх
території належить передача земельних
ділянок у власність, надання їх у
користування, в тому числі на умовах
оренди, у порядку, встановленому ст. ст.
17 і 19 цього Кодексу.

За змістом ст. 17 ЗК України у редакції
1990 року передача у власність земельної
ділянки, що була раніше надана
громадянину, провадиться сільськими,
селищними, міськими Радами народних
депутатів за місцем розташування цієї
ділянки для ведення особистого
підсобного господарства у розмірі
згідно зі ст. 56 цього Кодексу. Зазначені
земельні ділянки передаються у
власність на підставі заяви
громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

За приписами ст. 56 ЗК України у редакції
1990 року земельні ділянки для ведення
особистого підсобного господарства
передаються у власність громадянам
за рішенням сільської, селищної,
міської Ради народних депутатів
безплатно, в межах населених пунктів,
у розмірах, вказаних у
земельно-облікових документах, або
надаються безплатно у власність у
розмірі не більше 0,6 гектара.

Статтею 22 ЗК України у редакції 1990 року
передбачено, що право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Відповідно до положень ст. 23 ЗК України
у редакції 1990 року право власності або
право постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

Статтями 4, 77 України у редакції 1990 року
встановлено, що не можуть передаватись
у приватну власність, зокрема, землі
лісового фонду, за винятком невеликих
(до 5 гектарів)

ділянок лісів, що входять до складу
угідь сільськогосподарських
підприємств, селянських (фермерських)
господарств: землі лісового фонду
використовуються за цільовим
призначенням для ведення лісового
господарства. Порядок використання
земель лісового фонду визначається
законодавством України.

Відповідно до приписів ст.ст. 78,79
зазначеного Кодексу землі, виділені по
берегах водойм під смуги відведення
відносяться до земель водного фонду
та на цих землях забороняється будь-яка
діяльність, що суперечить їх цільовому
призначенню. Порядок використання
земель водного фонду визначається
законодавством України.

Ці правові норми узгоджуються із
положеннями і діючого земельного
законодавства України (ст.ст.55-57,
60,61,116,126 ЗК України).

У постановах Верховного Суду України
від 22 травня 2013 року та від 26 вересня 2011
року (справи № 6-33цс; 13№ 6-34цс11), які
прийняті за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
одних і тих самих норм матеріального
права і відповідно до ст.360.1 ЦПК України
є обов'язковими для застосування,
йдеться про наступне.

Державні акти на право власності на
земельні ділянки є документами, що
посвідчують право власності й
видаються на підставі відповідних
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень. У спорах,
пов'язаних із правом власності на
земельні ділянки, недійсними можуть
визнаватися як зазначені рішення, на
підставі яких видано відповідні
державні акти, так і самі акти на право
власності на земельні ділянки.
Визнання недійсними державних актів на
право власності вважається законним,
належним та окремим способом
поновлення порушених прав у судовому
порядку.

У разі встановлення незаконності
вибуття земельних ділянок із державної
власності та визнання державних актів
на право власності на земельні ділянки
недійсними у зв'язку з тим, що спірні
земельні ділянки первинним власникам у
встановленому законом порядку не
надавалися; рішення селищної ради, на
підставі якого видані зазначені
державні акти, було підробленим; спірні
земельні ділянки належать до земель
водного фонду та знаходяться в межах
прибережної захисної смуги і згідно зі
статтями 60, 61 ЗК не могли надаватися для
зазначеного в державних актах
цільового призначення; порушення вимог
п. 12 розд. Х «Перехідні положення» ЗК
України (земельні ділянки знаходяться
поза межами населеного пункту і не
могли надаватися селищною радою), позов
про їх витребування з чужого
незаконного володіння підлягає
задоволенню відповідно до положень
статей 387, 388 ЦК України.

Судовим розглядом встановлено
наступне.

Спірна земельна ділянка площею 0,60 га,
розташована за межами населеного
пункту на території Есхарівської
селищної ради Чугуївського району
Харківської області, в прибрежній
захисній смузі річки Сіверський
Донець, згідно лісовпорядкувальної
документації, відноситься до земель
лісогосподарського призначення,
знаходиться на землях, які перебувають
у постійному користуванні державного
підприємства «Чугуєво-Бабчанське
лісове господарство», що
підтверджується наявними у справі
письмовими доказами (а.с.147-149, 153-156).

Відповідно до державного акту на право
власності на земельну ділянку від 04
вересня 1996 року, виданого на підставі
рішення виконавчого комітету
Есхарівської селищної ради №8/20 від 06
лютого 1996 року, власником земельної
ділянки була ОСОБА_3. Цільове
призначення земельної ділянки - для
ведення особистого підсобного
господарства (а.с.11)

Разом з тим, рішенням виконавчого
комітету Есхарівської селищної ради
народних депутатів Чугуївського
району Харківської області №8/20 від 06
лютого 1996 року було надано згоду
ОСОБА_4 на продаж однокімнатної
квартири АДРЕСА_1 від імені її
неповнолітньої доньк, а питання про
виділення спірної земельної ділянки
ОСОБА_3 не вирішувалось (а.с.10).

27 листопада 1998 року вказана земельна
ділянка на підставі рішення
Чугуївської районної ради Харківської
області III сесії XXIII скликання перейшла
у власність Есхарівської селищної ради
Харківської області (а.с.128).

24 грудня 2010 року ОСОБА_5, діючи на
підставі довіреності (реєстр № 3930 від 09
червня 2010 року) від імені ОСОБА_3,
продала ОСОБА_2 приватизовану земельну
ділянку площею 0,60 га, кадастровий номер
:01:000:0760, яка розташована на
території Есхарівської селищної ради
Чугуївського району Харківської
області (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла у віці 89
років. У встановлений законом
шестимісячний строк спадкоємці
померлої із заявами про прийняття
спадщини або про відмову від спадщини
до нотаріальної контори не зверталися,
спадкова справа не заводилась,
свідоцтво про право на спадщину не
видавалось (а.с.113-116). Не встановлено і
осіб, які б прийняли спадщину на
підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Отже, зібраними у справі доказами,
підтверджується той факт, що ОСОБА_3
отримала державний акт на право
власності на спірну земельну ділянку
на підставі рішення виконавчого
комітету Есхарівської селищної ради
від 06 лютого 1996 року, яким питання про
виділення їй вказаної земельної
ділянки не вирішувалось, рішення про
це селищною радою взагалі не
приймалось.

Крім того, спірна земельна ділянка
відноситься до земель лісового фонду,
розташована в прибрежній захисній
смузі річки Сіверський Донець, а відтак
згідно приписів зазначених вище норм
Закону, не могла бути передана у
власність ОСОБА_3 для зазначеного в
державному акті цивільного
призначення - ведення особистого
підсобного господарства

До того ж, до 1998 року спірна земельна
ділянка знаходилась у підпорядкуванні
Чугуївської міської ради Харківської
області, отже, Есхарівська селищна рада
у 1996 році взагалі не мала повноважень
на розпорядження цією землею.

Даних обставин представником
відповідача не спростовано і рішень,
які були б підставою видачі
оспорюваного державного акту не
надано, тому суд вважає доведеним той
факт, що земельна ділянка вибула із
земель державної власності без
законних на те підстав.

Згідно з ч.1 ст.155 ЗК України у разі
видання органом виконавчої влади або
органом місцевого самоврядування акта,
яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України (у редакції, яка була чинною на
час виникнення спірних правовідносин)
захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: визнання прав; відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав;
визнання угоди недійсною; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; відшкодування
заподіяних збитків; застосування
інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, не
заборонених законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена законом.

За приписами п. 3 ч. 1 ст.388 ЦК України,
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача, зокрема, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи викладене та відсутність
передбачених ч.2 ст.388 ЦК України
підстав, які виключають витребування
майна від добросовісного набувача, суд
приходить до висновку, що право
державної власності підлягає судовому
захистові, шляхом задоволення вимог
про визнання недійсним виданого на ім'я
ОСОБА_3 державного акту на право
власності на земельну ділянку та
витребування майна, яке поза волею
власника незаконно вибуло з його
володіння (управління) і за договором
передано набувачеві.

Заперечення відповідача стосовно
недоведеності факту неправомірної
видачі спірного земельного акту є
безпідставними та повністю
спростовуються зібраними у справі
письмовими доказами.

Не грунтуються на законі і доводи
відповідача стосовно того, що спірна
земельна ділянка не може бути
витребувана у ОСОБА_2, який є
добросовісним набувачем.

Разом з тим, вимоги про скасування
запису про державну реєстрацію
спірного державного акту, задоволенню
не підлягають.

Відносини, пов'язані з державною
реєстрацією прав на нерухоме майно та
їх обтяжень, регулюються Законом
України від 11 лютого 2010 року № 1878-У1 (з
наступними змінами) «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

Розділом другим цього Закону визначено
органи реєстрації прав.

Прокурором заявлено позовні вимоги про
скасування запису про державну
реєстрацію спірного державного акту,
разом з тим жодних обгрунтувань щодо
цієї вимоги позовна заява не містить,
не зазначено і орган який на думку
позивача повинен вчинити цю дію, та
такий в якості відповідача до справи не
залучався.

Отже підстави для задоволення позову в
цій частині відсутні.

Разом з тим, слід зазначити, що
підставою для скасування спірного
запису є рішеня суду про визнання
державного акту недійсним, адже
реєстрація права є похідною від самого
права.

Керуючись ст. 303, ст. 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п.4
ч.1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316,317,319
ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Харківської області
задовольнити частково.

Рішення Чугуївського міського суду
Харківської області від 29 квітня 2014
року скасувати.

Позов Чугуївського міжрайонного
прокурора Харківської області, в
інтересах Чугуївської районної
державної адміністрації Харківської
області, задовольнити частково.

Визнати недійсним державний акт серії
ХР від 04 вересня 1996 року на право
приватної власності на земельну
ділянку, площею 0,60 га, виданий на ім'я
ОСОБА_3 для ведення особистого
підсобного господарства на території
Есхарівської селищної ради
Чугуївського району Харківської
області.

Зобов'язати ОСОБА_2 повернути
зазначену вище земельну ділянку площею
0,60 га державі в особі Чугуївської
районної державної адміністрації
Харківської області у придатному для
використання стані.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді