Справа № 357/3381/14-ц Головуючий у І
інстанції Протасова О.М.Провадження №
22-ц/780/4917/14 Доповідач у 2
інстанції СліпченкоКатегорія 43
УХВАЛА

Іменем України

04 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Сліпченка О.І.,

суддів Іванової І.В., Гуля В.В.,

при секретарі: Химинець Н.М.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги ОСОБА_1 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 18 червня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання такою, що не набула права
на проживання у житловому приміщенні
та виселення,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У березні 2014 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом, посилаючись
на те, що під час укладення з ним шлюбу
06.11.1977 р. відповідач приховала від нього
факт перебування у шлюбі з іншим
чоловіком, внаслідок чого висновком
Відділу державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції у Київській області
від 31.12.2013 р. актовий запис 31 від 06.11.1977
року був анульований. Після анулюванню
актового запису про шлюб він
неодноразово пропонував відповідачці
звільнити житло, однак та відмовлялась.
Вважаючи, що особа, яка вселилась у
житлове приміщення іншої особи у
зв'язку з реєстрацією з нею недійсного
шлюбу, не набула житлових прав, просив
визнати відповідача такою, що не набула
права на проживання у належному йому
будинку, та виселити її з належного
йому житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 18 червня 2014 року відмовлено в
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач в своїй апеляційній скарзі
просив його скасувати з підстав
неповного з'ясування обставин справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову

Апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів. Не
може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише з
формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову суд першої
інстанції обґрунтовував свої висновки
тим, що ОСОБА_2. вселилася до житла у
якості члена сім'ї власника будинку,
припинення сімейних стосунків із
власником не позбавляє її права
користування жилим приміщенням у
будинку, де вона мешкає до цього часу, а
передбачені законом підстави для
виселення її із спірної квартири -
відсутні.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.47 Конституції України
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК
України, згідно якої ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. За згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно. До
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Судом першої інстанції встановлено, що
як вбачається з Повного витягу з
Державного реєстру актів цивільного
стану громадян щодо актового запису
про шлюб №0 від 09.01.2014 р. та рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 02.11.2012 року про
розірвання шлюбу з 06.11.1977 року по 02.11.2012
року сторони перебували у шлюбі.

Зі свідоцтва про право приватної
власності на житловий будинок від
10.05.1987 р., договору дарування від 28.05.1987
р. та свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 21.02.2007 р. вбачається, що
під час шлюбу позивач став власником
житлового будинку по АДРЕСА_1.

З пояснень сторін та довідки №02-18-729 від
19.02.2014 р., виданої Сільським головою
с. Шкарівка Білоцерківського
району Київської області, та акту
обстеження умов проживання від 28.04.2014
року судом встановлено, що сторони
проживають у зазначеному будинку з
1977 року, відповідач прописана у
ньому з 17.08.1985 року в якості дружини
позивача; з 2012 року проживає одна, сама
сплачує комунальні платежі, веде
домашнє господарство, проводить
часткові ремонти будинку, іншого житла
та земельної ділянки у користуванні не
має.

За змістом ст.116, ст.157 ЖК України, члена
сім'ї власника жилого будинку, у тому
числі, колишнього, може бути виселено у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення у випадках,
передбачених частиною першою статті 116
цього Кодексу, зокрема, якщо він
систематично руйнує чи псує жиле
приміщення, або використовує його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття робить неможливим для інших
проживання з ним в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними; без
надання іншого жилого приміщення
виселяються також особи, які
самоправно зайняли жиле приміщення.

Доказів того, що відповідач
використовувала житло не за
призначенням, чи не ремонтувала його
або не утримувала його та прибудинкову
територію у належному стані, чи
систематичним порушенням правил
соціального співжиття робила
неможливим для інших проживання з нею в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, позивач суду не
надав, як не надав і доказів на
підтвердження самовільного зайняття
нею житлового приміщення.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач посилається на те, що згідно з
повідомленням про анулювання актового
запису цивільного стану, 31.12.2013 року
відділ реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції Київської області
на підставі висновку того ж відділу від
31.12.2013 р. анулював актовий запис №31 про
шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2, складений 06.11.1977
року виконавчим комітетом Шкарівської
сільської ради Білоцерківського
району Київської області та вважає, що
внаслідок анулювання шлюбу відповідно
до СК України втрачають дію підстави,
на яких відповідач проживає у
належному йому будинку.

З такими доводами колегія суддів не
може погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 "Прикінцевих положень"
СК України цей кодекс набрав чинності
одночасно з набранням чинності ЦК
України, тобто, з 01.01.2004 р. За загальним
правилом дії законів та інших
нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.
Конституції України), норми СК
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності.

Шлюб було укладено сторонами у 1977 році
за нормами КпШС УРСР, який встановлював
судовий порядок визнання шлюбу
недійсним (ст.45 КпШС УРСР) і не
передбачав анулювання недійсного
шлюбу. Як встановлено судом першої
інстанції, укладений між сторонами
шлюб судовим рішенням визнаний
недійсним не був.

Суд першої інстанції правомірно не
взяв до уваги повідомлення про
анулювання актового запису про шлюб,
вважаючи його недопустимим доказом
відповідно до ч.1 ст.59 ЦПК України, однак
врахував, що шлюб між сторонами був
розірваний рішенням суду від 02.11.2012
року, яке набуло чинності.

За таких обставин з урахуванням того,
що припинення сімейних стосунків із
власником будинку ОСОБА_1 не позбавляє
ОСОБА_2. права користування займаним
жилим приміщенням, суд правильно
відмовив у задоволенні позову.

Решта доводів апеляційної скарги не
спростовують висновків суду про
наявність у відповідача права на
користування жилим приміщенням та
відсутність підстав для її виселення.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу скарги ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 18 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: