22-ц/775/1247/2014(м)
інстанції Кулик С.В.
Суддя-доповідач
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 вересня 2014 року

м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області в складі:

головуючого
Кочегарової Л.М.,

суддів:
Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі
Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк»)
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 26 червня 2014 року,

в
с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ПАТ «Дельта
Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
за кредитним договором від 19 квітня 2007
року, яка, станом на 14 червня 2013 року,
склала 70 320,85 грн.

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Маріуполя від 26 червня 2014 року
позовні вимоги публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
задоволені і стягнуто в солідарному
порядку зі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» заборгованість за
кредитом в сумі 70 320 грн. 85 коп.
Стягнуто в дольовому порядку зі ОСОБА_2
та ОСОБА_3 на користь Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
витрати за сплату судового збору по 351,
60 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі
представник ОСОБА_3- ОСОБА_4 просить
рішення суду скасувати, в частині
задоволення позову про стягнення з
ОСОБА_3 заборгованості за кредитом,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Рішення суду, ухвалене
відносно ОСОБА_2, не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_5, який просив задовольнити
апеляційну скаргу, заперечення проти
скарги представника ПАТ «Дельта Банк»
Рябова Є.А., дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню
за таких підстав.

Суд першої інстанції,
задовольняючи позов, виходив із того,
що позичальник належним чином не
виконував умови кредитного договору, у
зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка підлягає
солідарному стягненню з боржника та
поручителя.

З такими висновками суду
погодитись не можна, оскільки ці
висновки суперечать вимогам закону та
не ґрунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають з
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; 6)
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Вказане судове рішення, в
частині стягнення заборгованості за
кредитним договором з ОСОБА_3,
зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що 19 квітня
2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», який у
подальшому змінив назву на ПАТ
«Укрсиббанк», та ОСОБА_2 було укладено
договір №0 про надання
споживчого кредиту, згідно якого
відповідачеві було надано кредит у
розмірі 78 160 грн., з кінцевим терміном
повернення 21 квітня 2014 року та з
оплатою 18,5 % річних за користування
кредитом, на придбання автомобіля.
Згідно умов договору, відповідач
повинен здійснювати повернення
кредитних коштів рівними частками та
сплачувати відсотки у розмірах та у
строк, які визначені кредитним
договором.

19 квітня 2007 року між АКІБ
«Укрсиббанк» та ОСОБА_3, у забезпечення
усіх грошових зобов'язань за договором
про надання споживчого кредиту, було
укладено договір поруки № 0П, за
яким поручитель поручався за виконання
відповідачем ОСОБА_2 своїх зобов'язань
за кредитним договором.

08 грудня 2011 року між ПАТ
«Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк»
укладено договір купівлі-продажу права
вимоги за кредитами.

ОСОБА_2 не виконував свої
зобов'язання належним чином і, станом
на 14 червня 2013 року, заборгованість за
договором становила 70 320 грн. 85 коп., з
яких : 39 465,50 грн. - заборгованість за
кредитом; 30 855,35 грн. - заборгованість за
відсотками за користування кредитом.

У зв'язку з неналежним
виконанням позичальником взятих на
себе зобов'язань за кредитним
договором банком 30 квітня 2013 року на
адресу ОСОБА_3 було направлено лист -
претензія з вимогою про дострокове
погашення кредитної заборгованості
(а.с.11).

Відповідно до ч. 1 ст. 553 та ч. 1
ст. 554 ЦК України за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. У разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм
матеріального права поручитель, хоча й
пов'язаний із боржником певними
зобов'язальними відносинами, є
самостійним суб'єктом у відносинах із
кредитором.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого у договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Частиною 1 ст. 251 ЦК України
визначено, що строком є певний період у
часі, зі спливом якого пов'язана дія чи
подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами
(ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом із тим із настанням
певної події, яка має юридичне
значення, законодавець пов'язує термін,
який визначається календарною датою
або вказівкою на подію, яка має
неминуче настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК
України).

Із договору поруки від 19
квітня 2007 року вбачається, що в ньому не
встановлено строку, після якого порука
припиняється, а умова договору поруки
про його дію до повного виконання
боржниками своїх зобов'язань перед
банком за кредитним договором не є
встановленим сторонами строком
припинення дії поруки, оскільки
суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК
України, тому, у цьому випадку,
підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559
ЦК України про те, що порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

Пунктом 24 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 559
ЦК України порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

При вирішенні спору суд першої
інстанції не врахував, що згідно зі
статтею 526 ЦК України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору. Отже, якщо
кредитним договором не визначено інші
умови виконання основного
зобов'язання, то у разі неналежного
виконання позичальником своїх
зобов'язань за цим договором строк
пред'явлення кредитором до поручителя
вимоги про повернення отриманих коштів
має обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково. Таким строком не
може бути лише несплата чергового
платежу.

Сама по собі умова договору про
дію поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам статті 252 ЦК
України, згідно з якою строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Отже, якщо кредитним договором
не визначено інші умови виконання
основного зобов'язання, то у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимоги про повернення
отриманих у кредит коштів має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами,

Тобто, з моменту настання
строку виконання зобов'язання у
повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до
поручителя є як направлення/вручення
йому вимоги про погашення боргу
(залежно від умов договору), так і
пред'явлення до нього позову. При цьому,
в разі пред'явлення вимоги до
поручителя кредитор може звернутися до
суду протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання.

Зі змісту договору поруки
вбачається, що строк її припинення не
встановлено, тому згідно з вимогами
вказаних вище норм матеріального
права, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання, настання
строку виконання зобов'язання в
повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково не пред'явить
вимоги до поручителя.

Матеріалами справи
підтверджується, що 30 квітня 2013 року
банком направлено на адресу ОСОБА_3
вимогу про дострокове погашення
заборгованості за кредитом та
процентів за користування кредитом.

Згідно п.11.1 кредитного
договору, з умовами якого був
ознайомлений поручитель ОСОБА_3, банк
направляє вимогу позичальнику про
дострокове повернення кредиту, але
термін його повернення вважається
таким, що настав на 41 календарний
день з дати відправлення позичальнику
повідомлення (вимоги) про дострокове
повернення кредиту.

З огляду на викладене, у ПАТ
«Дельта Банк» виникло право
пред'явлення вимоги до поручителя
ОСОБА_3, у зв'язку з порушенням
зобов'язань боржником ОСОБА_2 щодо
сплати заборгованості за кредитним
договором, починаючи з 14 червня 2013 року
(з 1 травня 2013 року), протягом наступних
шести місяців.

Банк, як убачається з
матеріалів справи, звернувся з позовом
до ОСОБА_3 лише 13 січня 2014 року, тобто
вже після спливу шестимісячного
строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК
України.

Однак, суд першої інстанції, у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України, на зазначене уваги не звернув
та дійшов необгрунтованого висновку
про можливість стягнення кредитної
заборгованості з поручителя ОСОБА_3

Суд апеляційної інстанції,
відповідно до приписів ст. 309 ЦПК
України, має право скасувати судове
рішення і ухвалити нове рішення або
змінити рішення, якщо застосовано
закон, який не поширюється на ці
правовідносини, чи не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не
вимагається збирання або додаткова
перевірки доказів, обставини справи
встановлені судом повно та правильно,
але допущено помилку у застосуванні
норм матеріального права, оскаржуване
судове рішення, в частині задоволення
позовних вимог до поручителя ОСОБА_3,
підлягає скасуванню з ухваленням в цій
частині нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог про
стягнення з поручителя заборгованості
за кредитним договором від 19 квітня 2007
року в сумі 70 320, 85 грн.

Така правова позиція колегії
суддів ґрунтується на постанові
Верховного Суду України від 29 січня 2014
року у справі про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 липня 2013 року у справі за
позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
про стягнення суми заборгованості за
кредитним договором та ухвалах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 березня 2014 року та 16 липня
2014 року.

З доводами скарги про те, що порука
ОСОБА_3 припинилася в порядку ч. 1 ст. 559
ЦК України, згідно із якою порука
припиняється у разі зміни зобов'язання
без згоди поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності, колегія суддів не
погоджується, оскільки зміна
процентної ставки відбулася не за
невиконання кредитних зобов'язань у
строк, а на підставі п.п.1.3.1, 9.2
кредитного договору - при стягненні
процентів за погашення простроченої
заборгованості. Процентна ставка 18,5%
була встановлена за використання
кредитних коштів протягом 30
календарних днів, рахуючи з дати видачі
кредиту (а.с.16).

Оскільки підстав для стягнення
заборгованості з ОСОБА_3 не
встановлено, судовий збір на користь
ПАТ «Дельта Банк», на підставі ст.88 ЦПК
України, підлягає стягненню зі ОСОБА_2

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.309 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и
л а :

Апеляційну скаргу
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Жовтневого районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
26 червня 2014 року, в частині стягнення
заборгованості за кредитним договором
та в частині стягнення судового збору
з ОСОБА_3, скасувати.

У задоволенні позовних вимог
публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
від 19 квітня 2007 року в сумі 70 320 грн. 85
коп. - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2
(ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_3, ІНН
НОМЕР_2, проживає АДРЕСА_1) на користь
публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» судовий збір в розмірі 703
грн. 21 коп.

Рішення набирає законної сили
з моменту проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
Л.М. Кочегарова

Судді:
Т.Г. Ігнатоля

С.А. Попова