Дата документу 04.09.2014
Справа № 334/4771/14-ц
Провадження № 2/334/2045/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2014 року Ленінський районний
суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Єфремової Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором позики

в
с т а н о в и в :

У травні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Ленінського районного
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про стягнення з нього 23972 гривні, з яких
16016 гривень - заборгованості за
договором позики, 1546 гривень - в якості
3% річних та інфляційних витрат, 1218
гривень судових витрат, 2192 гривні
відшкодування збитків, спричинених
неналежним виконанням договору та 3000
гривень відшкодування моральної шкоди.

В позові позивач зазначив, що 11.02.2013
року між позивачем та відповідачем
була складена розписка про отримання
ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 10400
гривень з щомісячною сплатою
компенсації за користуванням грошима в
сумі 624 гривні та повернення суми боргу
до червня 2013 року.

Протягом шести місяців відповідач
сплачував вказану суму компенсації за
користування грошима, після чого
припинив виконувати домовленість, а
після впливу строку, вказаного в
розписці, грошові кошти не повернув.

Протиправна поведінка відповідача
змусила ОСОБА_1 звернутися до
правоохоронних органів із заявою про
злочин, проте проведеним досудовим
розслідуванням були встановлені
цивільно-правові відносини між
сторонами та кримінальне провадження
закрито у зв'язку з відсутністю складу
кримінального правопорушення.

З цих підстав, позивач звернувся до
суду з відповідним позовом.

У судовому засіданні позивач уточнив
свої позовні вимоги шляхом їх
збільшення вимог з 23 972 грн. до 28 472,75 грн.
оскільки зросла основного боргу, сума
інфляції, сума 3% річних та інших витрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог,
позивач посилаючись на факти,
викладені у позовній заяві та норми
Цивільного Кодексу України, наполягав
на стягненні з відповідача ОСОБА_2 28472,75
гривень у зв'язку з тим, що останній
порушив свої обов'язки щодо повернення
суми позики з усіма правовими
наслідками, які настають в результаті
невиконання договірних обов'язків.

Представник позивача підтримав
позицію свого довірителя та просив суд
задовольнити позов ОСОБА_1 з
урахуванням збільшення позовних вимог.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про день та час розгляду
справи був повідомлений своєчасно.
Проте надав суду свої письмові
заперечення, які були долучені до
матеріалів справи.

Так, відповідач ОСОБА_2 у своїх
запереченнях спростовує сам факт
передачі грошових коштів у вказаний в
розписці спосіб, тобто шляхом
перерахування на його (ОСОБА_2.) картко
вий рахунок, вказаний ним. Отже він
вважає, що договір на який посилається
Позивач ОСОБА_1 а не укладений договір
не породжує будь-яких правових
наслідків щодо сторін за договором.

Представник відповідача у судовому
засіданні посилаючись на письмові
заперечення свого довірителя доводив
суду, що позовні вимоги позивача є
безпідставними та такими, що не можуть
бути задоволені оскільки ні позивачем
ні його представником не надано суду
будь-яких доказів щодо предмету спору.
Просив суд відмовити позивачу у позові
у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи
вислухавши пояснення сторін та
дослідивши надані сторонами письмові
докази, суд дійшов до висновку, що
позовні вимоги позивача не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного:

Законом припускається можливість
застосування судової форми захисту
цивільних справ та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Виходячи зі змісту та розуміння цієї
норми Закону слід розуміти, що при тому
існувало порушення цього права.
Позивач та його представник у судовому
засіданні намагався довести суду, що
саме діями відповідача було порушені
його права та інтереси.

По встановленим ЦПК України нормам
(ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставі
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК
України.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими
доказами є будь-які документи, акти,
довідки, листування службового або
особистого характеру або витяги з них,
що містять відомості про обставини, які
мають значення для справи.

У судовому засіданні позивач та його
представник наполягав на тому, що 12
лютого 2013 року позивачем ОСОБА_1 було
надано відповідачу ОСОБА_2 грошові
кошти у розмірі 10400. 00 гривень, що
підтверджу ється відповідною
розпискою.

Проте позивач не надав суду належного
доказу передачі грошових коштів від
однієї фізичної особи - ОСОБА_1 до іншої
фізичної особи - ОСОБА_2

В наданій суду розписці зазначено, що
сторони: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійшли до
згоди, що вказану грошову суму, а саме
10400. 00 гривень відповідач отримає
шляхом перерахування на його (ОСОБА_2.)
картко вий рахунок, вказаний ним. Однак,
згідно наданої суду копії виписки по
картковому рахунку відповідача НОМЕР_1
у банку "Ренесанс Кредит" за період з 11
лютого 2013 року по 23 травня 2014 року не
вбачається даного переказу.

Позивач не заперечуючи проти вказаного
факту, намагався довести суду, що
грошові кошти відповідач отримав від
нього готівкою, але без присутності
свідків та без будь якого письмового
доказу.

У відповідності до ч. 2 статті 1046
Цивільного кодексу України, договір
позики є укладеним з моменту
передавання грошей або інших речей
визначених родовими ознаками.

Враховуючи той факт, що позивачем не
надано доказів передачі грошових
коштів відповідачу, договір на який
посилається позивач, є не укладеним, а
не укладений договір не породжує
будь-яких правових наслідків щодо
сторін за договором (ст..1049 ЦК України).

Стосовно вимог позивача щодо сплати
процентів за користування позикою,
інформаційних витрат, відшкодування
збитків, відшкодування моральної
шкоди, слід зазначити,, що підставою
для відповідальності є сам факт
порушення грошового зобов'язання, яке
випливає з прострочення боржника та
неповернення позики у встановлений
строк.

Оскільки позивачем не було доведено
жодного факту порушення ОСОБА_2,
грошового зобов'язання перед ОСОБА_1 та
не надано належних доказів на
підтвердження вимог позивача у суду
відсутні підстави для задоволення
позову, а звідси у стягненні з ОСОБА_2
заборгованості за договором позики -
слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.
10,11,15,16, 22,23,57,58,59,640,1046,1049 ЦК України,
суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційний суд Запорізької області
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Н.Ю.Козлова