АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7733/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

представника позивача Тарасенко
Ю.Д.,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_4 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 24 квітня 2014
року по цивільній справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Перший український
експертний центр» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за оплату
житлово-комунальних послуг,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ТОВ «Перший
український експертний центр»
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4,
в якому просило стягнути з ОСОБА_4, який
є власником квартири за адресою:
АДРЕСА_1, на користь ТОВ «Перший
український експертний центр»
заборгованість по оплаті квартплати та
комунальних послуг в сумі 7 250 грн. 20 коп.
та судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп.

В обґрунтування заявлених вимог
вказувало, що відповідно до рішення
Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд», яке
оформлено протоколом № 29 від 15.08.2012,
житловий будинок АДРЕСА_1 було передано
на баланс експлуатуючої організації -
ТОВ «Перший український експертний
центр». ОСОБА_4 є власником квартири
АДРЕСА_1. За період з жовтня 2012 року по
липень 2013 року, відповідач, як споживач
послуг, не виконував обов'язки з оплати
за спожиті житлово-комунальні послуги,
у зв'язку з чим утворилась
заборгованість на загальну суму 7 250,20
грн., які позивач просив стягнути з
відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 24.04.2014 позов задоволено:
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ
«Перший український експертний центр»
заборгованість по оплаті
житлово-комунальних послуг у розмірі 7
250 грн. 20 коп. та 229 грн. 40 коп. судових
витрат.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на незаконність і
необґрунтованість рішення, просить
його скасувати та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позову. Вважає,
що суд першої інстанції неповно
дослідив матеріали справи та не дав
належну оцінку наявним у справі
доказам, внаслідок чого ухвалив
рішення з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримав апеляційну скаргу
з викладених в ній підстав та просив її
задовольнити.

Представник позивача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував за її безпідставністю і
необґрунтованістю та просив рішення
суду залишити без змін, оскільки воно
ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що споживачі
зобов'язані оплачувати
житлово-комунальні послуги, якщо вони
фактично користувалися ними.
Відсутність договору про надання
житлово-комунальних послуг само по
собі не може бути підставою для
звільнення споживача від оплати послуг
у повному обсязі.

Вказаний висновок суду є законним і
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що ОСОБА_4 є власником
АДРЕСА_1, що підтверджується договором
купівлі-продажу квартири від 01.12.2011.

На підставі рішення Правління ПАТ «ХК
«Київміськбуд», яке оформлено
протоколом № 29 від 15.08.2012, житловий
АДРЕСА_1 було передано на баланс
експлуатуючої організації ТОВ «Перший
український експертний центр».

1 жовтня 2012 року ТОВ «Перший
український експертний центр»
прийняло на баланс житловий АДРЕСА_1, що
підтверджується Актом
приймання-передачі на баланс
обслуговування житлового будинку по
АДРЕСА_1, який укладено з ЖУ
«Лівобережне» ДП «Екос».

31 липня 2013 року між ТОВ «Перший
український експертний центр» та ОСББ
«Гашека 18» складено Акт
приймання-передачі житлового
комплексу за адресою: АДРЕСА_1 з балансу
ТОВ «Перший український експертний
центр» на баланс ОСББ «Гашека 18».

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» учасниками відносин у сфері
житлово-комунальних послуг є: власник,
споживач, виконавець, виробник.

Статтею 322 ЦК України визначено, що
власник зобов'язаний утримувати майно,
що йому належить, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»
споживач зобов'язаний оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Статтею 13 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачено, що залежно від
функціонального призначення
житлово-комунальні послуги
поділяються на: 1) комунальні послуги
(централізоване постачання холодної та
гарячої води, водовідведення, газо- та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо); 2) послуги з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій (прибирання
внутрішньобудинкових приміщень та
прибудинкової території,
санітарно-технічне обслуговування,
обслуговування внутрішньобудинкових
мереж, утримання ліфтів, освітлення
місць загального користування,
поточний ремонт, вивезення побутових
відходів тощо); 3) послуги з управління
будинком, спорудою або групою будинків
(балансоутримання, укладання договорів
на виконання послуг, контроль
виконання умов договору тощо); 4)
послуги з ремонту приміщень, будинків,
споруд (заміна та підсилення елементів
конструкцій та мереж, їх реконструкція,
відновлення несучої спроможності
несучих елементів конструкцій тощо).
Примірні переліки житлово-комунальних
послуг та їх склад залежно від
функціонального призначення
визначаються центральним органом
виконавчої влади з питань
житлово-комунального господарства.

Статтями 20, 21 вищевказаного Закону
визначені права та обов'язки споживача
та виконавця житлово-комунальних
послуг. Зокрема, правом споживача є
одержання вчасно та відповідної якості
житлово-комунальних послуг згідно із
законодавством та умовами договору на
надання житлово-комунальних послуг, а
обов'язком - оплата житлово-комунальних
послуг у строки, встановлені договором
або законом. Обов'язком виконавця
надання послуг вчасно та відповідної
якості згідно із законодавством та
умовами договору, а також підготовка та
укладення із споживачем договору про
надання житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»
балансоутримувачем будинку, споруди,
житлового комплексу або комплексу
будинків і споруд є власник або
юридична особа, яка за договором з
власником утримує на балансі
відповідне майно, а також веде
бухгалтерську, статистичну та іншу
передбачену законодавством звітність,
здійснює розрахунки коштів, необхідних
для своєчасного проведення
капітального і поточного ремонтів та
утримання, а також забезпечує
управління цим майном і несе
відповідальність за його експлуатацію
згідно з законом.

Разом із тим законодавче визначення
терміну «балансоутримувач», дане в
статті 1 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», допускає
можливість існування різних ситуацій,
у тому числі таких, коли
багатоквартирний будинок існує, а
особи, що має права та несе обов'язки
балансоутримувача, немає (власники
квартир балансоутримувачами бути не
можуть за визначенням, а договір з
будь-якою юридичною особою не
укладався). За відсутності вирішення в
цьому Законі питання про те, хто саме
має ці права й обов'язки, застосуванню
підлягає частина перша статті 11 Закону
України «Про об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку», зі змісту
якої випливає, що функції
балансоутримувача до приватизації
квартир виконував попередній власник
будинку. Він повинен на вимогу
об'єднання власників
багатоквартирного будинку передати
житловий комплекс на баланс об'єднання.
Якщо ж немає особи, якій будинок може
бути переданий на баланс, попередній
власник (територіальна громада та
уповноважені нею юридичні особи)
змушені продовжувати виконувати
функції балансоутримувача.

Передача майна з балансу на баланс
відбувається відповідно до Порядку
передачі житлового комплексу або його
частини з балансу на баланс,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 11.10.2002 № 1521. Цей
Порядок регулює процедуру передачі
житлового комплексу на баланс
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку, а також
житлового комплексу або його частини
на баланс іншої юридичної особи, статут
якої передбачає можливість
провадження такої діяльності, з
балансу колишнього балансоутримувача.

Відповідно до положень ст. 24 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» балансоутримувач вправі
укладати договори на надання
житлово-комунальних послуг, звертатися
до суду про звернення стягнення на
майно осіб, які відмовляються
оплачувати рахунки за споживання
житлово-комунальних послуг або
відшкодовувати завдані збитки майну,
що перебуває в нього на балансі та
зобов'язаний забезпечити належну
експлуатацію та утримання майна, що
перебуває на його балансі.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що ТОВ «Перший
український експертний центр» було
балансоутримувачем житлового буд. 18 по
бул.Я. Гашека в м. Києві та виконавцем
житлово-комунальних послуг в період з
жовтня 2012 року по липень 2013 року, тому
позивачем правомірно пред'явлені
вимоги про стягнення за рахунок
відповідача заборгованості за
житлово-комунальні послуги за цей же
період.

Відповідно до наданого позивачем та
перевіреного судом розрахунку,
починаючи з жовтня 2012 року по липень 2013
року ОСОБА_4 не вносив плату за
житлово-комунальні послуги, у зв'язку з
чим утворилася заборгованість у
розмірі 7 250 грн. 20 коп.

Відповідачем не було надано доказів
належного виконання ним обов'язку по
сплаті за спожиті житлово-комунальні
послуги.

Таким чином, згідно із зазначеними
нормами закону споживач зобов'язаний
оплатити житлово-комунальні послуги,
якщо він фактично користувався ними.
Відсутність договору на надання
житлово-комунальних послуг сама по
собі не може бути підставою для
звільнення споживача від оплати послуг
у повному обсязі.

Отже, суд першої інстанції повно та
всебічно розглянув справу, надав всім
доводам сторін належну правову оцінку,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

Підсумовуючи викладене та аналізуючи
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про їх
необґрунтованість та безпідставність,
оскільки вони не ґрунтуються на
вимогах закону, фактичних обставинах
справи та наявних в ній доказів. Крім
цього, доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження судом першої
інстанції, висновків суду не
спростовують та на законність і
обґрунтованість рішення не впливають.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Таким чином, при апеляційному розгляді
справи порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 24 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді