Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Юровської Г.В., суддів:
Висоцької В.С., Писаної Т.О.,Гримич М.К.,
Умнової О.В.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного
майна подружжя, за касаційною скаргою
ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду
Вінницької області від 12 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що у період шлюбу
сторонами придбано житловий будинок
АДРЕСА_1. Правовстановлюючі документи
на цей будинок були оформлені на ОСОБА_7
Спірний будинок складається з двох
житлових кімнат, де мешкає вона з
трьома дітьми. Оскільки спільне
проживання та користування будинком
разом з відповідачем неможливе, ОСОБА_6
просила провести поділ будинку,
визначивши за нею ідеальну частку в
розмірі 4/5 спірного будинку, а за
відповідачем - 1/5 частку цього будинку,
без його реального поділу. Під час
розгляду справи позивач змінила свої
позовні вимоги і просила виділити їй
ідеальну частку в розмірі 2/3 частини
будинку, а відповідачу - 1/3 його частини.

Рішенням Липовецького районного суду
Вінницької області від 04 лютого 2014 року
у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 12 березня 2014 року рішення
районного суду скасовано. Позов ОСОБА_6
задоволено: проведено поділ спільного
сумісного майна подружжя і визнано за
позивачем право власності на 2/3 частини
житлового будинок АДРЕСА_1. Визнано за
ОСОБА_7 право власності на 1/3 частину
цього ж будинку. Стягнуто з відповідача
на користь позивача 229 грн. 40 коп.
судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, мотивуючи свої
вимоги порушенням судом норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6, районний суд виходив із
того, що спірне будинковолодіння є
особистою власністю відповідача,
оскільки придбане ним до шлюбу, а
позивачем не доведено, що за час шлюбу
домоволодіння істотно збільшилось в
своїй цінності внаслідок трудових та
грошових затрат подружжя, тому підстав
для поділу спільного сумісного майна
подружжя - житлового будинку немає.

Скасовуючи рішення районного суду та
задовольняючи позов ОСОБА_6,
апеляційний суд виходив із того, що
спірний житловий будинок є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя і оскільки його неможна
поділити в натурі, сторонам слід
виділити ідеальні частки будинку з
урахуванням інтересів хворої дитини.

Проте повністю погодитися з таким
висновком апеляційного суду не можна з
таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону оскаржуване
судове рішення не відповідає.

Судами встановлено що, 25 березня 1989
року було укладено шлюб між ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 (а. с. 6), а розірвання шлюбу між
сторонами відбулося за рішенням суду
від 1 вересня 2005 року (а. с. 7).

Позивач вважаючи, що будинковолодіння,
в якому вони проживали разом з їхніми
трьома дітьми будучи подружжям, є
власністю подружжя просила поділити
його між подружжям з відступленням від
рівності часток.

В заперечення позову відповідачем
наданий договір купівлі - продажу від 5
серпня 1987 року, на підставі якого він
придбав у ОСОБА_8 жилий будинок з
господарськими спорудами у с. Стара
Прилука Липовецького району
Вінницької області (а. с. 32) до шлюбу,
внаслідок чого вважає спірне
будинковолодіння своєю особистою
власністю. Договір у відповідності до
вимог чинного на момент вчинення
договору законодавства посвідчений
секретарем виконкому з урахуванням
делегованих йому ст. 14 Закону УРСР «Про
державний нотаріат» повноважень, і у
відповідності зі ст. 227 ЦК УРСР
зареєстрований у виконавчому комітеті
Староприлуцької сільської ради
народних депутатів в момент
посвідчення договору за №26. Договір є
чинним та був підставою для видачі у 2004
році відповідачеві свідоцтва про право
власності на будинковолодіння.
Вчинення на свідоцтві про право
власності реєстраційного напису 22
грудня 2004 року не свідчить про набуття
права на спірний об'єкт у грудні 2004
року.

Обґрунтовуючи рішення про визнання
спірного житлового будинку спільним
майном подружжя, апеляційний суд
керувався ч. 3 ст. 61 ЦПК України, при
цьому послався на рішення Липовецького
районного суду від 18 вересня 2012 року,
предметом позовних вимог якого було
усунення перешкод у користуванні
спірним будинком та вселення ОСОБА_7 і
яким було встановлено, що спірний
об'єкт є спільним майном подружжя, який
набутий у період шлюбу.

Однак, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України апеляційний суд не зазначив, на
підставі яких обставин рішенням
Липовецького районного суду від 18
вересня 2012 року встановлено набуття
спірного об'єкта у спільну сумісну
власність, не перевірені підстави
видачі свідоцтва про право власності
на спірне будинковолодіння за
відповідачем у 2004 році, не перевірені
обставини щодо чинності чи визнання
договору купівлі-продажу від 5 серпня
1987 року.

Оскільки обставини щодо наявності у
позивача права на спірне
будинковолодіння чи його частину та на
підставі яких норм права (статті 328, 331,
334, 345 ЦК України, статті 62, 190 СК України,
тощо) не встановлені, висновок суду
щодо порядку поділу цього майна між
подружжям не є безспірним.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційний
суд не встановив фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, а порушення вимог
процесуального та матеріального права
призвело до ухвалення судового
рішення, яке не відповідає вимогам ст.
213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
ухваленого судового рішення із
передачею справи на новий апеляційний
розгляд.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 12 березня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. ЮровськаСудді:
В.С. Висоцька М.К. Гримич Т.О. Писана О.В.
Умнова