Справа № 355/875/14 Головуючий у І
інстанції Коваленко К.В.Провадження №
22-ц/780/4981/14 Доповідач у 2 інстанції
ФінагєєвКатегорія 52
РІШЕННЯ

Іменем України

02 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.

за участю секретаря Бевзюк М.М.

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
товариства з обмеженою
відповідальністю «Транс-Логістик» на
рішення Баришівського районного суду
Київської області від 23 червня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Транс-Логістик» про
визнання незаконним наказу про
звільнення, зміну формулювання
звільнення, стягнення середнього
заробітку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом та просив визнати
незаконним та скасувати наказ № 118-оп
від 09.04.2014 року; змінити формулювання
причин звільнення ОСОБА_1, зобов'язавши
ТОВ «Транс-Логістик» звільнити
позивача з роботи за ст. 36 ч.1 п.1 КЗпП
України, внести ці відомості у його
трудову книжку та зобов'язати видати її
позивачу; стягнути з ТОВ
«Транс-Логістик» заборгованість по
виплаті заробітної плати станом на
09.04.2014 року, середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 10.04.2014
року та 10 000 грн. в якості відшкодування
за спричинену моральну шкоду.

Позовні вимоги обгрунтовані тим,
що у листопаді 2013 року ОСОБА_1
влаштувався на роботу в ТОВ
«Транс-Логістик» в якості
водія-експедитора на умовах відрядної
форми оплати праці. 26.01.2014 року позивача
було відправлено у відрядження. Під час
відрядження він доставляв вантажі в
закордонні країни - Нідерланди,
Німеччину, РФ. Всього позивач перебував
у рейсі 38 діб, враховуючи час в дорозі,
розвантаження, очікування попутного
рейсу, завантаження. За виконання
зазначеної роботи відповідач мав
сплатити позивачу еквівалент 4 000
доларів США. Після повернення,
керівництво відповідача пред'явило
ОСОБА_1 претензію про перевитрати
паливно-мастильних матеріалів на суму
32 000 грн. та позивача було звільнено з
роботи у зв'язку із втратою довіри за п.
2 ст. 41 КЗпП України. Після звільнення
позивачу не було повернуто трудову
книжку та з ним не проведено розрахунок
відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

Рішенням Баришівського районного
суду Київської області від 23 червня 2014
року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано
незаконним та скасовано наказ ТОВ
«Транс-Логістик» № 118-оп від 09.04.2014 року
про звільнення ОСОБА_1 Зобов'язано ТОВ
«Транс-Логістик» змінити формулювання
звільнення ОСОБА_1 та звільнити ОСОБА_1
з роботи за ст. 36 ч.1 п.1 КЗпП України,
внести зазначені відомості в трудову
книжку ОСОБА_1 та видати трудову книжку
ОСОБА_1. Стягнуто з ТОВ «Транс-Логістик»
на користь ОСОБА_1 заборгованість по
виплаті заробітної плати станом на
09.04.2014 року, середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 10.04.2014
року по день фактичного розрахунку та 10
000 грн. в якості відшкодування за
спричинену моральну шкоду.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати рішення суду першої
інстанції через порушення норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, недоведеність
обставин, які суд вважав встановленими
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову. В
обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що позивач в
пояснювальній записці зазначив, що він
реалізовував дизельне пальне шляхом
заправлення інших автомобілів, за що
отримував кошти, які використовував на
власні потреби. Дизельне пальне
відноситься до товарно-матеріальних
цінностей, а позивач відноситься до
осіб, які можуть бути звільнені на
підставі втрати довіри. Підстави
для звільнення ОСОБА_1 з роботи за
угодою сторін відсутні. Позивач
навмисно не з'являється до ТОВ
«Транс-Логістик» за отриманням
кінцевого розрахунку, щоб отримати
більшу компенсацію.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був
прийнятий на роботу в Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Транс-Логістик», на підставі наказу №
295-оп від 21.11.2013 року на посаду водія
автотранспортних засобів автоколони
№4 з виконанням обов'язків
транспортного експедитора з повною
матеріальною відповідальністю.

26.01.2014 року позивача ОСОБА_1 було
відправлено в відрядження. Під час
відрядження він доставляв вантажі в
закордонні країни - Нідерланди,
Німеччину, РФ.

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що він,
виконуючи рейс Україна-Німеччина на
автомобілі Сканія R420 з 26.01.2014 року по
11.02.2014 року заправляв дизельним пальним
чужі автомобілі, за що отримував кошти.
Свою провину визнав та зобов'язувався
відшкодувати матеріальні збитки.

Згідно наказу № 6-од від 18.03.2014 року
створено тимчасову комісію з
інвентаризації матеріальних
цінностей. В результаті проведення
інвентаризації було встановлено на
автомобілі Сканія R420 р/п НОМЕР_2 нестачу
дизельного пального в період з 28.12.2013
року по 31.12.2013 року у кількості 264,72 л. на
загальну суму 2 194 грн. 52 коп. та нестачу
дизельного пального в період з 26.01.2014
року по 09.03.2014 року у кількості 1491,02 л. на
загальну суму 16 759 грн. 06 коп.

ОСОБА_1, був звільнений наказом №118-оп
від 09.04.2014 року з посади водія
автотранспортних засобів автоколони №
4 з виконанням обов'язків експедитора у
зв'язку із втратою довіри, згідно п. 2 ст.
41 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач не провів
розрахунок при звільненні. На позивача
може бути покладено лише обмежену
матеріальну відповідальність. При
звільненні ОСОБА_1 з роботи відповідач
порушив вимоги трудового
законодавства.

Однак, колегія суддів не може повністю
погодитися з висновками суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України
крім підстав, передбачених статтею 40
цього Кодексу, трудовий договір з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу може бути
розірваний також у випадках: винних дій
працівника, який безпосередньо
обслуговує грошові, товарні або
культурні цінності, якщо ці дії дають
підстави для втрати довір'я до нього з
боку власника або уповноваженого ним
органу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України
відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли: між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до статті 135-1цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 було прийнято на роботу на
посаду водія з виконання обов'язків
експедитора. 21 листопада 2013 року між
сторонами було укладено договір про
повну матеріальну відповідальність,
відповідно до умов якого позивач
виконує роботу водія-експедитора та
несе матеріальну відповідальність за
збереження довіреного йому до
перевезення вантажу (а.с.81).

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Згідно п. 1 постанови Державного
комітету Ради Міністрів СРСР з праці та
соціальних питань і Секретаріатом
Всесоюзної центральної ради
професійних спілок від 28 грудня 1977 року
№ 447/24, якою затверджено вичерпний
перелік посад і робіт працівників, з
якими можуть укладатися договори про
повну матеріальну відповідальність -
договір про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність може
бути укладений з працівниками, що
обіймають посади або виконують роботи
(додаток № 1 до даної постанови),
безпосередньо пов'язані зі
зберіганням, обробкою, продажем
(відпусткою), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей.

Додаток № 1 передбачає виконання
наступних робіт, при виконанні яких з
працівником укладається договір про
повну матеріальну відповідальність,
зокрема, прийом і обробка для доставки
(супроводу) вантажу, багажу, поштових
відправлень та інших матеріальних і
грошових цінностей, їх доставка
(супровід), видача (здача).

Отже, ОСОБА_1 належить до категорії
працівників, які можуть бути
звільненні на підставі втрати довіри
до них.

Як роз'яснено у п. 28 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
розгляду судами трудових спорів" від 06
листопада 1992 року № 9 (з наступними
змінами і доповненнями), звільнення з
підстав втрати довір'я (п. 3 ст.41 КЗпП
України) суд може визнати
обґрунтованим, якщо працівник, який
безпосередньо обслуговує грошові або
товарні цінності (зайнятий їх
прийманням, зберіганням,
транспортуванням, розподілом і т.п.)
вчинив умисно або необережно такі дії,
які дають власнику або уповноваженому
ним органу підстави для втрати до нього
довір'я (зокрема, порушення правил
проведення операцій з матеріальними
цінностями). При встановленні у
передбаченому законом порядку факту
вчинення працівниками розкрадання,
хабарництва і інших корисливих
правопорушень ці працівники можуть
бути звільнені з підстав втрати довір'я
до них і у тому випадку, коли зазначені
дії не пов'язані з їх роботою.

ОСОБА_1, перебуваючи у відрядженні,
продавав дизельне пальне і даний факт
підтверджується наявними у матеріалах
справи поясненнями позивача. По даному
факту на підставі наказу підприємства
було проведено інвентаризацію, під час
якої виявлено нестачу дизельного
пального. Таким чином, у відповідача
були всі підстави для втрати довіри до
працівника та звільнення його з роботи
за п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у
разі визнання формулювання причини
звільнення неправильними або такими,
що не відповідає чинному
законодавству, у випадках, коли це не
тягне за собою поновлення працівника
на роботі, орган, який розглядає
трудовий спір, зобов'язаний замінити
формулювання i вказати в рiшеннi причину
звільнення у точній вiдповiдностi з
формулюванням чинного законодавства
та з посиланням на вiдповiдну статтю
(пункт) закону. Якщо неправильне
формулювання причини звільнення в
трудовій книжці перешкоджало
працевлаштуванню працівника, орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
йому середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в порядку i на
умовах, передбачених частиною другою
цiєї статті.

Судом встановлено, що 22.04.2014 року ОСОБА_1
написав заяву про його звільнення за
згодою сторін. У зв'язку з тим, що
підприємство не давало свою згоду на
звільнення позивача з роботи за угодою
сторін, підстави для зміни
формулювання причини звільнення
відсутні.

На вищезазначене суд першої інстанції
не звернув увагу і безпідставно дійшов
висновку про задоволення позову.

Враховуючи те, що в ході судового
розгляду не встановлено порушень вимог
закону при звільненні ОСОБА_1, відсутні
правові підстави для визнання
незаконним та скасування наказу, зміни
формулювання причин звільнення
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Крім того відповідно до вимог ч. 2
ст. 235 КЗпП України - при винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач не заявляв вимог про
поновлення його на роботі, а відтак і
вимоги про стягнення з відповідача
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу є безпідставними та задоволені
бути не можуть.

На зазначене суд першої інстанції
уваги не звернув та дійшов помилкових
висновків щодо наявності підстав до
задоволення позову в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
вимоги позивача про стягнення на його
користь заборгованості по заробітній
платі є обґрунтованими виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

З матеріалів справи вбачається, що при
звільненні підприємство не виплатило
ОСОБА_1 заборгованість по заробітній
платі. Враховуючи те, що станом на 19
червня 2014 року ТОВ «Транс-Логістик» має
борг перед позивачем у розмірі 754 грн. 15
коп., зазначена сума підлягає стягненню
на користь ОСОБА_1

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Транс-Логістик» задовольнити
частково.

Рішення Баришівського районного суду
Київської області від 23 червня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Транс-Логістик» про
визнання незаконним наказу про
звільнення, зміну формулювання
звільнення, стягнення середнього
заробітку та моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Транс-Логістик»,
місце знаходження - вулиця Щорса, 26-А,
офіс 114, місто Київ, , на
користь ОСОБА_1, проживаючого АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1
заборгованість по виплаті заробітної
плати у розмірі 754 грн. 15 коп. (сімсот
п'ятдесят чотири грн. 15 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Фінагєєв В.О.

Судді:
Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.