Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2014 року
м. Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової
О.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про поновлення на роботі,
стягнення заробітку за час вимушеного
прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_5
на заочне рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 18 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від 29 травня 2014 року,

встановила:

У листопаді 2009 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5 про поновлення
на роботі, стягнення заробітку за час
вимушеного прогулу.

Позов мотивував тим, що у вересні 2005
року уклав трудовий договір з
приватним підприємцем ОСОБА_5, працював
водієм. 5 вересня

2005 року він скоїв дорожньо-транспортну
пригоду, у зв'язку з чим був
відсторонений від роботи на час
ремонту автомобіля.

Зазначав, що з 12 січня 2009 року по 15 січня
2009 року хворів, про що повідомив
підприємця. Надалі продовжував
лікуватися з 16 січня

2009 року по 5 лютого 2009 року.

Вказував, що 5 листопада 2009 року його
ознайомили з наказом про звільнення з
роботи за власним бажанням, хоча такої
заяви ним не подавалось.

Вважав, що його звільнено з порушенням
норм трудового законодавства та
посилаючись на вказані обставини,
просив поновити його на роботі водієм,
стягнути з відповідача середній
заробіток за період з

13 січня 2009 року по день поновлення на
роботі, виплатити кошти за
невикористану відпустку за 2008 - 2009 роки,
стягнути заробітну плату за період із 12
вересня 2008 року по 3 лютого 2013 року та
моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Заочним рішенням Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 18 липня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 29 травня 2014
року, позов задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_4 з
13 січня 2009 року з посади водія за ст. 38
КЗпП України за власним бажанням;
визнано

ОСОБА_4 звільненим з роботи з 23 квітня
2013 року з посади водія -фізичної особи
підприємця ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку з ліквідацією
підприємства; стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 16 206,66 грн середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з 13
січня 2009 року по 23 квітня 2013 року і 5000
грн. на відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Частково задовольняючи позов, суд
виходив із того, що звільнення позивача
з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП
України відбулося з порушенням вимог
трудового законодавства, оскільки
трудовий договір було укладено на
невизначений строк і працівник мав
право розірвати його, письмово
попередивши власника про звільнення за
два тижні. Оскільки працівник заяви про
розірвання трудового договору не
подавав, суд дійшов правильного
висновку про поновлення його на роботі.
У зв'язку з неможливістю поновлення на
попередній роботі внаслідок
ліквідації установи, суд вірно змінив
причину звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП
України, виходячи з норми ст. 240-1 КЗпП
України.

Стягуючи моральну шкоду, суд прийшов до
правильного висновку, що порушення
законних прав працівника призвело до
моральних страждань останнього,
необхідності додаткових зусиль для
організації свого життя, що відповідає
вимогам ст. 237-1 КЗпП України.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновок суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити,
заочне рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від

18 липня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 29
травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова