РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2014 р. Київський
районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді
Губської Я.В.

при секретарі
Приблуда І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України,
Міністерства інфраструктури України,
Державної адміністрації залізничного
транспорту України, Державного
підприємства «Південна залізниця» про
визнання незаконними та скасування
розпорядження та наказів щодо
звільнення, поновлення на роботі,
визнання діючим контракту, стягнення
оплати за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

27.06.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Кабінету Міністрів України,
Міністерства інфраструктури України,
Державної адміністрації залізничного
транспорту України, Державного
підприємства «Південна залізниця» про
визнання незаконними та скасування
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 27.05.2014 № 514-р, наказу
Міністерства інфраструктури України
від 03.06.2014 № 90-О, наказу Державної
адміністрації залізничного транспорту
України від 03.06.2014 року № 702/ОС, наказу
Державного підприємства «Південна
залізниця» від 03.06.2014 року № 201/ОС,
поновлення на роботі на посаді
начальника Державного підприємства
«Південна залізниця» та визнання
діючим контракту № 4-IV від 28.05.2013 року,
стягнення оплати за час вимушеного
прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилається на те, що розпорядженням
Кабінету Міністрів України від 27.05.2014
року його звільнено з посади
начальника Державного підприємства
«Південна залізниця» у зв'язку з
невиконанням умов контракту. Вважає
звільнення з займаної посади
незаконним, оскільки був звільнений
під час перебування на лікарняному у
зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.
Крім того зазначає, що у оскаржуваних
ним актах не визначені певні підстави
звільнення у відповідності до умов
ухвалених сторонами п. 27 Контракту для
його розірвання. Також, посилається на
те, що у порушення ст.149 КЗпП України
йому у встановленому законом порядку
не було повідомлено про рішення щодо
його звільнення, уповноважений орган
не витребував від нього письмові
пояснення з приводу підстав
звільнення. До дисциплінарної
відповідальності він не притягувався,
скарг на його адресу, або у зв'язку з
виконанням їм обов'язків, визначених у
контракті не надходило, а навпаки, має
три заохочення з занесенням у трудову
книжку та за 4 квартал 2013 року його
було премійовано по результатах
роботи.

В судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги підтримали в
повному обсязі та просили їх
задовольнити. При цьому посилалися на
те, що відповідачем не зазначено
конкретну підставу та не було вказано
відповідний пункт Контракту, як на
підставу звільнення позивача;
припинення трудового договору було
проведено у період перебування
позивача на стаціонарному лікуванні;
підстави та висновки щодо звільнення
ОСОБА_1, надані у поданні генерального
директора Державної адміністрації
залізничного транспорту України від
06.05.2014 року та клопотанні Міністра
інфраструктури України від 26.05.2014 року
про неефективне використання та
збереження державного майна ОСОБА_1
суперечать додатковим умовам
Контракту від 31.10.2013 року;
представниками відповідача не надано
доказів та не підтверджено матеріалами
справи неефективне використання та
збереження державного майна.

Представник Кабінету Міністрів
України в судовому засіданні з
позовними вимогами не погодився та
просив в задоволенні позову відмовити,
посилаючись на те, що позивач не
перебував у трудових відносинах з
Кабінетом Міністрів України і видання
Кабінетом Міністрів України
розпорядження про звільнення особи з
посади не припиняє трудові відносини
між Кабінетом Міністрів України і цією
особою. Також, представник відповідача
зазначав, що твердження позивача про
незаконність його звільнення під час
перебування в стані тимчасової
непрацездатності є безпідставним,
оскільки оскаржуваним розпорядженням
Уряду не здійснюється безпосереднє
звільнення позивача, а вказане
звільнення відбувається з дати,
визначеної у наказі, який видається за
місцем роботи позивача. Між сторонами
виник спір стосовно припинення
трудового договору з підстав,
передбачених контрактом (п. 8 ст. 36 КЗпП
України), а не у зв'язку із звільненням
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, а тому
посилання позивача на порушення п.3 ст.
40 КЗпП України є необґрунтованим. Крім
того, чинним законодавством України не
передбачено необхідність вказувати на
відповідний пункт контракту, який став
підставою для порушення клопотання про
звільнення, у розпорядженнях та
наказах про звільнення. А оскільки
підставою звільнення позивача не було
порушення ним трудової дисципліни, до
правовідносин, які виникли, не повинні
були застосовуватись положення КЗпП
України, які встановлюють порядок
застосування дисциплінарних стягнень.

Представник відповідача - Міністерства
інфраструктури України в судовому
засіданні просив в задоволенні позову
відмовити, зазначаючи, що на контрактну
форму трудового договору не
поширюється положення ст. 9 КЗпП
України про те, що умови договорів про
працю, які погіршують становище
працівників порівняно із
законодавством України про працю, є
недійсними. Також зазначає, що за
результатами проведеної Укрзалізницею
перевірки виявлені численні факти
неефективного використання і
збереження державного майна ДП
«Південна залізниця», що свідчило про
невиконання керівником підприємства
ОСОБА_1 умов Контракту. І Міністерством
інфраструктури України листом від
26.05.2014 № 3768/13/14-14 порушене клопотання
перед Кабінетом Міністрів України про
звільнення позивача з посади
начальника державного підприємства
«Південна залізниця» у зв'язку з
невиконанням умов контракту.

В судовому засіданні представник
Державної адміністрації залізничного
транспорту України просив відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі, зазначаючи, що звільнення
ОСОБА_1 проведено з дотриманням норм
діючого законодавства, а позивачем не
наведено жодної норми права, яка б була
порушена в процесі його звільнення, або
такої, що дає йому право на поновлення
на посаді.

Представники Державного підприємства
«Південна залізниця» заперечували
проти позовних вимог, вказуючи про те,
що звільнення позивача проведено з
дотриманням норм трудового
законодавства, а його позовні вимоги є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню. Також
пояснили, що на підставі наказу
Укрзалізниці від 07.04.2014 року № 107-Ц/од
Головним управлінням контролю та
внутрішнього аудиту Укрзалізниці
18.04.2014 року була проведена перевірка
окремих питань фінансово-
господарської діяльності ДП «Південна
залізниця». За результатами
проведеної перевірки виявлені
численні факти неефективного
використання і збереження державного
майна ДП «Південна залізниця», що
свідчило про невиконання керівником
підприємства ОСОБА_1 умов Контракту.

Суд, вислухавши думку учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали справи, приходить до
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.2 КЗпП України право громадян
на працю, - тобто на одержання роботи з
оплатою праці не нижче встановленого
державою мінімального розміру, -
включаючи право на вільний вибір
професії, роду занять і роботи,
забезпечується державою. Працівники
реалізують право на працю шляхом
укладення трудового договору про
роботу на підприємстві, в установі,
організації або з фізичною особою.

Згідно із ст. 43 Конституції України
кожен громадянин має право на працю, що
включає можливість заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає або
на яку вільно погоджується.

Статтею 4 Закону України «Про
залізничний транспорт» передбачено, що
залізниця є основною організаційною
ланкою на залізничному транспорті.
Створення, реорганізація, ліквідація
та визначення територіальних меж
залізниць, призначення і звільнення їх
керівників здійснюються рішеннями
Кабінету Міністрів України за поданням
центрального органу виконавчої влади в
галузі транспорту.

Відповідно до положень підпункту 7
пункту 1 Порядку розгляду питань,
пов'язаних з підготовкою і внесенням
подань щодо осіб, призначення на посаду
та звільнення з посади яких
здійснюється Президентом України або
Кабінетом Міністрів України чи
погоджується з Кабінетом міністрів
України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 №
298 (далі - Порядок), керівник державного
господарського об'єднання,
підприємства, установи або
організації, функції з управління
якого виконує Кабінет Міністрів
України, його перший заступник та
заступники призначаються на посаду та
звільняються з посади Кабінетом
Міністрів України.

Згідно з п. п. 2, 4 Положення "Про порядок
укладання контракту з керівником
підприємства, що є у державній
власності, при найманні на роботу",
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 19.03.1993 N 203 (далі -
Положення), наймання на роботу
керівника підприємства, що є у
державній власності, здійснюється
шляхом укладання з ним контракту
відповідними міністерствами або
іншими підвідомчими Кабінету
Міністрів України органами виконавчої
влади.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 28 травня 2013 року
Міністерством інфраструктури України
укладено Контракт № 4-ІV з позивачем
ОСОБА_1, згідно якого позивача
призначено на посаду начальника ДП
«Південна залізниця», Строк дії
Контракту з 28.05.2013 року до 27.05. 2018 року.(
а.с. 228-239 т.1).

Відповідно до ч. З ст. 21 КЗпП України
особливою формою трудового договору є
контракт, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін (у
тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, у тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін. Сфера застосування
контракту визначається законами
України.

Відповідно до п. 16 Положення "Про
порядок укладання контракту з
керівником підприємства, що є у
державній власності, при найманні на
роботу", контракт з керівником
підприємства може бути розірваний на
підставах, установлених чинним
законодавством, а також передбачених у
контракті.

На контрактну форму трудового договору
не поширюється положення ст. 9 КЗпП
України про те, що умови договорів про
працю, які погіршують становище
працівників порівняно із
законодавством України про працю, є
недійсними.

Таким чином, виходячи з особливостей
зазначеної форми договору, спрямованої
на створення умов для виявлення
ініціативності та самостійності
працівників з урахуванням їх
індивідуальних здібностей і
професійних навичок, при укладенні
контракту закон надав право сторонам
встановлювати їхні права, обов'язки та
відповідальність, зокрема, як
передбачену нормами Кодексу законів
про працю України, так і підвищену
відповідальність керівника та
додаткові підстави розірвання
договору.

Згідно умов контракту № 4-ІV від 28.05.2013
року, Керівник зобов'язується
безпосередньо і через адміністрацію
державного підприємства здійснювати
поточне управління підприємством,
забезпечувати його прибуткову
діяльність, ефективне використання і
збереження закріпленого за
підприємством державного майна, а
уповноважений орган управління
зобов'язується створювати належні
умови для матеріального забезпечення
і організації праці керівника.

Пунктом 26 Контракту передбачено, що
він припиняється: - після закінчення
терміну дії контракту; - за згодою
сторін; - до закінчення терміну дії
контракту у випадках, передбачених
пунктами 27,28 цього контракту; - інших
підстав, передбачених законодавством
та цим контрактом.

В пункті 27 контракту від 28.05.2013 року
зазначені підстави, за яких
уповноважений орган управління може
порушити перед Кабінетом Міністрів
України клопотання щодо звільнення
керівника із займаної посади, до
закінчення терміну його дії. (а.с. 228-239
т.1).

Відповідно до Додаткової угоди від
31.10.2013 року до контракту від 28.05.2013 року
№ 4- ІV внесені відповідні зміни та
доповнення щодо показників
ефективності використання державного
майна і прибутку, майнового стану
підприємства і преміювання на 2013 рік,
які визначені в додатку № 1. (а.с. 240-242
т.1).

Звертаючись до суду з позовом, позивач
просить визнати незаконними та
скасувати розпорядження Кабінету
Міністрів України від 27.05.2014 № 514-р,
наказ Міністерства інфраструктури
України від 03.06.2014 № 90-О, наказ
Державної адміністрації залізничного
транспорту України від 03.06.2014 року №
702/ОС, наказ Державного підприємства
«Південна залізниця» від 03.06.2014 року №
201/ОС про його звільнення.

Судом встановлено, що 27.05.2014 року
Кабінетом Міністрів України видане
розпорядження № 514-р "Про звільнення
ОСОБА_1 з посади начальника Державного
підприємства "Південна залізниця" у
зв'язку з невиконанням умов контракту.
(а.с. 20 т.1).

Підставою для видання даного
розпорядження стало звернення
Укрзалізниці від 06.05.2014 року № Ц-1/279 до
Міністерства інфраструктури України
по результатах перевірки ДП "Південна
залізниця" за період з 01.01.2013 по 04.04.2014,
якою були виявленні численні факти
неефективного використання і
збереження державного майна ДП
"Південна залізниця" та внесення
подання про порушення перед Кабінетом
Міністрів України клопотання про
звільнення позивача з посади
начальника ДП "Південна залізниця".
(а.с.243-244 т.1).

На підставі вказаного подання, листом
від 26.05.2014 року № 3700/13/14- 14 Міністерство
інфраструктури України порушило перед
Прем'єр-міністром України клопотання
щодо звільнення ОСОБА_1 з посади
начальника ДП "Південна залізниця" у
зв'язку з невиконанням ним умов
контракту. У своєму клопотанні
Міністерство інфраструктури України
посилалося на те, що виявлені
перевіркою факти свідчать про
незабезпечення позивачем ефективного
використання і збереження
закріпленого за залізницею державного
майна, належного
фінансово-економічного стану
залізниці та порушення Позивачем
підпункту й) пункту 27 Контракту від
28.05.2013 року № 4-ІV. Також, зазначало, що за
результатами проведеної Укрзалізницею
перевірки 18.04.2014 року виявлені
численні факти неефективного
використання і збереження державного
майна ДП «Південна залізниця», що
свідчило про невиконання керівником
підприємства ОСОБА_1 умов Контракту.
Зокрема, встановлено, що залізницею
незважаючи на скрутне фінансове
становище у 2013 році при запланованому
обсязі капітального будівництва на
суму 353196 тис. грн. фактичне виконання
склало 404240 тис. грн. При цьому при
наявності власних підрозділів
спроможних виконувати роботи з
капітального будівництва, 76 % усіх
робіт було виконано сторонніми
підприємствами. Мала негативний вплив
на економічний стан залізниці і
внутрішня цінова політика. Так,
дослідженням собівартості виконання
деповських ремонтів вантажних вагонів
залізниці становить 25,4 тис. грн. за
одиницю, тоді як для сторонніх
організацій ремонти виконуються по
ціні 10,2 тис. грн. Перевіркою також
виявлено, що у складі інших операційних
витрат 250143 тис. грн. сума
непродуктивних витрат склала 6722 тис.
грн. ( а.с. 247-248 т.1).

Копія даного акту перевірки залучена
до матеріалів справи. При цьому суд
зазначає, що акт перевірки окремих
питань фінансово-господарської
діяльності ДП «Південна залізниця» не
є предметом оскарження, а є документом,
що фіксує факт виконання законодавчо
закріплених функцій Укрзалізниці.
Посилання представників позивача на
те, що висновки, надані у поданні від
06.05.2014 року та від 26.05.2014 року
суперечать додатковим умовам
контракту від 31.10.2013 року не знайшло
своє підтвердження в судовому
засіданні та є безпідставними. Також,
згідно пояснень представників
позивача в судовому засіданні,
вказаний акт не оскаржено ані в
судовому, ані в іншому порядку.

Судом встановлено та підтверджується
представленими до суду матеріалами, що
згідно наказу Міністерства
інфраструктури України № 90-О від 03.06.2014
року припинено дію контракту від 28.05.2013
року № 4-IV, укладеного з начальником ДП
«Південна залізниця» ОСОБА_1 Підстава:
розпорядження КМУ від 27.05.2014 року № 514-р,
п.8 ст.36 КЗпП України, контракт від 28.05.2013
року № 4-IV. (а.с. 21 т.1).

03.06.2014 року Державною адміністрацією
залізничного транспорту України №
702/ос оголошено, що розпорядженням
Кабінету Міністрів України від 27.05.2014
року № 514-р ОСОБА_1 звільнений з посади
начальника ДП «Південна залізниця» у
зв'язку з невиконанням умов контракту.
(а.с. 22 т.1).

Згідно наказу (розпорядження) ДП
«Південна залізниця» № 201/ос від 03.06.2014
року ОСОБА_1 звільнений з посади
начальника залізниці у зв'язку з
невиконанням умов контракту за п.8 ст. 36
КЗпП України, підстава: розпорядження
Кабінету Міністрів України від 27.05.2014 №
514-р, наказ Міністерства
інфраструктури України від 03.06.2014 № 90-О,
наказ Державної адміністрації
залізничного транспорту України від
03.06.2014 року № 702/ОС. (а.с. 23 т.1).

Таким чином, суд зазначає, що
безпосередньо процедура звільнення на
підставі вищезазначених розпорядчих
документів проведена на Південній
залізниці з оформленням трудової
книжки, виданням наказу № 201/С від 03.06.2014
та оголошенням під підпис наказу
Міністерства інфраструктури України
від 03.06.2014 № 90-0. Згідно матеріалів
справи ОСОБА_1 з розпорядженням та
наказами ознайомлений 03.06.2014 року.

Згідно з п. 8 ст. 36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору передбачено підстави,
зазначені в контракті.

Відповідно до ч. З ст. 40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за п. 5 цієї статті), а також у
період перебування працівника у
відпустці. Це правило не поширюється на
випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.
Аналогічні правила застосовуються і до
випадків звільнення працівника з
підстав, передбачених ст. 41 КЗпП
України (ч. З цієї норми).

У пункті 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» містяться
роз'яснення про недопустимість
звільнення працівника в період
тимчасової непрацездатності, а також у
період перебування у відпустці (ч. З ст.
40 КЗпП України), які стосуються як
передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України
випадків, так й інших випадків, коли
розірвання трудового договору
відповідно до чинного законодавства
провадиться з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу. Разом з тим
зміст поняття «розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу» розкрито
законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до
якого віднесено лише звільнення з
підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП
України. Це виключає охоплення змістом
терміну «розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу» будь-якого
іншого звільнення, підстава якого не
зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або
яке законодавець спеціально не
визначив як розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного (а
не сутнісного) тлумачення п. п. 4, 8 ст. 36,
ч. З ст. 40, ч. З ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП
України та ураховуючи те, що у позивача
виник спір із приводу припинення
трудового договору з підстав,
передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП
України, а не у зв'язку зі звільненням
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, норми ч. З
ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини
не поширюються.

Розірвання контракту відбулося не з
підстав порушення позивачем трудової
дисципліни, а з підстав невиконання ним
умов контракту. Також суд зазначає, що
причини, через які він не міг виконати
умови контракту, правового значення в
його розірванні не мають, тому в цьому
випадку відповідач мав право
розірвати з позивачем контракт в
період його тимчасової
непрацездатності.

Звільнення працівника за умовами,
передбачено п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу
законів про працю України, як окрема
самостійна підстава для припинення
трудового договору. При цьому така
підстава, як вбачається із змісту ст. 36
КЗпП України, є відмінною від
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу за п. 4 ч. 1 ст.
36 КЗпП України у випадках, визначених
ст.ст. 40 та 41 КЗпП.

Як вже було зазначено ч. З ст. 21 КЗпП
України, контракт є особливою формою
трудового договору, в якому
відповідальність сторін, умови
розірвання, у тому числі дострокового,
можуть встановлюватися угодою сторін.
Тобто законодавець відмежував умови
розірвання від відповідальності
працівника.

Судом встановлено, що в п. 18 Контракту
передбачені випадки застосування
дисциплінарних стягнень, а умови
припинення закріплені в п. 26 та п. 27
Контракту. Сукупна правова оцінка
наведених норм, свідчить про те, що в
даному випадку припинення дії
контракту на підставі п. 27 його умов не
є дисциплінарним стягненням, а отже до
процедури звільнення не повинні
застосовуватись положення КЗпП
України, які визначають порядок
застосування дисциплінарних стягнень.

Стосовно доводів позивача щодо
відсутності у формулюванні звільнення
посилання на відповідний пункт
контракту, на підставі якого
провадилось звільнення, суд зазначає
наступне.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами
трудових спорів", вирішуючи позови про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за п.8 ст.36 КЗпП, суди повинні мати на
увазі, що на підставі цієї норми
припиняється трудовий договір при
наявності умов, визначених сторонами в
контракті для його розірвання.

Умови, за яких Міністерство
інфраструктури України може порушити
перед Кабінетом Міністрів України
клопотання щодо звільнення Керівника
із займаної посади до закінчення
терміну дії контракту, передбачені
пунктом 27 Контракту.

Звертаючись до Кабінету Міністрів
України із клопотанням про звільнення
позивача із займаної посади,
Міністерство інфраструктури України
посилалось на порушення ним підпункту
й) пункту 27 Контракту від 28.05.2013 року №
4-ІУ.

Відповідно до п. 17 Положення, при
розірванні контракту на підставах,
встановлених у контракті, але не
передбачених чинним законодавством,
звільнення провадиться згідно з
пунктом 8 статті 36 КЗпП України, про що
робиться відповідний запис у трудовій
книжці керівника підприємства.

Отже, при звільненні особи на підставі
п. 8 ст. 36 КЗпП України, повинні бути
наявні умови, визначені сторонами у
контракті для його розірвання. Проте,
чинним законодавством України не
передбачено необхідність вказувати на
відповідний пункт контракту, який став
підставою для порушення клопотання про
звільнення, у розпорядженнях та
наказах про звільнення.

Щодо твердження позивача, що в нього не
було витребувано письмових пояснень з
приводу підстав звільнення, суд
зазначає, що підставою звільнення не
було порушення трудової дисципліни, а
до правовідносин, які виникли, не
повинні були застосовуватись
положення КЗпП України, які
встановлюють порядок застосування
дисциплінарних стягнень.

Крім того, суд зазначає, що посилання
відповідачів, що факти невиконання
умов контракту були відомі позивачу,
оскільки на виконання п. 9 умов
Контракту ним підготовлений та
підписаний Звіт про виконання умов
Контракту в судовому засіданні не
спростовані і даних на спростування
зазначеного суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позивачем
ОСОБА_1 не наведено жодної норми права,
яка б була порушена в процесі його
звільнення, а тому його звільнення
проведено з дотриманням норм трудового
законодавства, а його вимоги є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Керуючись ст. ст. 10,11,60,61,79,88,169,209, 212-215,218
ЦПК України, ст.ст. 3,4, 5-1, 36, 235 КЗпП
України, пункті 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів», суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Кабінету
Міністрів України, Міністерства
інфраструктури України, Державної
адміністрації залізничного транспорту
України, Державного підприємства
«Південна залізниця» про визнання
незаконними та скасування
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 27.05.2014 № 514-р, наказу
Міністерства інфраструктури України
від 03.06.2014 № 90-О, наказу Державної
адміністрації залізничного транспорту
України від 03.06.2014 року № 702/ОС, наказу
Державного підприємства «Південна
залізниця» від 03.06.2014 року № 201/ОС,
поновлення на роботі на посаді
начальника Державного підприємства
«Південна залізниця» та визнання
діючим контракт № 4-IV від 28.05.2013 року,
стягнення оплати за час вимушеного
прогулу - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя -