Ухвала

іменем україни

1 вересня 2014 року

м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ Євтушенко О.І.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2,
подану представником - ОСОБА_3, на
рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 20 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 9 липня 2014 року,

в справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Терра Банк»
до ОСОБА_2 про визнання права власності
на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в:

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 20 лютого 2014
року позовні вимоги задоволено. В
рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_2 перед ПАТ «Терра Банк», яка
становить 901 740 грн 95 коп. звернуто
стягнення на квартиру АДРЕСА_1, з усіма
об'єктами функціонально пов'язаними з
цим нерухомим майном, шляхом визнання
за ПАТ «Терра Банк» права власності на
вказане майно та припинення права
власності ОСОБА_2 Вирішено питання
розподілу судових витрат.

Ухвалою апеляційного
суду Львівської області від 9 липня 2014
року рішення Пустомитівського
районного суду Львівської області від
20 лютого 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2
- ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані
судові рішення попередніх інстанцій та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свої
вимоги неправильним застосуванням
судами норм матеріального права та
порушенням норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження
слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні судів першої та
апеляційної інстанції чи відкинуті
ними, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу та про перевагу
одних доказів над іншими.

Судові рішення
попередніх інстанцій ухвалені у
відповідності до вимог матеріального
та процесуального права, оскільки суди
вірно виходили з того, що в п. 4.3
договору іпотеки, укладеного між
сторонами, міститься застереження про
те, що іпотекодержатель на власний
розсуд має право на підставі договору
або цього застереження звернути
стягнення на предмет іпотеки шляхом
прийняття предмета іпотеки у власність
згідно порядку, встановленого статтею
37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 36
Закону України «Про іпотеку» сторони
іпотечного договору можуть вирішити
питання про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору.
Позасудове врегулювання здійснюється
згідно із застереженням про
задоволення вимог іпотекодержателя, що
міститься в іпотечному договорі, або
згідно з окремим договором між
іпотекодавцем і іпотекодержателем про
задоволення вимог іпотекодержателя, що
підлягає нотаріальному посвідченню,
який може бути укладений одночасно з
іпотечним договором або в будь-який час
до набрання законної сили рішенням
суду про звернення стягнення на
предмет іпотеки. Договір про
задоволення вимог іпотекодержателя,
яким також вважається відповідне
застереження в іпотечному договорі,
визначає можливий спосіб звернення
стягнення на предмет іпотеки
відповідно до цього Закону. Визначений
договором спосіб задоволення вимог
іпотекодержателя не перешкоджає
іпотекодержателю застосувати інші
встановлені цим Законом способи
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками, може передбачати: передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання у порядку,
встановленому ст. 37 цього Закону; право
іпотекодержателя від свого імені
продати предмет іпотеки будь-якій
особі на підставі договору
купівлі-продажу у порядку,
встановленому ст. 38 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 37
Закону України «Про іпотеку»,
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Згідно із п. 39
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року №
5, з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36,
ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання. У зв'язку з
наведеним суди мають виходити з того,
що не виключається можливість
звернення стягнення на предмет іпотеки
в такий спосіб і набуття
іпотекодержателем права власності на
нього за рішенням суду, оскільки цими
нормами передбачено задоволення вимог
іпотекодержателя шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки, яке
ототожнюється зі способом звернення
стягнення, якщо його передбачено
договором. Тому в разі встановлення
такого способу звернення стягнення на
предмет іпотеки в договорі
іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16
ЦК України має право вимагати
застосування його судом.

Таким чином, з
матеріалів касаційної скарги,
оскаржуваних судових рішень
вбачається, що скарга є
необґрунтованою і наведені в ній
доводи не дають підстав для висновків
щодо незаконності та неправильності
зазначених судових рішень.

Відповідно до п. 5 ч. 4
ст. 328 ЦПК України, у разі якщо касаційна
скарга є необґрунтованою і викладені в
ній доводи не викликають необхідності
перевірки матеріалів справи,
суддя-доповідач відмовляє у відкритті
касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328
ЦПК України

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою ОСОБА_2, поданою
представником - ОСОБА_3, на рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 20 лютого 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 9 липня 2014 року, в справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Терра Банк» до ОСОБА_2 про
визнання права власності на предмет
іпотеки, відмовити.

Копію ухвали Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ разом із доданими
до касаційної скарги матеріалами
направити скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ:
О.І. Євтушенко