справа № 462/987/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2014 року

Залізничний районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді :
Іванюк І.Д.

при секретарі с/з -
Журавльовій А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист
честі та гідності і відшкодування
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом
про захист честі та гідності і
відшкодування моральної шкоди у сумі
50000 грн. В обґрунтування заявленого
позову покликається на те, що він
перебував із відповідачкою у
зареєстрованому шлюбі, який через
несумісність характерів було
розірвано у 2012 р. Незважаючи на це
відповідач продовжує вчиняти скандали,
у 2010 р. вона звернулась із скаргою у
Залізничний РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській
області із заявою про вчинення ним її
побиття та зґвалтування, однак
проведеною перевіркою і призначеними у
справі судово-медичною та
судово-біологічною експертизами ці
факти не підтверджені. У квітні 2013 р.
вона знову звернулась із скаргою у
райвідділ міліції із заявою про
порушення ним правил співжиття і норм
поведінки, однак ці факти також не
підтвердились. Безпідставні
звинувачення зі сторони відповідача
принижують його честь та гідність,
негативно впивають на його ділову
репутацію, через що він був змушений
звільнитись із посади начальника ЛКП
«Привокзальне». Через неодноразові
виклики у правоохоронні органи та
через втрату роботи він зазнав
душевних страждань та переживань,
діями відповідача йому заподіяно
моральну шкоду, яку він оцінює у 50000 грн.
Просить позов задоволити.

У судовому засіданні позивач та його
представник позов підтримали з
аналогічних підстав, додатково
пояснили, що відповідач звільнився із
роботи за власним бажанням у лютому
2009р., просили позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник у
судовому засіданні проти позову
заперечили та пояснили суду, що позивач
дійсно працював начальником ЛКП
«Привокзальне», однак звільнився із
такої роботи за власним бажанням у
лютому 2009 р., в той час, як через
протиправну поведінку позивача вона
почала звертатись до правоохоронних у
грудні 2009р. При цьому вона
реалізовувала своє право на звернення,
визначене ст. 40 Конституції України, а
факти, наведені нею у зверненнях,
підтвердились, у зв'язку із чим із
ОСОБА_2 було проведено профілактичні
бесіди. Будь-яких інших доказів на
підтвердження заподіяння позивачу
душевних страждань та моральної шкоди
ним не надано, а тому просили у позові
відмовити.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши зібрані по справі докази,
вирішуючи спір в межах заявлених
позовних вимог та на підставі наданих
доказів, суд позов слід задоволити
частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 40 Конституції України
усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Згідно із п. 16 ППВСУ від 27.02.2009 р. № 1 «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» відповідно до статті
40 Конституції України) усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. Суди
повинні мати на увазі, що у випадку,
коли особа звертається до

зазначених органів із заявою, в якій
міститься та чи інша інформація, і в
разі, якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина не
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації. У випадку
звернення особи із заявою до
правоохоронних органів судам слід
враховувати висновки, викладені у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про
поширення відомостей). Разом з тим
наявність у такому зверненні завідомо
неправдивих відомостей, а також у разі
встановлення, що для звернення особи до
вказаних органів не було жодних
підстав і було викликано не наміром
виконати свій громадський обов'язок
або захистити свої права, свободи чи
законні інтереси, тягне
відповідальність, передбачену
законодавством України.

Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України у справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_4 про офіційне тлумачення
положення частини першої статті 7
Цивільного кодексу Української РСР
(справа про поширення відомостей) у
справі N 1-9/2003 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003,
звернення громадян до правоохоронного
органу, що містять певні відомості про
недодержання законів посадовими або
службовими особами, передаються чи
повідомляються не з метою доведення
таких відомостей до громадськості чи
окремих громадян, а з метою їх
перевірки уповноваженими на це законом
іншими посадовими особами. Тому такі
звернення за змістом частини першої
статті 7 Цивільного кодексу не можуть
вважатися поширенням відомостей, які
порочать честь, гідність чи ділову
репутацію або завдають шкоди інтересам
посадової чи службової особи
правоохоронного органу. Водночас
наявність у зверненнях до
правоохоронного органу завідомо
неправдивих відомостей тягне за собою
дисциплінарну, цивільно-правову,
адміністративну або кримінальну
відповідальність згідно з
законодавством України.

Судом встановлено, що 23.12.2009р. ОСОБА_3
звернулась до Залізничного РВ ЛМУ ГУ
МВСУ у Львівській області із заявою з
приводу неправомірної поведінки
ОСОБА_2, та зокрема з приводу
застосування ним фізичної сили та
вчинення дій насильницького характеру.
За результатами перевірки встановлено,
що конфлікт мав місце 23.12.2009р. близько
00.30 год. у помешканні по АДРЕСА_1 та за
межі будинку не виходив. У зв'язку із
тим, що в діях ОСОБА_2 вбачаються ознаки
злочину, передбаченого ст. 126 КК України
(приватне обвинувачення) у порушенні
кримінальної справи по даному факту
відмовлено, а із ОСОБА_2 проведено
профілактичну бесіду про недопущення
вчинення у подальшому конфліктних
ситуацій.

25.12.2009р. ОСОБА_3 звернулась до
Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВСУ у
Львівській області із заявою з приводу
неправомірної поведінки ОСОБА_2, та
зокрема з приводу застосування ним
фізичної сили. За результатами
перевірки встановлено, що конфлікт мав
місце 25.12.2009р. близько 08.00 год. та за межі
будинку не виходив. У зв'язку із тим, що
в діях ОСОБА_2 вбачаються ознаки
злочину, передбаченого ст. 125 КК України
(приватне обвинувачення) у порушенні
кримінальної справи по даному факту
відмовлено, а із ОСОБА_2 проведено
профілактичну бесіду про недопущення
вчинення у подальшому конфліктних
ситуацій.

26.04.2014 р. ОСОБА_3 знову звернулась до
Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВСУ у
Львівській області із заявою з приводу
неправомірної поведінки ОСОБА_2 та,
зокрема того, що він порушує правила
співжиття і проводить відеозйомку її
особистих речей, меблів, техніки.
Постановою від 29.04.2013 р. перевірку за
заявою ОСОБА_3 припинено.

Окрім того, судом встановлено, що
позивач працював на посаді начальника
ЛКП «Привокзальне» та у лютому 2009р.
звільнений з роботи за власним
бажанням, що ствердили у судовому
засіданні обидві сторони.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що при зверненні до
Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВСУ у
Львівській області ОСОБА_3
реалізовувала своє право, передбачене
статтею 40 Конституції України, що було
зумовлено її наміром захистити свої
права. Із врахуванням наведеного, суд
приходить до висновку, що позивачем не
доведено факту заподіяння йому
моральної шкоди за наслідками
звернення відповідача до
правоохоронних органів, а тому у позові
слід відмовити за безпідставністю
вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 169, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, ст.ст. 23, 277 ЦК України, ст. 40
Конституції України, Законом України
«Про інформацію», Постановою Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист
честі та гідності і відшкодування
моральної шкоди відмовити за
безпідставністю.

Рішення у повному обсязі виготовлене у
5-денний строк.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Львівської області
через суд, що його ухвалив, шляхом
подання в десятиденний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги. У разі, якщо рішення було
постановлене без участі особи, яка його
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя:

Іванюк І.Д.