Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/2894/14
Головуючий у 1 інстанції: Ліхтанська
Суддя-доповідач: Коваленко А.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 року м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Боєвої В.В.,

суддів: Коваленко А.І.,

Денисенко Т.С.,

при секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 12 травня 2014
року по справі за позовом Бердянського
міжрайонного прокурора в інтересах
держави до Бердянської міської ради,
Управління Держземагенства у
Бердянському районі Запорізької
області, ОСОБА_3, третьої особи
Реєстраційної служби Бердянського
міськрайонного управління юстиції
Запорізької області про визнання
незаконним та скасування п. 5, 5.46
рішення Бердянської міської ради №38
від 28.01.2010 року, про визнання недійсним
Державного акта на право власності на
земельну ділянку, скасування його
державної реєстрації та повернення
земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року Бердянський
міжрайонний прокурор в інтересах
держави звернувся до суду з позовом до
Бердянської міської ради, Управління
Держземагенства у Бердянському районі
Запорізької області, ОСОБА_3 про
визнання незаконним та скасування п. 5,
5.46 рішення Бердянської міської ради №38
від 28.01.2010 року, про визнання недійсним
Державного акта на право власності на
земельну ділянку, скасування його
державної реєстрації та повернення
земельної ділянки, який в ході судового
розгляду уточнив.

У позові зазначалось, що прокурорською
перевіркою встановлено, що п. 5, 5.46
рішення сімдесят восьмої сесії
Бердянської міської ради V скликання
№38 від 28.01.2010 року «Про передачу в
оренду та у власність земельних
ділянок, продовження терміну розробки
проекту відведення та надання дозволу
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельних ділянок»
затверджено проект відведення
земельних ділянок та передано ОСОБА_3
земельну ділянку площею 0,1 га з
присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1
для індивідуального дачного
будівництва. На підставі вказаного
рішення за ОСОБА_3 проведена державна
реєстрація за реєстраційним номером
54 державного акту на право
власності серії ЯК №822052.

Також було встановлено, що згідно
Генерального плану м. Бердянська,
затвердженого рішенням Бердянської
міської ради №8 від 25.06.2009 року,
зазначені у рішенні території
запроектовані для розміщення
оздоровчих установ та установ
відпочинку, зелених насаджень
загального користування, громадських
центрів. Будівництво нових дачних
районів в межах міських населених
пунктів не допускається. Станом на час
прийняття рішення №38 від 28.01.2010 року
посадовими особами виконкому
міськради не розроблена та не
затверджена передбачена
законодавством містобудівна
документація м. Бердянська, а саме:
відсутні детальні плани територій
окремих районів міста, зокрема
території Бердянської коси.

Також, під час винесення спірного
рішення суттєво порушено порядок
надання земельних ділянок у власність.
Бердянською міською радою рішенням №38
від 28.01.2010 року затверджено проекти
відведення та передано у власність
земельні ділянки без проведення
обов'язкової державної експертизи
землевпорядної документації.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просив суд визнати незаконним
та скасувати п. 5.46 рішення сімдесят
восьмої сесії Бердянської міської ради
Запорізької області п'ятого скликання
№38 від 28.01.2010 «Про передачу в оренду та
у власність земельних ділянок,
продовження терміну розробки проекту
відведення та надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок»; визнати
недійсним державний акт на право
власності серії ЯК №822052 на земельну
ділянку площею 0,1 га, виданого на ім'я
ОСОБА_3 для ведення індивідуального
дачного будівництва в місті Бердянську
по АДРЕСА_1 в м. Бердянську, вартістю 53000
грн.; зобов'язати Управління
Держземагентства у Бердянському
районі скасувати запис №54 від
16.04.2010 про державну реєстрацію
державного акту на право власності на
землю серії ЯК №822052 по АДРЕСА_1 в м.
Бердянську, кадастровий номер
:08:007:0319, виданого на ім'я ОСОБА_3;
зобов'язати Управління
Держземагентства у Бердянському
районі скасувати державну реєстрацію
земельної ділянки, розташованої по
АДРЕСА_1 в м. Бердянську шляхом закриття
Поземельної книги на земельну ділянку
по АДРЕСА_1 в м. Бердянську; зобов'язати
ОСОБА_3 повернути земельну ділянку
вартістю 53000 грн., площею 0,1 га, яка
знаходиться на АДРЕСА_1 в м. Бердянську
Запорізької області, межі якої
визначені в державному акті на право
власності на землю серії ЯК №822052
виданому ОСОБА_3, територіальній
громаді м. Бердянськ.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 12 травня
2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним п.5, 5.46 рішення
сімдесят восьмої сесії Бердянської
міської ради Запорізької області
п'ятого скликання №38 від 28.01.2010 «Про
передачу в оренду та у власність
земельних ділянок, продовження терміну
розробки проекту відведення та надання
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок», яким передана у приватну
власність ОСОБА_3 земельна ділянка
площею 0,1 га для ведення
індивідуального дачного будівництва,
що розташована за адресою м. Бердянськ
Запорізької області, АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт на
право власності серії ЯК №822052 на
земельну ділянку площею 0,1 га, виданого
на ім'я ОСОБА_3 для ведення
індивідуального дачного будівництва в
місті Бердянську по АДРЕСА_1 в м.
Бердянську, вартістю 53000 грн. та
зареєстрований в «Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та право постійного
користування землею, договорів оренди
землі» за реєстраційним номером 54
від 16.04.2010 року та скасувати його
державну реєстрацію.

Зобов'язано Управління
Держземагентства у Бердянському
районі Запорізької області скасувати
державну реєстрацію земельної ділянки,
розташованої за адресою: м. Бердянськ,
Запорізької області, АДРЕСА_1 в м.
Бердянську (кадастровий номер
:08:007:0319).

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути земельну
ділянку площею 0,1 га для ведення
індивідуального дачного будівництва,
що розташована за адресою м. Бердянськ,
Запорізької області, АДРЕСА_1 за
належністю територіальній громаді м.
Бердянська.

В решті частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду суддю-доповідача,
пояснення представника апелянта,
представника Бердянської міської ради,
заперечення представника прокуратури,
перевіривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Задовольняючи позовні вимоги
Бердянського міжрайонного прокурора,
що діє в інтересах Бердянської міської
ради, суд першої інстанції виходив з
того, що Бердянською міською радою
грубо порушено положення чинного
законодавства в частині підстав та
порядку надання земельної ділянки у
власність відповідачки, а отже
ухвалені з цього приводу
правовстановлюючі документи
підлягають скасуванню, а земельна
ділянка поверненню на підставі ст. 1212
ЦК як така, що отримана без належних
правових підстав.

Натомість таке твердження суду не
узгоджується з фактичними обставинами
справи.

Так, судом було зазначено, що державний
акт на право власності на земельну
ділянку є правовстановлюючим
документом, який видається на підставі
рішення відповідного органу місцевого
самоврядування, тому вимога про
скасування державного акта на право
приватної власності на земельну
ділянку безумовно підлягає
задоволенню.

Досліджуючи питання про законність
отримання державного акту на землю
відповідачкою, судова колегія виходить
з наступного.

За ст. 13 Конституції України земля є
об'єктом права власності Українського
народу, від імені якого права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.
Кожний громадянин має право
користуватися природними об'єктами
права власності народу відповідно до
закону.

Відповідно до ч.1 ст. 116, 118 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Отже, необхідною умовою набуття права
на земельну ділянку, яка перебуває в
державній або комунальній власності, є
рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування про надання земельної
ділянки.

Як встановлено судом, відповідачка
звернулася до органу місцевого
самоврядування - Бердянської міської
ради щодо надання їй земельної ділянки
для індивідуального дачного
будівництва в межах норм безоплатної
приватизації.

Бердянська міська Рада задовольнила
заяву відповідачки та надала їй дозвіл
на виготовлення технічної
документації із землеустрою та своїм
рішенням №38 від 28.01.2010 року затвердила
технічну документацію і передала у
приватну власність земельну ділянку по
АДРЕСА_1 відповідачці ОСОБА_3 площею 0, 1
га для індивідуального дачного
будівництва в межах норм безоплатної
приватизації.

На підставі даного рішення
відповідачка отримала державний акт на
право приватної власності на
вищевказану земельну ділянку серії ЯК
№822052 від 16.04.2010 року, тобто, набула
право власності на земельну ділянку
відповідно до вимог земельного
законодавства України, оскільки
передбачений чинним законодавством
порядок передачі земельних ділянок у
власність нею не був порушений. На час
набуття права власності на земельну
ділянку рішення міської ради не було
оскаржене.

Крім того, на час вирішення питання про
передання земельної ділянки
відповідачці земельна ділянка
відносилася до громадської та житлової
забудови. Зазначене рішення про
надання земельної ділянки у власність
за своєю природою є індивідуальним
актом застосування норм права
(правозастосовним актом
індивідуальної дії), який за юридичними
наслідками відноситься до
правоконстатуючих актів, і який є
виконаним в силу самого його прийняття.

Така позиція узгоджується з п.4 Рішення
Конституційного суду України №1-9/2009 16
квітня 2009 року (справа про скасування
актів органів місцевого
самоврядування), в якому вказується, що
ненормативні акти передбачають
конкретні приписи, звернені до
окремого суб'єкта чи юридичної особи,
застосовуються одноразово і після
реалізації вичерпують свою дію.

Отже визнання судом незаконним п.5, 46
рішення №38 сесії Бердянської міської
ради від 28.01.2010 року як підстава
задоволення позовних вимог та визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку не
відповідає загальним принципам права,
тому що відповідачкою по справі, на
реалізацію оскаржуваного рішення
міськради вже було отримано Державний
акт на право власності на земельну
ділянку.

Право власності є абсолютним правом,
яке включає володіння, користування,
розпорядження, та якого ніхто не може
бути позбавлений, крім випадків,
передбачених законом (ст.41 Конституції
України, ст. ст. 316, 319 ЦК України).

Відповідно до положень ст.140 Земельного
кодексу України підставами припинення
права власності на земельну ділянку є:
а) добровільна відмова власника від
права на земельну ділянку; б) смерть
власника земельної ділянки за
відсутності спадкоємця; в) відчуження
земельної ділянки за рішенням
власника; г) звернення стягнення на
земельну ділянку на вимогу кредитора;
ґ) відчуження земельної ділянки з
мотивів суспільної необхідності та для
суспільних потреб; д) конфіскація за
рішенням суду; є) невідчуження
земельної ділянки іноземними особами
та особами без громадянства у
встановлений строк у випадках,
визначених цим Кодексом.

Статтею 143 ЗК України встановлено, що
примусове припинення прав на земельну
ділянку здійснюється у судовому
порядку у разі: а) використання
земельної ділянки не за цільовим
призначенням; б) неусунення допущених
порушень законодавства (забруднення
земель радіоактивними і хімічними
речовинами, відходами, стічними водами,
забруднення земель
бактеріально-паразитичними і
карантинно-шкідливими організмами,
засмічення земель забороненими
рослинами, пошкодження і знищення
родючого шару ґрунту, об'єктів
інженерної інфраструктури
меліоративних систем, порушення
встановленого режиму використання
земель, що особливо охороняються, а
також використання земель способами,
які завдають шкоди здоров'ю населення)
в строки, встановлені
вказівками-приписами) центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері здійснення
державного нагляду (контролю) у
агропромисловому комплексі; в)
конфіскації земельної ділянки; г)
гумусового відчуження земельної
ділянки з мотивів суспільної
необхідності; ґ) примусового звернення
стягнень на земельну ділянку по
зобов'язаннях власника цієї земельної
ділянки; д) невідчуження земельної
ділянки іноземними особами та особами
без громадянства у встановлений строк
у випадках, визначених цим Кодексом.

Отже, статтями 140 та 143 ЗК України,
встановлено вичерпний перелік підстав,
в тому числі і примусових, припинення
права власності на земельну ділянку,
серед яких підстави на які посилається
прокурор відсутні.

Жодної з підстав передбачених ст.ст.140,
143 ЗК України в рішенні суду не наведено
та не зазначено доказів їх наявності.
Оскільки вилучення земельних ділянок в
порядку, передбаченому земельним
законодавством не проводилося, а
відповідачкою отримано державний акт і
вона заперечувала проти припинення
свого права власності на земельну
ділянку, слід вважати, що передбачені
законом підстави для визнання
недійсним Державного акту на право
власності на земельну ділянку та
повернення її в комунальну власність
відсутні.

Згідно ст. 378 ЦК України право
власності особи на земельну ділянку
може бути припинено за рішенням суду у
випадках, встановлених законом.

Крім іншого, суд першої інстанції,
задовольняючи позов, виходив із того,
що земельна ділянка має бути вилучена з
власності відповідачки як така, що
знаходиться у межах прибережної
захисної смуги, тому що у відповідності
з редакцією ст. 88 Водного Кодексу, яка
була чинна на час виникнення спірних
правовідносин, така смуга
встановлювалася шириною не менше двох
кілометрів від урізу води. Саме це на
думку позивача, з якою погодився суд
першої інстанції, є безумовною
підставою для визнання недійсним
рішення органу державної влади та
припинення права власності
відповідачки.

Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу
України визнання недійсними рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування про надання
(передачу) земельних ділянок
громадянам та юридичним особам є
наслідком порушення порядку
встановлення та зміни цільового
призначення земель.

Статтею 155 ЗК України встановлено, що у
разі видання органом виконавчої влади
або органом місцевого самоврядування
акта, яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

За змістом статей 60, 61 ЗК України та
статей 88, 89 Водного кодексу України
прибережні захисні смуги
встановлюються з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення й засмічення та збереження
їх водності. На цих смугах, як
природоохоронних територіях, з
вищезазначеною метою встановлюється
режим обмеженої господарської
діяльності.

Відповідно до ст. 87 ВК України зовнішні
межі водоохоронних зон визначаються за
спеціально розробленими проектами.

Порядок визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них
встановлюються Кабінетом Міністрів
України.

За змістом пунктів 4, 5 Порядку
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 травня 1996 року
№ 486, проекти водоохоронних зон
розробляються на замовлення органів
водного господарства та інших
спеціально уповноважених органів,
узгоджуються з органами
Мінекоресурсів, Держводгоспу,
Держкомзему, власниками землі,
землекористувачами і затверджуються
відповідними місцевими органами
державної виконавчої влади та
виконавчими комітетами Рад.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що на
землях міст і селищ міського типу
розмір водоохоронної зони, як і
прибережної захисної смуги,
встановлюється відповідно до існуючих
на час встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови.

Виконавчі комітети місцевих Рад
зобов'язані доводити до відома
населення, всіх заінтересованих
організацій рішення щодо меж
водоохоронних зон і прибережних
захисних смуг, а також водоохоронного
режиму, який діє на цих територіях
(частина сьома статті 87 ВК України).

Таким чином, фактичні розміри і межі
прибережних захисних смуг існують не в
силу їх законодавчого закріплення. Для
визначення, встановлення та
закріплення меж прибережної захисної
смуги та як наслідок віднесення цієї
території до земель водного фонду,
законодавством визначено певний
порядок, який полягає у розробці
відповідного проекту та виділення на
його підставі земель водоохоронних зон
та прибережних захисних смуг.

Віднесення спірних земельних ділянок
до земель прибережної захисної смуги
та категорії земель водного фонду, без
відповідних доказів, що підтверджували
б існування таких обставин, є
порушенням ст. 60 ЦПК України.

Проте, суд першої інстанції, вирішуючи
справу, не надав належної оцінки тому,
що Бердянський міжрайонний прокурор не
надав належних доказів на
підтвердження того, що спірна земельна
ділянка належить до земель водного
фонду.

За довідкою Головного управління
Держземагенства у Запорізькій області
№ 1098/01-23 від 27.03.2014 року рішенням
Бердянської міської ради від 28 січня 2010
року №38, спірна земельна ділянка була
прийнята до земель міста та
відносилася до земель громадської та
житлової забудови, а тому висновок
суду першої інстанції про належність
вказаних земельних ділянок до земель
водного фонду не базувався на жодних
доказах. Також, не може бути підставою
для визнання недійсним державного акту
на право власності на земельну ділянку
зазначення у цій довідці про те, що на
теперішній час земельна ділянка
відноситься до земель рекреаційного
призначення.

З огляду на викладене, рішення суду
першої інстанції не можна вважати
законним та обґрунтованим, воно на
підставі п.3,п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 12 травня 2014 року по цій
справі скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: