АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________Про
вадження№22ц/790/5453/14
Головуючий 1 інстанції - Задорожна А.М.
Доповідач -Коровін С.Г.
- встановлення факту
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2014 року судова
колегія судової палати з цивільних
справ апеляційного суду Харківської
області в складі :

Головуючого: -
Коровіна С.Г.

Суддів : -
Бездітко В.М., Довгаль А.П.

При секретарі: -
Москаленко Е.А.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 04 липня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання майна сумісною
власністю подружжя та розподіл майна
подружжя, третя особа - Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк» ,
-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5 та просила
встановити факт її сумісного
проживання з відповідачем однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з 2002 року;
визнати квартиру АДРЕСА_1 сумісною
власністю її та відповідача; визнати за
нею право власності на 1/2 частину
квартири; стягнути з відповідача на її
користь 44000 грн. В обґрунтування
позову ОСОБА_6 вказала, що вона з
відповідачем проживала однією сім'єю з
2002 року. В 2007 році вони вирішили
придбати квартиру для сумісного
проживання. 07.12.2007 року на ім'я ОСОБА_5
було оформлено договір купівлі-продажу
квартири.. Відповідно до п. З Договору
купівлі-продажу від 07.12.2007 року продаж
вчинено за 277750,00 грн. При цьому, 07.12.2007
року між відповідачем та АКІБ
«УкрСиббанк» було укладено договір про
надання споживчого кредиту в сумі 39000
доларів США, що дорівнює 196950 грн.
Відповідно до п. 2.1 Договору - з метою
забезпечення виконання зобов'язання
позичальника банком прийнято заставу
нерухомості, а саме: двокімнатної
квартири АДРЕСА_1 та порука позивачки.
Відповідно до договору поруки №П0
від 07.12.2007 року, укладеного між нею та
банком вона зобов'язалася відповідати
перед кредитором у разі невиконання
зобов'язання відповідачем перед
банком, що виникають з Договору про
надання споживчого кредиту в сумі 39000
доларів США. Інші кошти є їхніми
спільними, які вони передали продавцю
за спільну квартиру. З часу придбання
квартири вони за спільні кошти почали
проводити капітальний ремонт, який
завершили у травні 2013 році, купували
меблі та техніку. 21.12.2007 року вони з
відповідачем уклали шлюб, вона змінила
дошлюбне прізвище. Кредит за придбану
квартиру вони виплачували разом із
сумісних коштів вже перебуваючи у
шлюбі. Станом на теперішній час кредит
за квартиру не виплачений. Рішенням
Московського районного суду м. Харкова
від 23.10.2013 року шлюб між ними було
розірвано. Під час подружнього життя
вони з відповідачем придбали
автомобіль Hyundai Accent. 21.06.2013 року
відповідач продав без її згоди
зазначений автомобіль. Кошти отримані
за реалізацію ОСОБА_5. залишив собі.
Вважала, що вона має право на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1, та на 1/2 частину
коштів, отриманих від реалізації
автомобіля.

В подальшому ОСОБА_6 збільшила
позовні вимоги та просила також
стягнути з відповідача на її користь ?
частину вартості спільного майна, а
саме: холодильника GORENJE NRK-ORA-W вартістю
10334,27 грн.; пічки СВЧ GORENJE GMO 23 ORA ІТО
вартістю 1842,00 грн.; поверхні газової
GORENJE вартістю 2215,00 грн.; духової пічки
GORENJE вартістю 5970,00 грн.; витяжки
кухонної GORENJE вартістю 2815,00 грн.;
шафи-купе вартістю 8550 грн.; меблів
кухонних вартістю 43678,00 грн.; пральної
машини GORENJE W вартістю 4101,00 грн.;
електрочайнику BOSCH THD 2021 вартістю 1082,00
грн.; доставка техніки 40 грн.; кутового
дивану «Маркіз» вартістю 4620 грн.;
стільців в кухню вартістю 3475 грн.;
дивану з кушетками та пуфом вартістю
10000 грн.; столу вартістю 6400 грн.; меблів у
ванну кімнату вартістю 6239,16 грн.;
кондиціонеру LG С 09 LHR вартістю 3640,07 грн.;
водонагрівачу GORENJE вартістю 1112,60 грн.;
змішувачу в кухню для мийки Chili
вартістю 1491 грн.; змішувачу в ванну
кімнату вартістю 3686,05 грн.; системи
відеонагляду та дверного замку на суму
2825 грн.; унітазу вартістю 1296 грн.;
матеріали для ремонту на суму 439,88 грн.;
ламінат на суму 11679,38 грн.; плінтус 764
грн.; будівельні матеріали на суму 2466
грн.; радіатори на суму 1360 грн.; обшивка
балкону на суму 1950 грн.; плитка на
підлогу на суму 957,37 грн.; плитка в ванну
кімнату на суму 5186 грн.; плитка в ванну
кімнату на суму 1116,72 грн.; вікно на суму
2312 грн., ? вартості поклейки шпалер на
суму 7326,6 грн. Усього позивачка просила
стягнути з відповідача на її користь
79329,05 грн.

В судовому засіданні позивачка та її
представник наполягали на задоволені
позову, посилаючись на обставини, що
зазначені у ньому. Крім того позивачка
пояснила, що в 2004 році вони мешкали у її
батьків. Після чого вони мешкали в
квартирі, яку винаймали. За адресою, за
якою вони орендували квартиру, її
донька пішла до першого класу. Від
батьків відповідача вони приховували
факт їхнього сумісного проживання,
оскільки вони були проти їх відносин.
Позивачка заперечувала проти того, що
кошти від реалізації автомобіля були
витрачені ними на відпочинок, оскільки
на момент продажу автомобіля вона
перебувала за межами м. Харкова. Згоди
на продаж автомобіля вона не давала.

Представник відповідача в судовому
засіданні визнала позов частково, а
саме в частині поділу майна, яке було
придбано сторонами в період
перебування у шлюбі та підтверджується
платіжними документами. В іншій
частині позову просила відмовити,
оскільки відповідач не мешкав разом з
позивачкою з 2002 року. Позивач
зустрічався a ОСОБА_6., але не мав наміру
проживати разом з нею сумісно, оскільки
не мав житла, роботи, проживав у
квартирі своїх батьків разом з ними. З
2003 року він почав виїжджати на
заробітки у м. Москву. Він планував
заробити там кошти для подальшого
життя та придбання особистого житла.
Друзі та близькі знали, що він
зустрічається з позивачкою, однак він
не мав наміру сумісно мешкати разом з
нею.

Відповідач стверджував, що 07.12.2007
року отримав споживчий кредит у банку
для купівлі квартири у м. Харкові. Майже
5 років він заробляв кошти у м. Москва
для придбання свого житла, його мати
продала квартиру і дала йому кошти на
перший внесок для отримання кредиту. У
нотаріуса у договорі купівлі- продажу
він засвідчив, що у шлюбі не перебуває і
надав на це письмову заяву. Представник
відповідача також заперечував проти
стягнення коштів за автомобіль,
оскільки він був проданий під час
перебування у шлюбі та кошти були
витрачені на сумісний відпочинок.

Представник третьої особи ПАТ
«УкрСиббанк» заперечував проти
визнання за позивачкою право власності
на ? частину квартиру, оскільки вона
була придбана відповідачем
одноособово та на даний час квартира
перебуває у іпотеці банку.

Рішенням Московського районного
суду м. Харкова від 04 липня 2014 року
позовні вимоги задоволено частково.
Судом встановлено факт сумісного
проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу в період з
2002 року по 27 грудня 2007 року.

Суд визнав квартиру АДРЕСА_1 сумісною
власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на
1/2 частину квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 в
рахунок відшкодування вартості 1/2
частини автомобілю марки HYUNDAI ACCENT 44000
(сорок чотири тисячі) грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 в
рахунок відшкодування вартості ?
частини: холодильника GORENJE NRK-ORA-W
вартістю 10334,27 грн.; пічки СВЧ GORENJE GMO 23 ORA
ІТО вартістю 1842,00 грн.; поверхні газової
GORENJE вартістю 2215,00 грн.; духової пічки
GORENJE вартістю 5970,00 грн.; витяжки
кухонної GORENJE вартістю 2815,00 грн.;
шафи-купе вартістю 8550 грн.; меблів
кухонних вартістю 43678,00 грн.; пральної
машини GORENJE W вартістю 4101,00 грн.;
електрочайнику BOSCH THD 2021 вартістю 1082,00
грн.; кутового дивану «Маркіз» вартістю
4620 грн.; стільців в кухню вартістю 3475
грн.; дивану з кушетками та пуфом
вартістю 10000 грн.; столу вартістю 6400
грн.; меблів у ванну кімнату вартістю
6239,16 грн.; кондиціонеру LG С 09 LHR вартістю
3640,07 грн.; водонагрівачу GORENJE вартістю
1112,60 грн.; змішувачу в кухню для мийки
Chili вартістю 1491 грн.; змішувачу в ванну
кімнату вартістю 3686,05 грн.; системи
відеонагляду та дверного замку на суму
2825 грн.; унітазу вартістю 1296 грн. - 61530
(шістдесят одну тисячу п'ятсот
тридцять) грн. 08 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі поставлено
питання про скасування рішення суду
першої інстанції і ухваленні нового
рішення про відмову у задоволенні
позову. Апелянт вважає, що позивачкою
не доведено, що до придбання спірної
квартири вони проживали однією сім'єю.
Він з 2002 року постійно працював і
проживав в м. Москва і спільної сім'ї з
позивачкою не могло існувати. Квартиру
він купував особисто для себе, за
власні кошти і не мав наміру створювати
спільне майно зі ОСОБА_6 у вигляді
квартири. Якщо б він мав намір створити
з позивачкою спільне майно, то вони
придбали би квартиру після реєстрації
шлюбу. В обґрунтування апеляційної
скарги посилається на неповне
з'ясування судом першої інстанції всіх
обставин по справі, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, сторони,
перевіривши обставини справи колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
першої інстанції зміненню.

У відповідності до ст.214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

Відповідно до ст.10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 07 грудня 2007
року ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1. В
той же день між ОСОБА_5 та АКІБ
«УкрСиббанк» було укладено договір
споживчого кредиту №0. Відповідно
до умов зазначеного договору ОСОБА_5
отримав кредитні кошти в розмірі 39000
доларів США. В той же день між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_6. було укладено
договір поруки №П0, відповідно до
умов якого позивачка зобов'язалася
відповідати за належне виконання
відповідачем умов договору споживчого
кредиту.

28 грудня 2007 року сторони уклали шлюб,
який потім було розірвано рішенням
Московського районного суду м. Харкова
від 23.10.2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги про
встановлення факту проживання однією
сім'єю ОСОБА_5 та ОСОБА_6.(а.с.72) в період з
2002 року по 27 грудня 20007 року, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачка
в період з лютого по травень 2007 року
разом з відповідачем проходила огляд в
медичному закладі з приводу безпліддя,
свідки, допитані за клопотанням
позивачки підтвердили, що ОСОБА_5 та
ОСОБА_6. проживали однією сім'єю, а
пояснення свідків допитаних за
клопотанням відповідача, які
пояснювали, що сторони до шлюбу не
проживали однією сім'єю суд першої
інстанції не прийняв до уваги з
посиланням на те, що вони
спростовуються іншими доказами

З таким висновком суд погодитися
неможливо.

У відповідності до ч.1 ст.21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у органі
державної реєстрації актів цивільного
стану. Частиною2 зазначеної статті
встановлено, що проживання однією
сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є
підставою для виникнення у них прав та
обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

Разом із тим згідно зі ст. 74 СК якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення гл. 8 цього
Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК
слід виходити з того, що ця норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, які притаманні
подружжю. Для визначення осіб як таких,
що перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК суд повинен
встановити факт проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в
період, упродовж якого було придбане
спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Позивачкою не надано непереконливих
доказів на підтвердження того,що вона з
відповідачем з 2002 року проживали
однією сім'єю. ОСОБА_5 не заперечував
проти того, що був знайомий з
позивачкою, але до реєстрації шлюбу
спільної сім'ї у них не виникло.
Позивачкою не надано доказів на
підтвердження того, що до реєстрації
шлюбу сторони були пов'язані спільним
побутом, мали взаємні права і обов'язки.

Позивачка не заперечувала проти
того, що спільного приміщенні на той
час вони не мали, спільного майна не
набували. Усе спільне майно, про поділ
якого ставить питання позивачка
придбано вже після реєстрації шлюбу.
Спірна квартира також придбана до
реєстрації шлюбу. Під час укладення
договору купівлі-продажу квартири
відповідач зазначав, що у шлюбі не
перебуває. Споживчий кредит для
придбання квартири 07.12.2007року він
також отримав особисто для себе і саме
він зобов'язався повертати цей кредит.
Позивачка е надала доказів на
підтвердження того, що до реєстрації
шлюбу сторони проживали однією сільцю
як чоловік і жінка і мали намір за
сумісні кошти придбати квартира. З
матеріалів справи вбачається, що
квартиру придбано не за сумісні кошти
сторін, з за гроші, які отримав
відповідач на підставі укладеного ним
особисто споживчого кредиту, якій він
особисто і зобов'язався повертати
банку.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.58 ЦК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ст 58 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Задовольняючи позовні
вимоги і визнаючи факт сумісного
проживання сторін як чоловіка та жінки
суд у якості належних доказів визнав
медичну документацію м/ц «ПанацеяXXI
Век» пояснення свідків та фотокартки.
При цьому суд першої інстанції не
врахував, що проходження обстеження,
факт сумісного проводження часу в
період відпочинку не підтверджує
сумісного тривалого проживання як
подружжя, ведення спільного
господарства, взаємну допомогу один
одному, наявність спільних пав та
обов'язків. Суд першої інстанції
послався на пояснення свідків,
допитаних за клопотанням позивача, але
не зазначив, що пояснили ці свідки і не
навів їх прізвищ. Посилання на
фотографії взагалі не є
обґрунтованими, оскільки з них
неможливо встановити коли і при яких
обставинах вони зроблені. Колегія не
може погодитися з тим, що зазначене
підтверджує факт сумісного проживання
сторін як чоловіка та дружини в період
з 2002 року по 27.12.2007 року. Судом першої
інстанції не враховано письмовий
доказ, який не викликає у суду сумніву,
а саме заяву ОСОБА_5. приватному
нотаріусу ХМНО ОСОБА_13 від 07.12.2007 року
(а.с.99) в якій він зазначив, що
підтверджує той факт, що на час
придбання квартири АДРЕСА_1 у шлюбі він
не перебуває, грошові кошти, що
витрачені на придбання квартири не є
спільною сумісною власністю, і особи,
які могли б поставити питання про
визнання за ними права власності на
грошові кошти (чи їх частку), витрачені
на придбання зазначеної квартири, у
тому числі і відповідно до ст.65,74 та 97
Сімейного Кодексу України, відсутні,
також він підтвердив той факт, що прав
користування вказаною квартирою у
малолітніх та неповнолітніх дітей
немає. Зазначене свідчить, про те, що ще
до придбання квартири відповідач не
визнавав нікого співвласником спірної
квартири і письмово в заяві до
нотаріального органу засвідчив про
відсутність як зареєстрованого так і
фактичного шлюбу, а також те, що будь
хто має право на придбану ним квартиру.
Вказана заява посвідчена нотаріусом
задовго до виникнення спору с приводу
квартири і вважати її такою, що не
відповідала дійсності на той час
немає.

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 розділу II
Сімейного Кодексу України "Шлюб. Права
та обов'язки подружжя". Тобто при
застосуванні ст. 74 СК України слід
виходити з того, що ця норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, які притаманні
подружжю. Для визначення осіб як таких,
що перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
реєстрації шлюбу в період, упродовж
якого було придбано спірне майно.

З матеріалів справи та наданих
позивачкою доказів не вбачається, що у
сторін до реєстрації шлюбу 27.12.2007 року
виникли зазначені відносини,
притаманні подружжю. Відповідач
більшість часу в цей період проживав і
працював в м. Москва, що
підтверджується копіями договорів
(а.с.214-220), відсутні докази наявності
спільного бюджету, спільного
харчування, придбання спільного майна
та користування ним, спільні витрати на
утримання житла, його ремонт, надання
взаємної допомоги. Позивачка не
заперечувала, що фактично проживала у
своїх батьків. Крім того і після
придбання спірної квартири ОСОБА_6 в
спірній квартирі не зареєструвалася і
не зареєстрована в ній на теперішній
час, що також свідчить про те, що
відповідач вважав квартиру особистою
власністю і не бажав дружину
реєструвати в квартирі і вона також не
реалізовувала свого права на спірне
майно.

При таких обставинах суд першої
інстанції помилково встановив факт
сумісного проживання сторін однією
сім'єю без реєстрації шлюбу в період з
2002 року по 27 грудня 2007 року. крім того
суд першої інстанції не врахував, що
такі факти взагалі можливо визнавати
якщо вони виникли з 2004 року, оскільки
Сімейний Кодекс України набрав
чинності разом із Цивільним Кодексом
України з 01.січня 2004 року.

Оскільки не доведено сумісне
проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу в період з
2002 року по 27 грудня 2007 року, то відсутні
підстави вважати, що придбана ОСОБА_5
квартира АДРЕСА_1 є сумісною власністю
ОСОБА_6 та ОСОБА_5, а відповідно відсутні
підстави визнавати за ОСОБА_6 право
власності на ? частину зазначеної
квартири.

Рішення суду першої інстанції в цій
частині підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду
відповідає встановленому і вимогам
закону. судом встановлено, що сторони з
27 грудня 2007 року перебувають у
зареєстрованому шлюбі. Майно придбане
сторонами під час шлюбу є спільним
майном подружжя.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України,
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України,
дружина і чоловік

належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Судом першої інстанції з встановлено,
що автомобіль Hyndai Accent 062598 було придбано
сторонами під час перебування у
зареєстрованому шлюбі, а тому є
спільною сумісною власністю подружжя,
яке підлягає поділу. Оскільки
відповідачем було продано автомобіль
за 88000 грн., то в рахунок компенсації з
відповідача на користь позивачки
обґрунтовано стягнуто 44000 грн.

Доводи представника відповідача про
те, що автомобіль було продано за
згодою відповідачки, а кошти від
продажу якого було витрачено на
спільний відпочинок, спростовується
наданою відповідачкою випискою з банк,
відповідно до якої ОСОБА_6 21 та 23 червня
2013 року знімала грошові кошти в м.
Євпаторія АРК.

Встановлено, що під час перебування
у шлюбі сторонами було придбано:
холодильник GORENJE NRK-ORA-W вартістю 10334,27
грн.; пічку СВЧ GORENJE GMO 23 ORA ІТО вартістю
1842,00 грн.; поверхню газову GORENJE вартістю
2215,00 грн.; духову пічку GORENJE вартістю
5970,00 грн.; витяжку кухонну GORENJE вартістю
2815,00 грн.; шафу-купу вартістю 8550 грн.;
меблі кухонні вартістю 43678,00 грн.;
пральну машини GORENJE W вартістю 4101,00 грн.;
електрочайник BOSCH THD 2021 вартістю 1082,00
грн.; кутовий диван «Маркіз» вартістю
4620 грн.; стільців в кухню вартістю 3475
грн.; диван з кушетками та пуфом
вартістю 10000 грн.; стіл вартістю 6400 грн.;
меблі у ванну кімнату вартістю 6239,16
грн.; кондиціонер LG Є 09 LHR вартістю 3640,07
грн.; водонагрівач GORENJE вартістю 1112,60
грн.; змішувач в кухню для мийки Chili
вартістю 1491 грн.; змішувач в ванну
кімнату вартістю 3686,05 грн.; систему
відеонагляду та дверного замку на суму
2825 грн.; унітаз вартістю 1296 грн.

С суд першої інстанції вирішуючи
питання про розподіл майна подружжя
виходив з того, що позивачка не
наполягає на реальному розподілі
спільного майна, а погоджується
отримати ? частину його вартості згідно
наданих нею квитанцій та чеків на
придбання спірного майна.

Відповідач свого варіанту поділу
майна не навів. Вартість спірного майна
належним чином не визначив. Сторони не
наполягали на проведенні відповідної
товарознавчої експертизи на предмет
оцінки спірного майна.

Посилання апелянта на те, що не
перевірена вартість майна та його
наявність колегія не приймає до уваги
оскільки ніщо не перешкоджало
відповідачу заявляти відповідні
клопотання в суді першої інстанції і
вирішувати ці питання. В апеляційному
суді ОСОБА_5 та його представник також
не заявляли будь яких клопотань щодо
встановлення іншої вартості спірного
майна. крім того апелянтом не надано
доказів на підтвердження того, що будь
яке майно із зазначеного позивачкою
відсутнє.

Колегія погоджується з рішенням
суду в частині стягнення з відповідача
на користь позивачки ? частини вартості
сумісного майно, яке фактично
залишилося у відповідача і знаходиться
у спірній квартирі, яка визнається
особистою власністю ОСОБА_5, а також із
рішенням в частині відмови у
задоволені інших позовних вимог ОСОБА_6

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Рішення Московського районного
суду м. Харкова від 04 липня 2014 року
змінити, скасувавши його в частині
встановлення факту сумісного
проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу в період з
2002 року по 27 грудня 2007 року, в частині
визнання квартири АДРЕСА_1 сумісною
власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_5, в частині
визнання за ОСОБА_6 права власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1

Ухвалити в цій частині нове
рішення.

Відмовити ОСОБА_6 у встановленні
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу зі ОСОБА_5 в період з
2002 року по 27 грудня 2007 року.

Відмовити ОСОБА_6 у визнанні
квартири АДРЕСА_1 сумісною власністю
ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Відмовити у визнанні за ОСОБА_6 права
власності на ? частину квартири АДРЕСА_1

В іншій частині зазначене рішення
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили
негайно і може бути оскаржено
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -