справа № 179/1541/13-ц
провадження № 2/179/36/14
МАГДАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 р.
Магдалинівський
районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Новік Д.І.

при секретарі - Кривошлик І.Ю.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника відповідача -
адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт.
Магдалинівка Дніпропетровської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідачки ОСОБА_3
заборгованості за договором позики,
посилаючись на те, що 02 жовтня 2010 року
відповідач ОСОБА_4 взяла у нього в борг
грошову суму у розмірі 3000 доларів США,
що в становить 24 345 гривень. 22 листопада
2011 року відповідач знову позичила у
нього 4860 доларів США, що становить 39 438
гривень 90 копійок. Про що свідчать
розписки, написані нею власноручно
відповідно від 02 жовтня 2010 року та 22
листопада 2011 року. Отримуючи позику 02
жовтня 2010 року, відповідач
зобов'язалася повернути борг до 20
жовтня 2011 року. Іншу позику від 22
листопада 2011 року відповідач
зобов'язувалась повернути до 20 травня
2012 року. Однак ні до вказаних дат, ні до
цього часу вказану суму боргу
відповідач йому не повернула, чим
порушила його майнові права та законні
інтереси. Станом на 01 липня 2013 року
офіційний курс долара США по
відношенню до гривні, відповідно до
наданої довідки ПАТ КБ «ПриватБанк»
становив 8,115 гривень за 1 долар США.
Таким чином, загальна сума боргу
становить 63 783 гривні 90 копійок, з
розрахунку 7860 доларів США х 8,115 гривень
= 63 783 гривні 90 копійок. Неодноразові
спроби вирішити спір без судового
втручання не дали позитивних
результатів, тому виникла необхідність
звернення до суду з даним позовом для
примусового стягнення з відповідачки
ОСОБА_4 на його користь заборгованості
за позикою в розмірі 63 783 гривні 90
копійок та судових витрат по справі, а
саме судового збору сплаченого при
подачі позову в розмірі 637 гривень 83
копійки.

Позивач в судове засідання з'явився,
підтримав позовні вимоги та просив їх
задовольнити посилаючись на обставини
вказані в його позовній заяві, при
цьому також пояснив, що розписки
відповідачка писала добровільно та 22
листопада 2011 року вказаний факт
підтвердили свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6
своїми розписами в розписці від 22
листопада 2011 року. Грошові кошти
відповідачці він передав особисто на
її прохання, так як в неї склалась тяжка
матеріальна ситуація та він знав
покійного її чоловіка ОСОБА_7 Також,
пояснив, що грошові кошти передавав
відповідачці в борг, оскільки був
впевнений, що вона їх йому поверне, так
як остання показувала та надала йому
державні акти на землю, при цьому
відповідачка переконувала його, що в
разі неможливості сплати йому боргу
вона продасть земельні ділянки та
обов'язкове поверне борг. в подальшому
він дізнався, що надані відповідачкою
державні акти на земельні ділянки є
підробленими. Грошові кошти в
будь-якому розмірі до цього часу йому
відповідачкою не повернуті, тому
просить задовольнити його позовні
вимоги.

Представник відповідача - адвокат
ОСОБА_2, який діє на підставі договору
про надання правової допомоги від 30
вересня 2013 року (а.с. 18-19), в судове
засідання з'явився, позовні вимоги не
визнав та просив в їх задоволені
відмовити, надавши письмові
заперечення (а.с. 28-31), посилаючись на те,
що вимоги позивача щодо стягнення
заборгованості являються
безпідставними, так як ОСОБА_4 ніколи не
отримувала від нього жодних грошових
коштів в борг, при цьому ОСОБА_4
підтверджує, що дійсно нею 02 жовтня 2010
року було власноручно написано
розписку про отримання у позивача в
борг грошових коштів в сумі 3 000 доларів
США, терміном на один рік, однак жодних
реальних дій за вказаною розпискою
сторонами здійснено не було.
Вищезазначену розписку ОСОБА_4 було
написано на прохання її чоловіка
ОСОБА_7, який пояснив, що мав
взаємовідносини з позивачем та в
зв'язку з цим, зобов'язаний через один
рік в 2011 році повернути йому грошові
кошти в розмірі 4050 доларів США, однак
які саме взаємовідносини мали місце
між ним, ОСОБА_4 відомо не було, але
ОСОБА_7 умовив відповідача написати
вказану письмову розписку, вказавши, що
такою є вимога самого позивача, щоб
мати своєрідну гарантію отримання
коштів від ОСОБА_7 Сам ОСОБА_7 повідомив,
що аналогічну розписку з такою точно
сумою боргу також власноручно написав
на користь позивача, що в подальшому,
при спілкуванні позивач неодноразово
особисто підтверджував ОСОБА_4. В
зв'язку з тим, що ОСОБА_7 являвся
чоловіком ОСОБА_4 та повідомляв, що
співпраця з позивачем принесе користь
всій сім'ї, ОСОБА_4 погодилась написати
розписку 02 жовтня 2010 року про начеб то
отримання в борг грошових коштів, при
цьому жодних грошових коштів від
позивача фактично ніколи не
отримувала. Крім того, ОСОБА_4 не відомо
чи мав в дійсності факт отримання
грошових коштів її чоловіком ОСОБА_7,
так як вона ніколи не була присутньою
під час передачі коштів від позивача до
ОСОБА_7. Відповідач допускає, що
фактично жодних реальних відносин,
щодо надання позики між позивачем та її
чоловіком ОСОБА_7 взагалі ніколи не
було, а написання письмової розписки
про начеб то наявність грошової
заборгованості пов'язане із службовою
діяльністю позивача, який являється
державним службовцем, перебуває на
відповідальній посаді в відділі
агропромислового розвитку
Магдалинівської райдержадміністрації
та можливо надавав ОСОБА_7, який являвся
приватним підприємцем, послуги по
сприянню здійснення діяльності
приватного підприємця. Тобто,
відповідач допускає, що написання
письмової розписки про наявність
заборгованості, являлось своєрідним
завуальованим хабаром службовій особі
ОСОБА_1 з боку ОСОБА_7. Зазначені
висновки відповідачем зроблено в
зв'язку з тим, що вона ніколи не бачила
факту реального передання позики від
позивача та з тих підстав, що всі
спілкування з позивачем з приводу
написання розписок про заборгованість,
за висунутими умовами позивача
відбувались в службовому кабінеті
даного державного службовця,
безпосередньо в приміщені
Магдалинівської райдержадміністрації,
що на погляд відповідача само по собі
суперечить вимогам Закону України «Про
Державну службу», яким, серед іншого
визначено, що державний службовець
повинен не допускати дій і вчинків, які
можуть зашкодити інтересам державної
служби чи негативно вплинути на
репутацію державного службовця. З
метою перевірки вказаних фактів
вчинення протиправних дій з боку
позивача, які на даний час позивач
намагається видати за цивільно-правові
відносини, відповідач ОСОБА_4
звернулась 21 вересня 2013 року до
Магдалинівського РВ ГУМВС України в
Дніпропетровській області з
відповідною письмовою заявою, де
слідчим відділом у відповідності до
вимог ст. 214 КПК України відкрито
кримінальне провадження № 0000870,
за ознаками складу злочину,
передбаченого ст. 190 ч.1 КК України. В
межах даного кримінального
провадження, за клопотанням заявника,
також здійснюється перевірка фактів
отримання завуальованого хабара з боку
службової особи ОСОБА_1 По настанню 02
жовтня 2010 року, позивач неодноразово в
усній формі вимагав від чоловіка
відповідача ОСОБА_7 передати йому
грошові кошти, визначені в письмовій
розписці, в розмірі 4 000 доларів США,
однак в зв'язку з важким матеріальним
становищем ОСОБА_8 не міг повернути
грошові кошти, в зв'язку з чим мав
неодноразові усні конфлікти з
позивачем. Неодноразово в 2011 році
позивач особисто спілкувався з
відповідачем та вимагав забезпечити
повернення боргу її чоловіком ОСОБА_7,
при цьому всі перемовини з цього
приводу проводив на підвищених тонах, в
конфліктній формі. В зв'язку з
неодноразовими вимогами позивача до
ОСОБА_7, які межували з конфліктними
ситуаціями, та моральними
переживаннями з цього приводу ОСОБА_7,
відповідач особисто вмовила позивача
продовжити термін повернення грошових
коштів, визначених в розписці від 02.10.210
року, строком на один рік. Відповідач
вимушена була особисто звертатися до
позивача, так як на той момент ОСОБА_7
перебував у критичному психологічному
стані, що як наслідок стало причиною
того, що 24 листопада 2011 року ОСОБА_7
покінчив життя самогубством, в
наслідок чого, ОСОБА_4 залишилася
вдовою та самостійно вимушена
виховувати двох малолітніх дітей. На
прохання відповідача, 22 листопада 2011
року позивачем ОСОБА_1 було надано
згоду продовжити строк повернення
боргу за письмовою розпискою від 02.10.2010
року, про що позивачем було прийнято
власноручну розписку відповідача.
Фактично між позивачем та відповідачем
за своєю правовою формою була укладена
додаткова угода, щодо основної
розписки від 02.10.2010 року, що стосувалась
продовження строків повернення коштів,
про що відповідачем було зафіксовано в
письмовій розписці 02.11.2011 року, зі
змісту якої навіть чітко вбачається, що
відповідач жодних грошових коштів від
позивача не отримувала (жодні відмітки
про отримання коштів відсутні), а лише
підтвердила наміри повернути раніше
отримані грошові кошти. Сума
повернення грошових коштів в розмірі 4
860 доларів США відрізняється від суми
позики, визначеної в письмовій
розписці від 02.10.2010 року, так як була
змінена за вимогою позивача і була
збільшена на суму допущеного
прострочення за розрахунками,
визначеними самим позивачем. Факт
укладення 22.11.2011 року саме розписки, що
підтверджувала продовження терміну
повернення боргу за розпискою від
02.10.22010 року, також підтверджують ОСОБА_5
та ОСОБА_6, які після написання розписки
відповідачем були запрошені позивачем
за власною ініціативою в якості
свідків, при цьому безпосередньо
ОСОБА_5 підтверджує, що їй відомо, що
дана розписка являється лише способом
продовження терміну погашення раніше
виниклого боргу. Всі перемовини та
написання розписки від 22.11.2011 року
проводились в приміщенні
Магдалинівської райдержадміністрації,
в службовому кабінеті посадової особи
ОСОБА_1, запрошені свідки також
являлись державними службовцями, що
підсилює переконання відповідача, що
розписка про отримання в борг коштів не
мала реального характеру, а була лише
способом забезпечення отримання
винагороди за вчинення дій, що
нерозривно пов'язані з діяльністю
позивача, як посадової особи.
Відповідач стверджує, що заявляючи
позовні вимоги, щодо письмової
розписки від 22.11.2011 року, позивач
намагається зловживати своїми правами
щодо можливості заявлення позовів
взагалі, так як жодних коштів 22.11.2011
року ним в борг не передавалось, даних
обставин взагалі не могло бути,
враховуючи значне невдоволення
виказане позивачем з приводу
неповернення боргу, що був зазначений в
розписці від 02.10.2010 року. Відповідач
наполягає, що навіть текст письмової
розписки від 22.11.11 року ним було
складено, без жодного посилання на факт
отримання в цей день коштів, а свідомо
було зазначено, про зобов'язання
повернути отримані грошові, що було
закріплено в попередній письмовій
розписці від 02.10.2010 року. Зазначений
факт був усвідомлений і відповідачем і
позивачем, однак на даний час останній
намагається ввести суд в оману, щоб
таким чином забезпечити собі
можливість в незаконний спосіб
отримати додаткові грошові кошти.
Аналіз ст.ст. 202, 203, 1046 ЦК України
передбачає, що фактично між сторонами
не відбулося жодного правочину, який би
породжував у відповідача ОСОБА_4
обов'язку по поверненню грошових
коштів, так як жодних реальних дій по
передачі позики саме відповідачу
позивачем ніколи не здійснювалось.

Свідок ОСОБА_6, викликана за
клопотанням представника відповідача,
в судовому засіданні суду пояснила, що
вона працює в Магдалинівській
райдержадмінітрації, де також працює
позивач ОСОБА_1 22 листопада 2011 року вона
була запрошена позивачем разом з
ОСОБА_5 до його кабінету бути свідками
написання ОСОБА_4 розписки. Так, вони
зайшли до кабінету ОСОБА_1, де також
була ОСОБА_4, при цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_4
мило, люб'язно спілкувались, ніяких
конфліктів між ними не було, ніхто ні на
кого не кричав та ОСОБА_4 підтвердила
особисто без примусу про написання нею
розписки про повернення ОСОБА_1
грошових коштів. Вона з ОСОБА_5 своїми
підписами на розписці, яка вже була
написана ОСОБА_4 підтвердили факт
добровільного написання нею цієї
розписки, однак ні вона, ні ОСОБА_5 не
бачили самого факту передачі ОСОБА_1
відповідачці ОСОБА_4 грошових коштів.
Всі дії в кабінеті ОСОБА_1 були
добровільним та ОСОБА_4 ніяких
претензій та невдоволень діями ОСОБА_1
в їх присутності не висловлювала.

Суд, вислухавши пояснення позивач,
представника відповідача, свідка
ОСОБА_6, вивчивши матеріали цивільної
справи та надані сторонами докази,
вважає, що позовні вимоги підлягають
повному задоволенню за наступних
підстав.

Судом встановлені такі обставини та
відповідні їм правовідносини.

02 жовтня 2010 року відповідачка ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 53-64) взяла у позивача
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 3) в позику
строком на один рік до 20 жовтня 2010 року
грошову суму у розмірі 3000 доларів США,
зобов'язуючись повернути грошові кошти
в сумі 4050 доларів США, що
підтверджується розпискою власноручно
написаною відповідачкою 02 жовтня 2010
року (а.с. 61).

22 листопада 2011 року відповідачка
ОСОБА_3 взяла у позивача ОСОБА_1 в позику
строком до 20 травня 2012 року грошову
суму у розмірі 4860 доларів США,
зобов'язуючись повернути її з плюс 10% за
кожен місяць, що підтверджується
розпискою власноручно написаною
відповідачкою 22 листопада 2011 року (а.с.
62).

Вказана розписка відповідачки ОСОБА_4
посвідчена свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
яка в судовому засіданні підтвердила
факт того, що ОСОБА_4 дана розписка була
написана добровільно.

Таким чином, загальна суму взятих
відповідачкою ОСОБА_4 у позивача ОСОБА_1
в борг грошових коштів складає 7860
доларів США, що, відповідно до довідки
ПАТ КБ «ПриватБанк» від 01 липня 2013 року
(а.с. 7), враховуючи офіційний курс
долара США по відношенню до гривні (1
долар США дорівнює 8,115 гривень),
становить 63 783 гривні 90 копійок.

Згідно постанови про закриття
кримінального провадження від 05
листопада 2013 року, кримінальне
провадження, внесене до ЄРДР за №
0000870 від 21 вересня 2013 року за
заявою ОСОБА_4 щодо скоєння з боку
ОСОБА_1 відносно неї шахрайських дій
(а.с. 24), закрито у зв'язку з відсутністю
в діянні ОСОБА_1 складу злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с.
59-60)

В обумовлений термін відповідачка
грошові кошти не повернула, при цьому
розписки писала особисто вона, що
підтверджується поясненнями позивача
та представника відповідача, тому
відповідно до ст. 61 ЦПК України
вказаний факт неповернення коштів
відповідачем позивачу та факт
написання саме відповідачкою ОСОБА_4
розписок від 02 жовтня 2010 року та 22
листопада 2011 року, доказуванню не
підлягають, так як ці обставини визнані
сторонами.

Судом також встановлено, що відповідач
скориставшись своїм право не
звертається до суду з позовними
вимогами про стягнення з відповідачки
відсотків за надання в борг грошових
коштів, щодо стягнення з відповідачки
більших сум грошових коштів, вказаних в
розписках, а звернувся лише з вимогами
щодо стягнення фактично наданих в борг
відповідачці грошових коштів на суму
7860 доларів США.

Тому позивач просить стягнути з
відповідачки на його користь суму
заборгованості за договором позики у
розмірі 63 783 гривні 90 копійок, а також
сплачений при подачі позову судовий
збір в розмірі 637 гривень 90 копійок (а.с.
1, 2).

До теперішнього часу відповідачка
своїх зобов'язань не виконала, грошові
кошти позивачу не повернула. Причини
невиконання таких зобов'язань
правового значення для справи не мають.

У відповідності до ст. 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

На підставі ст.16 ЦК України, кожна особа
має право звернутись до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу, при
цьому способами захисту цивільних прав
та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам, при цьому особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом, правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно до ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони, при цьому правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку, а також правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ним вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Відповідно до статті 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 533 ЦК України
грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях, при цьому якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти.

Відповідно до ст. 598 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.
Припинення зобов'язання на вимогу
однієї із сторін допускається лише у
випадках, встановлених договором або
законом.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості, при цьому договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

Згідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі,
визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого
самого роду та такої самої якості, що
були передані йому позикодавцем) у
строк та в порядку, що встановлені
договором.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України
передбачено, що якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник
має право оспорити договір позики на
тій підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Проте, якщо договір позики має бути
укладений в письмовій формі, рішення
суду не може ґрунтуватися на усних
поясненнях та показаннях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
не були одержані позичальником від
позикодавця, або були одержані в меншій
кількості, ніж встановлено договором.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях.
Також враховується диспозиція ст.ст. 58,
59 ЦПК України про належність та
допустимість доказів.

Представником відповідача не доведено
належним чином, шляхом надання
належних та допустимих доказів суду, що
позивач не надавав відповідачці ОСОБА_4
сум обумовлених в розписках та тих
обставин, що вказані розписки нею були
написані недобровільно, з примусу
позивача, без її вільного
волевиявлення, а також обставин
скоєння з боку позивача по відношенню
до відповідачки шахрайських дій
(обману).

Проте, зобов'язання відповідачкою
належним чином не виконано у будь-якому
розмірі до цього часу. Суду не надано
доказів повернення відповідачкою
грошових коштів позивачу.

Таким чином, написані відповідачкою
ОСОБА_4 розписки від 02 жовтня 2010 року та
22 листопада 2011 року свідчать про
отримання нею грошових коштів на
загальну суму 7860 доларів США, що згідно
офіційного курсу станом на 01 липня 2013
року (а.с. 7) становить 63 783 гривні 90
копійок, які вона зобов'язувалась
повернути в строк відповідно до 20
жовтня 20 жовтня 2011 року та до 20 травня
2012 року, є добровільними правочинами
укладеними між сторонами, направленими
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ними.

В судовому засіданні беззаперечно
встановлено факт не виконання
відповідачкою взятих на себе
зобов'язань, тому існують всі правові
підстави для стягнення з відповідачки
на користь позивача суми
заборгованості за договорами позики.

Враховуючи викладене, оцінюючи
встановлені судом обставин справи та
надані на їх підтвердження сторонами
всі докази по справі, суд доходить до
висновку, що позовні вимоги знайшли
своє підтвердження в судовому
засіданні, є законні, обґрунтовані та
підлягають задоволенню, а саме
необхідно стягнути з відповідачки на
користь позивача загальну суму
заборгованості за договорами позики в
розмірі 63 783 гривні 90 копійок.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ним вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Дане рішення суд ухвалює в рамках
заявлених позивачем вимог і на
підставі наданих доказів (ст.ст. 57-66 ЦПК
України).

Згідно ст. 88 ЦПК України із
відповідачки підлягають стягненню на
користь позивача сплачений нею при
подачі позовної заяви судовий збір в
розмірі 637 гривень 83 копійку.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 11, 16, 509, 525, 526, 533, 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК
України, ст.ст. 3, 5-8, 10, 11, 57-66, 88, 208-210, 212-215
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживаючої по АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,
проживаючого та зареєстрованого по
АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер
НОМЕР_2, суму боргу за договором позики
в розмірі 63 783 гривні 90 копійок, а також
сплачений при подачі позову судовий
збір в розмірі 637 гривень 83 копійки, а
всього 64 421 гривню 73 копійки (шістдесят
чотири тисячі чотириста двадцять одна
гривня сімдесят три копійки).

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
суд першої інстанції шляхом подачі в 10 -
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги, а у разі
проголошення рішення у відсутності
особи, яка брала участь у справі, але не
була присутня у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
апеляційна скарга може бути подана
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Головуючий
суддя Новік Д.І.