АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в 1 інстанції - Ластовка
Доповідач - Шиманський
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2014 року колегія суддів Судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Борисової О.В., Кравець В.А.

при секретарі - Ошедшій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дніпровського районного суду міста
Києва від 23 червня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_4 в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_5,
Дніпровський районний відділ
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
про усунення перешкод у здійсненні
права власності на квартиру шляхом
зняття з реєстраційного обліку та
виселення та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про
визнання права користування жилим
приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач
звернувся у грудні 2013 року.

Зазначав що він є власником квартири
АДРЕСА_1. Відповідач будучи чоловіком
його доньки, був зареєстрований в
спірній квартирі, однак 10.02.2012 року шлюб
між його донькою та відповідачем
розірвано, а отже перестав бути членом
його сім'ї. Після розірвання шлюбу
відповідач зайняв окрему кімнату в
квартирі, з його вини у сім'ї виникають
конфлікти, на вимогу добровільно
звільнити квартиру відмовляється, хоча
має можливість жити у своєї матері,
також не бере участі в утриманні
квартири, а своєю присутністю створює
перешкоди йому як власнику у
користуванні та розпорядженні
належним на праві власності майном.

З урахуванням викладеного позивач
просив суд усунути перешкоди у
здійсненні ним права власності шляхом
виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 та
зобов'язати Відділ державної
міграційної служби України у
Дніпровському районі м. Києва зняти
відповідача з реєстраційного обліку.

17.04.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із
зустрічним позовом в якому просив
визнати за ним право на користування
квартирою АДРЕСА_1.

Зазначав, що незважаючи на те що шлюб
між ним донькою позивача за зустрічним
позовом розірвано, він продовжує
проживати в спірній квартирі оскільки
немає іншого житла. Відповідач при
цьому намагається позбавити його
єдиного місця проживання та залишити
на вулиці. Вважає що його право на
користування житлом підлягає захисту.

Рішенням Дніпровського районного суду
міста Києва від 23 червня 2014 року у
задоволенні первісного та зустрічного
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення судом
норм процесуального права, ставиться
питання про скасування даного рішення
в частині відмови у задоволенні
первісного позову та ухваленні нового
про задоволення позовних вимог в
повному обсязі..

Заслухавши доповідь судді, пояснення
учасників процесу, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення у зв'язку з
наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана надати ті
докази, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі
рішення суд виходив із вимог даної
норми закону, зібраних у справі та
наданих сторонами доказів, яким дав
повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 є
власником квартири АДРЕСА_1 на підставі
договору купівлі-продажу від 19.01.2004
року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, за
реєстровим № 305.

З 11.05.1996 року відповідач перебував у
шлюбі з донькою позивача ОСОБА_4, від
якого подружжя мають неповнолітню
доньку ОСОБА_5

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 10.02.2012 року шлюб між ОСОБА_2
та ОСОБА_4 розірвано.

Як з'ясовано судом судом першої
інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вселилися
до спірної квартири та були в ній
зареєстровані за згодою власника
квартири ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_3
з моменту її придбання, де постійно
проживали.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у здійсненні права власності
на квартиру шляхом зняття з
реєстраційного обліку та виселення,
суд першої інстанції прийшов до
висновку щодо необґрунтованості
заявлених вимог, з чим колегія суддів
погоджується повною мірою з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог ч.1,2 ст. 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

У разі виникнення спору між власниками
та членами його сім»ї належить
врахувати, що право члена сім»ї
власника на користування житлом є
сервітутним правом, у зв'язку з чим
припинення цього права повинно
відбуватися у відповідності з
вимогами статтей 405, 406 ЦК України,
зокрема сервітут може бути припинений
за рішенням суду на вимогу власника
майна за наявності обставин, які мають
істотне значення або через відсутність
без поважних причин члена сім»ї понад
один рік у спірному житловому
приміщенні, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або Законом.

Щодо виселення колишніх членів сім'ї
власника, то відповідно до статей 9, 156,
157 ЖК сам факт припинення сімейних
відносин з власником (власниками)
квартири не позбавляє колишніх членів
його (їх) сім'ї права користуватися
займаним приміщенням і не є підставою
для їх виселення з цього жилого
приміщення. Право вимагати в судовому
порядку виселення колишніх членів
сім'ї власник жилого будинку (квартири)
має відповідно до ст. 157 ЖК, але за
наявності обставин, передбачених ч. 1
ст. 116 цього Кодексу. Передбачені
статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо
виселення колишніх членів сім'ї
власника не є порушенням права
власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41
Конституції України, ст. 319, частин 1, 2
ст. 321 ЦК власник не може бути
протиправно позбавлений права
власності або обмежений у цьому праві,
однак у передбачених законом випадках
обмеження права власності можуть мати
місце. У цьому випадку обмеження прав
власника передбачені статтями 156, 157 ЖК.
Такий висновок зроблений Верховним
Судом України у справі № 6-24089св06
(ухвала від 31 Січня 2007 р.). Подібне у
справі № 6- 20552св07 (рішення від 28 травня
2008р.).

Стосовно збереження права
користування житлом членами сім'ї
колишнього власника слід зазначити про
усталену практику з цього питання
Верховного Суду України.

У разі звернення з позовом про усунення
перешкод у користуванні житлом шляхом
зняття особи з реєстраційного обліку
слід мати на увазі, що відповідно до ст.
7 Закону України від 11 грудня 2003 р. №
1382-ІУ «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи
днів на підставі заяви особи, запиту
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточного рішення
суду (про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою або
померлою), свідоцтва про смерть.

Тобто, як випливає із зазначеної норми,
зняття з реєстрації місця проживання
може бути здійснено на підставі
рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон № 1382-ІУ є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює правовідносини пов'язані
із зняттям з реєстрації місця
проживання, то вбачається, що положення
ст. 7 цього Закону підлягають
застосуванню до усіх правовідносин,
виникнення, зміна чи припинення яких
пов'язані з юридичним фактом зняття з
реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (статтіі 71, 72, 116, 156 ЖК; ст.
405 ЦК). Зазначена правова позиція
викладена в постанові Верховного Суду
України від 16 січня 2012 р. у справі №
6-57цс11).

Оскільки жодної із вищезазначених
вимог позивачем не заявлено, суд,
виходячи із приписів ч.1 та ч.2 ст. 11 ЦПК
України, якими передбачено, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі, особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд,
дійшов вірного висновку про відмову в
позові.

Доводи апеляційної скарги були
предметом розгляду суду першої
інстанції, висновків суду не
спростовують і не впливають на
правильність ухваленого у справі
рішення.

Таким чином, твердження апеляційної
скарги про незаконність та
упередженість судового рішення
матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у
справі рішення постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому це рішення
не може бути скасованим з підстав що
наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
міста Києва від 23 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: