У Х В А Л А

Іменем України

29 серпня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЧУЖІ Ю.Г.,
КУЦИНА М.М.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю представника органу ДВС
Мартина М.М. розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Ужгороді
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу
Іршавського районного суду від 5 червня
2014 р. про задоволення подання
державного виконавця Відділу
Державної виконавчої служби
Іршавського районного управління
юстиції Головного управління юстиції у
Закарпатської області Короля Ігоря
Івановича про тимчасове обмеження у
праві виїзду громадянина України за
кордон, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 оскаржив ухвалу Іршавського
районного суду від 05.06.2014, якою
задоволено подання держвиконавця
Відділу ДВС Іршавського райуправління
юстиції Короля І.І. про тимчасове
обмеження апелянта у праві виїзду за
кордон у зв'язку з наявністю
неврегульованих боргових зобов'язань,
до виконання зобов'язань. На думку
апелянта, ухвала є незаконною та
необґрунтованою, оскільки він не
ухиляється від виконання визнаної
судом мирової угоди, відповідно до якої
зобов'язався відшкодувати ОСОБА_4
матеріальну і моральну шкоду загальним
розміром у 22000,00 грн, що була завдана
внаслідок вчинення ним злочинів,
передбачених ст. 153 ч. 1, ст. 122 ч. 1 КК
України. Боржник не може своєчасно
сплатити кошти з об'єктивних причин,
оскільки не має роботи, має на
утриманні трьох дітей, з яких одна
дитина інвалід і потребує лікування,
крім того, частково борг сплатив.
Просить ухвалу скасувати, у
задоволенні подання - відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника ВДВС Іршавського РУЮ
Мартина М.М., який апеляцію не визнав,
розглянувши відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК
України справу у відсутність ОСОБА_2,
обговоривши доводи апеляції,
перевіривши матеріали справи, суд
приходить до такого.

05.06.2014 держвиконавець ВДВС Іршавського
РУЮ Король І.І. звернувся до суду з
погодженим із начальником Відділу ДВС
поданням про встановлення тимчасового
обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за
кордон (а.с. 1-4) і мотивував його таким.
29.01.2014 відкрито виконавче провадження
за виконавчим листом № 2/705/780/12, виданим
17.01.2013 Іршавським районним судом, яким
відповідно до змісту резолютивної
частини рішення суд 09.11.2012 вирішив:
визнати умови мирової угоди, укладеної
між ОСОБА_4 та представником
відповідача ОСОБА_2 - адвокатом ОСОБА_5,
за якою ОСОБА_2 зобов'язується сплатити
ОСОБА_4 суму 22000,00 грн на відшкодування
моральної та матеріальної шкоди,
заподіяної злочинами, передбаченими
ст. 153 ч. 1, ст. 122 ч. 1 КК України, до 09.01.2013,
а ОСОБА_4, в свою чергу, погоджується із
вказаною сумою і після її сплати не
матиме до ОСОБА_2 ніяких претензій.
Добровільно боржник судове рішення не
виконав, у зв'язку з чим держвиконавець
вжив усіх необхідних заходів для
примусового стягнення боргу (наклав
арешт на майно боржника, заборонив його
відчуження, з'ясовував питання
наявності нерухомого, рухомого майна,
коштів, одержав відповіді про
відсутність такого майна і коштів
тощо), але боржник ухилився від
виконання зобов'язань, покладених на
нього судовим рішенням. Враховуючи
наведені обставини, держвиконавець
просив встановити тимчасове (до
виконання зобов'язань за виконавчим
документом) обмеження у праві виїзду
ОСОБА_2 за кордон. До подання додані
копії виконавчого листа, постанови про
відкриття виконавчого провадження,
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 13.03.2014, акта держвиконавця від 13.03.2014
про відсутність у боржника майна, на
яке можливо звернути стягнення,
запитів держвиконавця, відповідей на
них (а.с. 6-21), інші документи.

Судове рішення в цивільній справі, що
набрало законної сили, є обов'язковим
до виконання на всій території України
(ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 14 ч. 1
ЦПК України), примусове виконання
рішення покладено на державну
виконавчу службу і здійснюється
відповідно до Закону України «Про
виконавче провадження» (Закон № 606-XIV).
Держвиконавець уживав передбачених
ст.ст. 11, 32 Закону № 606-XIV заходів,
спрямованих на примусове виконання
судового рішення. З наявних матеріалів
та обставин, що з них випливають,
убачається, що боржник не виконав умови
визнаної судом мирової угоди, не
сплатив у встановлений угодою строк (до
09.01.2013) 22000,00 грн в рахунок відшкодування
ОСОБА_4 майнової та моральної шкоди,
завданої вчиненими щодо неї злочинами,
передбаченими ст. 153 ч. 1 (насильницьке
задоволення статевої пристрасті
неприродним способом) і ст. 122 ч. 1
(умисне середньої тяжкості тілесне
ушкодження) КК України. Не можна не
зважити на те, що укладаючи добровільно
мирову угоду, визначаючи у ній строк
сплати відшкодування потерпілому та
подаючи угоду для визнання судом,
заподіювач шкоди повинен був діяти
добросовісно, в т.ч., повинен був
передбачати можливість та
усвідомлювати необхідність виконання
обов'язку з відшкодування шкоди у
встановлений угодою строк, не очікуючи
примусового виконання обов'язку. Тобто,
на час укладення мирової угоди боржник,
який не перебував у місцях позбавлення
волі, не передбачав обставин, які б
унеможливили її виконання, та не
повідомляв про такі суду та/або іншій
стороні угоди.

Між тим, обставини, на які посилається
апелянт та щодо яких додав до апеляції
документи (наявність дітей
ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 і
ІНФОРМАЦІЯ_1, інвалідність однієї
дитини, відсутність у боржника роботи),
існували на момент укладення мирової
угоди, безспірно були відомі боржнику,
проте, не стали перешкодою для
укладення угоди. За період з травня 2013
р. по червень 2014 р. боржник сплатив 1600,00
грн на рахунок органу ДВС, з яких, як
пояснив представник цього органу,
близько 10% складав виконавчий збір,
тобто, вже після спливу строку повного
виконання угоди і протягом року
боржник сплатив усього лиш 6,55% від
належної до сплати суми, чим вочевидь
свої зобов'язання та судове рішення
порушив.

За таких обставин, доводи подання та
висновки суду про те, що боржник діє
недобросовісно, фактично ухиляється
від належного виконання судового
рішення, обґрунтовані. Мізерна сплата
боргу із тривалим порушенням умов
угоди зазначеного не спростовує і не
може слугувати доказом належного
виконання судового рішення. По суті,
боржник виконує судове рішення на
власний розсуд, що не ґрунтується на
законі, порушує права потерпілого від
злочину (стягувача), який не повинен
залежати від волі боржника щодо сплати
боргу.

Відтак, колегія суддів констатує, що
при вирішенні подання суд першої
інстанції правильно застосував норми
Законів № 606-XIV (ст. 1, ст. 11 ч. 1, ч. 3 п. 18),
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» (ст. 6 ч. 1 п. 5,
ч. 2), ЦПК України (ст. 377-1), відповідно до
яких у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього відповідним рішенням, за
мотивованим поданням держвиконавця
суд вправі встановити тимчасове
обмеження у праві виїзду боржника -
фізичної особи за межі України до
виконання зобов'язань. Факти наявності
у ОСОБА_2 вищезазначеного зобов'язання
та невиконання судового рішення не
заперечуються і самим апелянтом,
вищевикладені обставини ним не
спростовані, а наведені у скарзі
доводи не є підставою для отримання
боржником необґрунтованих переваг
перед стягувачем при виконанні
судового рішення та для скасування
оскарженої ухвали суду.

Таким чином, суд першої інстанції
постановив ухвалу з додержанням вимог
закону, тому на підставі ст. 312 ч. 1 п. 1
ЦПК України скаргу слід відхилити,
ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1,
ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити,
ухвалу Іршавського районного суду від 5
червня 2014 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді