Справа №242/2288/14-ц
Провадження №2/242/717/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року Селидівський міський
суд Донецької області у складі:
головуючого судді Пирогової Л. В., при
секретарі Гандзюк К.С., за участю
представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Селидове цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, у
якому просив стягнути з відповідача на
його користь грошові кошти у сумі
107701,24грн.

На обґрунтування вимог позивач вказав,
що між ОСОБА_4 та
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк»
29.03.2008року був укладений договір
кредиту № 43СП, відповідно до умов якого
банк надав відповідачу у тимчасове
користування грошові кошти у сумі
72700,00грн. Відповідно до пункту 1.3. цього
договору, в якості забезпечення
виконання відповідачем зобов'язань
щодо погашення кредиту, сплати
процентів, штрафних санкцій, інших
витрат, у день укладення основного
договору між позивачем і банком був
укладений іпотечний договір, за
умовами якого ОСОБА_3 передав банку в
іпотеку належне йому нерухоме майно, -
нежитлове приміщення за адресою:
АДРЕСА_1, іпотечною вартістю 90900,00грн.

Зазначив, що відповідач, як
позичальник, свої зобов'язання за
договором кредиту не виконував, кредит
не погашав, проценти не сплачував, у
зв'язку із чим, банк був вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням за рахунок предмета
іпотеки, а також, за порушення строків
погашення кредиту та сплати процентів
банк міг застосувати штрафні санкції,
які в подальшому могли бути стягнуті
банком за рахунок заставленого майна. З
метою недопущення звернення банком
стягнення на предмет іпотеки, позивач
був вимушений погашати кредит та
сплачувати проценти як майновий
поручитель. Вказав, що ним було
сплачено 107701,24грн., що підтверджується
наявними у нього квитанціями із
банківських установ. На підтверження
того, що власно ним виконувались
зобов'язання відповідача перед банком,
позивач послався на договір
страхування переданого в іпотеку майна
від 26.11.2010року №04/01/180/016, який замість
відповідача підписаний позивачем і
виконання якого у вигляді внесення
страхового платежу проводилось також
ним. Крім цього, зазначив, що наявність
у позивача оригіналів цих документів
також є підтвердженням виконання ним
зобов'язань за договором кредиту.

Посилаючись на положення частини 3
статті 42 Закону України «Про іпотеку»,
а також на пункт 1 частини 1 статті 512
Цивільного кодексу України, він
вважає, що до нього перейшли права
кредитора за договором кредиту № 43 СП
від 29.03.2008року між позичальником та
банком і тому відповідач має
відшкодувати позивачу грошові кошти у
сумі 107701,24грн.

З метою повідомлення відповідача про
перехід права вимоги за кредитним
зобов'язанням, маючи намір врегулювати
спір у досудовому порядку, 26.03.2014року
він направив ОСОБА_4 вимогу про
виконання порушеного зобов'язання, на
яку останній не відреагував. У зв'язку
із чим, просив позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не
з'явився, про час та місце судового
розгляду повідомлений належним чином.
Надав суду письмову заяву, в якій позов
підтримав, просив слухати справу в його
відсутність за участю представника.

Представник, що діє в інтересах
позивача, ОСОБА_1 у судовому засіданні
позовні вимоги ОСОБА_3 підтримав,
пояснив, що між сторонами спору були
дружні стосунки, у зв'язку з потребою у
грошових коштах на розвиток бізнесу,
відповідач звернувся до позивача із
проханням виступити майновим
поручителем за кредитними
зобов'язаннями. Після укладення
договору кредиту і договору іпотеки,
згодом ці стосунки були розірвані
унаслідок сварки і відповідач дав
позивачу зрозуміти, що сплачувати
кредитні зобов'язання не має наміру. За
таких обставин, позивач виконував
зобов'язання перед банком самостійно.
Вказав, що будь-якої претензії або
письмової вимоги з приводу порушення
ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним
договором, позивач, як іпотекодавець,
від банку не отримував, стягнення на
предмет іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору банк
не звертав, рішення суду або виконавчий
напис нотаріуса про звернення банком
стягнення на заставлене позивачем
майно, відсутні. Також підтвердив, що
відповідач не покладав на позивача
виконання обов'язку за договором
кредиту. Вважав, що відбулась заміна
кредитора у зобов'язанні за договором
кредиту за підставою, визначеною у п.3
ч.1 ст.512 ЦК, і позивач набув права
кредитора за кредитним договором,
оскільки ним, як майновим поручителем,
сплачувався кредит. У зв'язку з чим,
просив захистити права позивача
шляхом стягнення з відповідача на
користь ОСОБА_3 грошової суми 107701,24грн.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився, про час та місце слухання
справи у встановленому законом порядку
повідомлений належним чином. Надав
суду письмову заяву, в якій позов не
визнав та просив слухати справи у його
відсутність за участю представника.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні позов не визнав,
вважає вимоги незаконними. Пояснив, що
позивач не набув права кредитора за
основним зобов'язанням на підставі
договору кредиту, що мав місце між
відповідачем та банком, оскільки
виникнення цього права у майнового
поручителя закон пов'язує із чітко
визначеними підставами, що у даному
випадку відсутні. Зазначив, що заміна
кредитора допускається у випадках,
зазначених у спеціальному законі про
іпотеку, згідно якому майновий
поручитель набуває права кредитора за
основним зобов'язанням виключно у разі
задоволення вимог іпотекодержателя у
процедурі звернення стягнення за
рахунок предмета іпотеки. Під час дії
договору кредиту ОСОБА_4 своїх
зобов'язань перед банком не порушував,
заборгованість з його боку відсутня, на
підтвердження чого свідчать
банківські квитанції про виконання
зобов'язань за кредитним договором.
Наголошував, що у всіх без виключення
квитанціях як зі сплати основної суми
боргу, так і відсотків, платником
зазначений позичальник ОСОБА_4, код
платника у квитанціях відповідає
реєстраційному номеру облікової
картки платника податків відповідача.
У окремих квитанціях зазначається
пред'явлений документ - паспорт
громадянина України, дані якого
збігаються з паспортними даними
відповідача. У деяких квитанціях у
графі щодо призначення платежу
зазначене: ОСОБА_4 погашення договору
№43СП від 29.03.2008року. І оскільки банк до
відповідача і до позивача не звертав
жодних своїх вимог з приводу
невиконання або неналежного виконання
основного зобов'язання, та задоволення
за рахунок позивача, як майнового
поручителя, у контексті статті 33
спеціального закону, банк не отримував,
наголошував, що позивач не набув права
зворотньої вимоги до відповідача. З
огляду на те, що банк не звертав своїх
вимог на предмет іпотеки, а також на
вимоги ст.512 ЦК і ст.11 Закону «Про
іпотеку», зазначав, що проведення
деяких поточних платежів позивачем
здійснювалось від імені і за рахунок
відповідача, а не у якості майнового
поручителя, і ці дії не породжують
заміну кредитора у зобов'язанні.
Посилаючись на вказані обставини,
просив відмовити у задоволенні позову
в повному обсязі. Також надав суду
письмові заперечення.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні
показав, що він є співробітником
позивача, з ОСОБА_4 не знайомий. Пару
разів їздив із позивачем до міста
Красноармійська, заїжджали до
відділеня Укрсоцбанку, зі слів
позивача, він знає, що для оплати
якогось кредиту. Позивач йому
розповідав, що якийсь чоловік узяв
кредит, він був поручителем. Від якої
саме особи здійснював позивач оплату -
йому не відомо, чиї гроші сплачував -
він не знає.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні
показала, що є дочкою позивача. ОСОБА_4
знайомий її батька, вони спілкувались
протягом 13-14 років. Відповідач взяв
кредит, а батько дав іпотеку. Зі слів
батька їй відомо, що сторони припинили
спілкуватися, відповідач відмовився
оплачувати кредит і батько вирішив
його оплачувати. Цей кредит декілька
разів оплачувала і вона, гроші давав
батько, джерело цих коштів їй не
відомий.

Заслухавши пояснення представників
сторін, свідків, дослідивши інші
матеріали справи судом встановлено і
не оспорюється сторонами, що 29 березня
2008 року між Акціонерно-комерційним
банком соціального розвитку
«УКРСОЦБАНК» (за текстом Кредитор, далі
- Банк) та ОСОБА_4 (за тестом Позичальник)
укладений договір кредиту № 43СП,
відповідно до умов якого Банк надав
відповідачу у тимчасове користування
на умовах забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
характеру використання грошові кошти у
сумі 72700,00грн. зі сплатою процентів, з
кінцевим терміном погашення
заборгованості по кредиту до 15 березня
2018 року.

На забезпечення виконання кредитного
договору, 29 березня 2008 року між Банком
(Іпотекодержатель) та ОСОБА_7
(Іпотекодавець, який є майновим
поручителем ОСОБА_4), укладений договір
іпотеки нерухомого майна - нежитлового
приміщення, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, іпотечною вартістю 90900,00грн.,
відповідно до якого позивач передав в
іпотеку нежитлове приміщення.

Згідно довідки № 59-32 від 16.04.2014року, що
видана Красноармійським відділенням
ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4, по даному
клієнту у ПАТ «Укрсоцбанк» за
договором кредиту 632-Кредитування
фізичних осіб на ремонт та споживчі
цілі із встановленням іпотеки, №
договору 43СП від 29.03.2008року, станом на
16.04.2014року заборгованість відсутня.

В судовому засіданні сторони пояснили,
що під час виконання зобов'язань за
договором кредиту № 43СП від 29.03.2008року,
Банк письмову вимогу про усунення
будь-яких порушень
іпотекодавцю-позивачу та
позичальнику-відповідачу не надсилав,
рішення про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору не
приймав, звернення стягнення на
предмет іпотеки на підставі рішення
суду або виконавчого надпису нотаріуса
- Банк не здійснював. Таким чином, ці
обставини визнані сторонами спору, у
відповідності до статті 61 (ч.1) ЦПК є
такими, що не підлягають доказуванню.

Відповідно до статті 1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК кожна
особа має в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до статей 10,11 ЦПК
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає справи
не інакше як в межах заявлених вимог і
на підставі наданих сторонами доказів.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Перевіривши доводи позову та
заперечень проти нього, оцінивши
досліджені у судовому засіданні докази
з позиції відповідності вимогам про їх
належність і допустимість,
проаналізувавши законодавство, що
регулює спірні правовідносини, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню в повному обсязі з
наступних підстав.

Судом встановлено, що спірні
правовідносини регулюються нормами
Цивільного кодексу України (далі - ЦК),
зокрема, параграфа 6 (статті 572-593) глави
49 цього кодексу та спеціальним законом
- Законом України «Про іпотеку» № 898-ІV
від 05.06.2003року (далі - Закон № 898-ІV).

Відповідно до статті 546 ЦК виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 1 Закону № 898-ІV визначено, що
іпотека - вид забезпечення зобов'язання
нерухомим майном, а майновий
поручитель - особа, яка передає в
іпотеку нерухоме майно для
забезпечення виконання зобов'язання
іншої особи - боржника за основним
зобов'язанням.

Отже, іпотека є самостійним видом
забезпечення виконання зобов'язання.

Правова природа іпотеки полягає у
забезпеченні можливості кредитора у
разі невиконання боржником
зобов'язання, забезпеного іпотекою,
одержати задоволення за рахунок
переданого в іпотеку нерухомого майна
переважно перед іншими кредиторами
боржника.

Підстави заміни кредитора у
зобов'язанні, що забезпечене майновою
порукою, чітко визначені у статті 11
Закону № 898-ІV, згідно з якою у разі
задоволення вимог іпотекодержателя за
рахунок предмета іпотеки майновий
поручитель набуває права кредитора за
основним зобов'язанням.

Разом із цим, процедура задоволення
вимог іпотекодержателя за рахунок
предмета іпотеки охоплюється розділом
V цього Закону.

Суд звертає увагу, що у силу іпотеки
право іпотекодержателя одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна виникає не з моменту укладення
ним договорів кредиту чи іпотеки, а у
разі невиконання боржником
(іпотекодавцем) своїх зобов'язань. Саме
таку правову позицію висловив
Верховний Суд України у постанові від
23.04.2014року у справі № 6-26 цс 14, яка
відповідно до вимог ч. 1 ст.360-7 ЦПК
України є обов'язковою для всіх судів
України.

Підстави звернення стягнення на
предмет іпотеки встановлені у статті 33
Закону № 898-ІV та у статті 589 ЦК. А саме, у
разі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки (частина 1
статті 33 Закону № 898-ІV).

Звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
якщо інше не встановлено договором або
законом (частина 1 статті 590 ЦК).

Згідно з частиною 3 статт 33 Закону №
898-ІV, звернення стягнення на предмет
іпотеки здійснюється на підставі
рішення суду, виконавчого напису
нотаріуса або згідно з договором про
задоволення вимог іпотекодержателя.

Примусове звернення стягнення на
предмет іпотеки за рішенням суду або за
виконавчим написом нотаріуса,
проводиться у межах процедури
виконавчого провадження, передбаченої
Законом України «Про виконавче
провадження», та у відповідності до
статей 41-49 Закону № 898-ІV.

Отже, аналізуючи зміст зазначених
правових норм, суд приходить висновку,
що набуттю майновим поручителем права
кредитора за основним зобов'язанням
має передувати сукупність юридичних
фактів, до яких належать: звернення
кредитором-іпотекодержателем, у даному
випадку Банком, своїх вимог до
позивача-іпотекодавця, як до майнового
поручителя, і виконання цих вимог, так
зване задоволення вимог кредитора, у
процедурі звернення банком стягнення
на предмет іпотеки.

При цьому, із пояснень сторін судом
встановлено, що у межах виконання
зобов'язань за кредитним договором № 43
СП, забезпечених іпотекою, Банк не
звертався до позивача, як до майнового
поручителя, з жодною вимогою, що
свідчила б про звернення кредитором
стягнення на належне позивачу нерухоме
майно, ні за процедурою позасудового
врегулювання, що передбачена у статті 35
Закону № 898-ІV, ні у примусовому порядку.

Відтак, дані обставини безперечно
свідчать про відсутність правових
підстав, у розумінні п.3 ч.1ст. 512ЦК і ст.11
Закону № 898-ІV, для отримання позивачем
права кредитора за основним
зобов'язанням між банком та
відповідачем.

Суд не приймає до уваги посилання
позивача на застосування до спірних
правовідносин наслідків, передбачених
частиною 3 статті 42 Закону № 898-ІV,
оскільки ця норма передбачає виконання
основного зобов'язання у процедурі
примусового звернення стягнення на
предмет іпотеки згідно зі статтею 41
вказаного закону, до якої Банк-кредитор
не вдавався.

З'ясовуючи обставини, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, досліджуючи докази, суд
неухильно виконує вимоги статей 58, 59
ЦПК України щодо відповідності доказів
вимогам про їх належність і
допустимість.

Зокрема, статтею 58 ЦПК передбачено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК визначено, що обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть бути
підтверджені іншими засобами
доказування.

Суд не приймає доводи позивача про те,
що відповідач, як позичальник, свої
зобов'язання за договором кредиту не
виконував, тому він був вимушений
погашати кредит, оскільки, ці обставини
не належать до предмета доказування у
цій справі, яким, з огляду на підстави
позову, є питання переходу права
кредитора у зобов'язанні,
забезпеченому іпотекою і це право
пов'язується виключно із тими
підставами, перелік яких окреслений у
законі. А також спростовуються
письмовими доказами - квитанціями про
здійснення банківських операцій, що
знаходяться в матеріалах справи,
згідно з якими платником за кредитним
договором № 43СП є відповідач ОСОБА_4

Суд не бере до уваги договір від
26.11.2010року між відповідачем і
Страховиком, оскільки, цей договір не є
договором страхування переданого в
іпотеку майна, про що йдеться у позові,
а стосується відносин з приводу
страхування життя і здоров'я
відповідача, він не містить інформації
щодо предмета доказування.

Пленум Верховного Суду України у своїй
постанові № 2 від 12.06.2009року «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» роз'яснив, що виходячи зі
змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням
положень частини першої статті 218 ЦК, не
може стверджуватися показаннями
свідків наявність правовідносин, що
виникають з правочинів, для яких
законом установлено письмову форму
(пункт 27 цієї постанови). Не може
доводитися свідченнями свідків також
виконання зобов'язань, що виникли з
правочину.

А отже, суд не бере до уваги показання
свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6, оскільки їх
свідченнями не може доводитись
виконання зобов'язань, що виникли з
договору кредиту № 43 СП.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на
те, що з боку відповідача невиконання
зобов'язань і заборгованість за
договором кредиту № 43СП відсутні, під
час виконання цього договору Банк не
звертав своїх вимог до позивача, як до
майнового поручителя, Банк не
отримував задоволення від майнового
поручителя за рахунок предмета іпотеки
у процедурі, що встановлена Законом №
898-ІV, і заміна кредитора у зобов'язанні,
забезпеченому іпотекою, з підстав,
визначених у статтях 512ЦК і 11
спеціального закону, не відбулась, суд
приходить переконання, що вимоги
позивача безпідставні, у задоволенні
позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 57-60, 88, 209,
212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір на
користь держави в розмірі 683 (шістсот
вісімдесят три) грн. 41 коп. на р/р
0070, код отримувача ,
МФО 834016, код бюджетної класифікації
22030001 «Судовий збір (Державна судова
адміністрація України, 050)», код за
ЄДРПОУ суду 02895751, символ звітності
банку 206 в ГУ ДКСУ в Донецькій області.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається апеляційному суду через
суд першої інстанції протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Повний текст рішення складено
03.10.2014 року.

Суддя