У х в а л а

іменем україни

27 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Горелкіної Н.А.,

Євтушенко О.І.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6,
Жовківський районний відділ головного
управління державної міграційної
служби України у Львівській області
про виселення без надання іншого
жилого приміщення, зняття з реєстрації
та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
треті особи: ОСОБА_3, Жовківський
районний відділ головного управління
державної міграційної служби України у
Львівській області про виселення без
надання іншого житлового приміщення за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Львівської області
від 3 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом, в обґрунтування якого
зазначав, що він є власником будинку за
адресою: АДРЕСА_1. Разом із ним
у даному будинку проживає його дружина
ОСОБА_6, дочка ОСОБА_4, зять ОСОБА_5
Зазначав, що дочка та її чоловік
ОСОБА_5 роблять неможливим проживання
з ними в одному домі, оскільки
систематично порушують правила
співжиття. Посилаючись на те, що
відповідачі неодноразово притягалися
до кримінальної та адміністративної
відповідальності за вчинення відносно
нього з дружиною насильства, були
неодноразово попереджені про
неприпустимість насильства,
антигромадської поведінки відносно
нього та дружини ОСОБА_6, однак
і надалі продовжують свою протиправну
поведінку, не беруть участь в оплаті
комунальних послуг, нищать належне
йому та ОСОБА_6 майно, просив
на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК України
виселити відповідачів з належного йому
житлового будинку по АДРЕСА_1 без
надання іншого жилого приміщення та
зняти їх з реєстрації.

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернулася із
позовом, в якому просила виселити
відповідачів з належного їй з
чоловіком ОСОБА_3 житлового будинку за
вказаною адресою без надання
відповідачам іншого житлового
приміщення, посилаючись на ті ж
обставини, що і ОСОБА_3 в позові.

Рішенням Жовківського районного суду
Львівської області від 8
листопада 2013 року у задоволенні
позовів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 3 лютого 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано і
ухвалено нове рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_3 та
задоволення позову ОСОБА_6

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 із житлового
будинку АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення.

В задоволенні іншої частини позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення ним норм
матеріального та процесуального права,
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Судом установлено, що відповідно до
свідоцтва на право особистої власності
на житловий будинок будинок по АДРЕСА_1
належить ОСОБА_3

Із довідки № 1009 від 14 серпня 2013 року
вбачається, що ОСОБА_3 має наступний
склад сім'ї: дружина - ОСОБА_6, дочка -
ОСОБА_4, зять - ОСОБА_5, онук - ОСОБА_7

4 липня 2012 року дільничним інспектором
Жовківського РВ ГУМВС України у
Львівській області були складені
захисні приписи, в яких роз'яснено гр.
ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_4, що в разі
порушення вимог захисного припису щодо
скоєння ними насильства в сім»ї вони
будуть притягуватися до
відповідальності відповідно до
чинного законодавства.

Вироком Жовківського районного суду
Львівської області від 19
квітня 2013 року ОСОБА_5 визнано винним та
засуджено за ст. 128 КК України, а
саме за спричинення ОСОБА_6 середньої
тяжкості тілесного ушкодження.

Даний вирок ухвалою апеляційного суду
Львівської області від 4
жовтня 2013 року змінено та ОСОБА_5
звільнено від покарання у зв'язку із
закінченням строків давності.

Постановою Жовківського районного
суду Львівської області від 8
травня 2013 року ОСОБА_4 притягнуто до
адміністративної відповідальності,
передбаченої ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Встановлено, що остання ображала
нецензурними словами своїх батьків
ОСОБА_3 та ОСОБА_6, погрожувала їм
фізичною розправою, чинила своїми
діями тиск психологічного характеру,
створювала нестерпні умови для
спільного проживання, чим вчинила
насильство в сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України
виселення може мати місце, якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультативними,
виселення винних на вимогу власника
або інших заінтересованих осіб
проводиться без надання іншого жилого
приміщення.

Таким чином, для застосування норми
цієї статті необхідна наявність двох
умов: систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі
заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями, а також
заходи громадського впливу, вжиті на
зборах жильців будинку чи членів ЖБК,
трудових колективів тощо.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня
1985 року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України», при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження,
що застосовуються судами,
прокурорами, органами внутрішніх
справ, адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Відмовляючи у задоволенні позовів, суд
першої інстанції виходив із їх
недоведеності.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позови про
виселення, апеляційний суд виходив із
того, що між сторонами існують
неприязні стосунки , які проявляються
у виникненні ряду конфліктних
ситуацій, застосуванні насильства
відповідачами до позивачів, нанесенням
тілесних ушкоджень, відповідачі
систематично порушують правила
співжиття, роблять неможливим для
позивачів спільне проживання в
житловому будинку, не беруть участі в
утриманні будинку. 4 липня 2012 року їм
були вручені захисні приписи на
підставі ст.13 Закону України «Про
попередження насильства в сім»ї»,
проте вони не припинили свою
антигромадську поведінку, що
підтверджується постановою
Жовківського райсуду Львівської
області від 8 травня 2013 року про
притягнення ОСОБА_8 до
адміністративної відповідальності за
ст.173-2 КпАП України.

Зазначений висновок апеляційного суду
відповідає вимогам ст.116
ЖК України та наявним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги висновків
суду апеляційної інстанції не
спростовують.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного
суду Львівської області від 3 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: В.І. Амелін

Н.А. Горелкіна

О.І. Євтушенко

С.О. Карпенко