У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Мартинюка В.І.

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Остапчука Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом заступника
прокурора Київського району м. Одеси в
інтересах держави в особі Одеської
міської ради до Управління
житлово-комунального господарства та
паливно-енергетичного комплексу
Одеської міської ради, ОСОБА_3,
комунального підприємства «Міське
агентство з приватизації житла»,
комунальне підприємство
«Домоуправління № 18» про визнання
недійсним розпорядження Управління
житлово-комунального господарства та
паливо-енергетичного комплексу
Одеської області та скасування
свідоцтва про право власності на житло
та за позовом заступника прокурора м.
Одеси в інтересах держави в особі
Одеської міської ради до Департаменту
міського господарства Одеської
міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору, - комунальне
підприємство «Домоуправління № 18», про
визнання недійсним розпорядження
Управління житлово-комунального
господарства та паливо-енергетичного
комплексу Одеської області і
скасування свідоцтва про право
власності на житло, визнання недійсним
договору купівлі-продажу, витребування
майна з чужого незаконного володіння і
виселення за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Київського районного суду
м. Одеси від 26 лютого 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
17 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2011 року заступник прокурора
Київського району м. Одеси в інтересах
держави в особі Одеської міської ради
звернувся до суду з позовом про
визнання недійсним розпорядження
Управління житлово-комунального
господарства та паливо-енергетичного
комплексу Одеської області від 11
червня 2010 року про приватизацію
квартири АДРЕСА_1, скасування свідоцтва
про право власності на житло від 11
червня 2010 року, виданого ОСОБА_3 на
підставі зазначеного розпорядження .

Свої вимоги обґрунтував тим, що 1
квітня 2009 року керуючий Комунальним
підприємством «Домоуправління № 18»
ОСОБА_5 всупереч ст. ст. 58, 61 ЖК
Української РСР, тобто без
відповідного рішення районної
адміністрації та ордеру на житлове
приміщення, незаконно уклав договір
найму житлового приміщення з ОСОБА_3 та
вселив останнього у квартиру АДРЕСА_1.
Також з метою подальшої приватизації
вищевказаної квартири ОСОБА_5
підписав заяву та інші документи на її
приватизацію. Вищевказані дії ОСОБА_5
дали підстави Управлінню
житлово-комунального господарства та
паливно-енергетичного комплексу
Одеської міської ради 8 квітня 2009 року
видати ОСОБА_3 свідоцтво про право
власності на вказану квартиру.

У січні 2012 року заступник прокурора м.
Одеси в інтересах держави в особі
Одеської міської ради звернувся до
суду з позовом про визнання недійсним
цього ж розпорядження Управління
житлово-комунального господарства та
паливо-енергетичного комплексу
Одеської області від 11 червня 2010
року і скасування згаданого вище
свідоцтва про право власності на житло
з підстав, викладених у позові
заступника прокурора Київського
району м. Одеси; просив визнати
недійсним договір купівлі-продажу
зазначеної квартири від 7 грудня 2010
року, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, витребувати від останньої на
користь Одеської міської ради вказану
квартиру та виселити з цієї квартири
ОСОБА_4

Крім того вказав, що спірна квартира на
підставі договору купівлі-продажу
ОСОБА_3 відчужена ОСОБА_4 за договором
купівлі-пролажу від 7 грудня 2010 року.
Постановою Київського районного суду
м. Одеси від 22 грудня 2011 року ОСОБА_5
звільнено від кримінальної
відповідальності за вчинення злочину,
передбаченого ч. 2 ст.
376 КК України, у зв'язку з актом
амністії. Посилаючись на те, що спірна
квартира відноситься до
маневрено-відселенського фонду,
призначеного для тимчасового
проживання громадян, які не мають або
втратили постійне місце проживання,
вибула з володіння власника не з його
волі, прокурор просив позовні вимоги
задовольнити.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 22 травня 2012 року зазначені
позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 26 лютого 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
17 жовтня 2013 року, позов задоволено.

Визнано недійсними розпорядження
органу приватизації - Управління
житлово-комунального господарства та
паливно-енергетичного комплексу
Одеської міської ради № 213604 від 11
червня 2010 року на приватизацію
квартири АДРЕСА_1, свідоцтво про право
власності на житло від 11 червня 2008
року, видане ОСОБА_3, договір
купівлі-продажу зазначеної квартири,
укладений 7 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований за № 1085, та витребувано
з чужого незаконного володіння ОСОБА_4
на користь Одеської міської ради
зазначену квартиру з виселенням
ОСОБА_4 зі спірної квартири.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Київського
районного суду м. Одеси від 26 лютого 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 17 жовтня 2013 року,
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
приватизація квартири та видача
свідоцтва про право власності на
квартиру проведені з порушенням прав
власника - Одеської міської ради, а
відтак - підлягає визнанню недійсним
договір купівлі-продажу спірної
квартири, а квартира - витребуванню з
чужого незаконного володіння на
користь Одеської міської ради з
виселенням ОСОБА_4

Проте повністю з такими висновками
судів попередніх інстанцій погодитись
не можна.

Судами встановлено, що 18 березня 2009
року між Комунальним підприємством
«Домоуправління № 18» та ОСОБА_3
укладений договір №334 тимчасового
користування житловим приміщенням із
фонду житла для тимчасового проживання
м. Одеси - квартирою АДРЕСА_1.

1 квітня 2010 року між Комунальним
підприємством «Домоуправління № 18» в
особі його керівника ОСОБА_5 та ОСОБА_3
укладений договір найму жилого
приміщення - вищевказаної квартири.

На підставі розпорядження органу
приватизації № 213604 від 11 червня 2010 року
спірна квартира передана в приватну
власність ОСОБА_3 і в той же
день останньому видано відповідне
свідоцтво про право власності на житло.

7 грудня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
уклали договір купівлі-продажу, за яким
остання набула у власність квартиру
АДРЕСА_1.

Постановою першого заступника
прокурора міста Одеси від 29 червня 2011
року відносно ОСОБА_5 порушена
кримінальна справа і постановою
Київського районного суду м. Одеси від
22 грудня 2011 року ОСОБА_5 звільнено від
кримінальної відповідальності за
вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст.
376 КК України, на підставі Закону
України «Про амністію в 2011 році»;
цивільний позов залишено без розгляду.

З постанови Київського районного суду
м. Одеси від 22 грудня 2011 року суди
встановили, що 17 травня 2010 року
керуючий Комунальним підприємством
«Домоуправління № 18» ОСОБА_5 перевищив
свої службові повноваження і, знаючи,
що ОСОБА_3 не має ордеру на спірну
квартиру та права на користування
житловою площею, в порушення ст. 61
Української РСР, уклав договір найму з
ним, підписав його заяву про передачу
даної квартири у приватну власність,
довідку про склад сім'ї та лист на ім'я
начальника Управління
житлово-комунального господарства та
паливно-енергетичного комплексу
Одеської міської ради, чим завдав шкоди
бюджету Одеської міської ради на суму
320 847 грн.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» роз'яснено, що
відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України при
розгляді справи про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок, що набрав законної
сили, або постанову суду у справі про
адміністративне правопорушення, цей
вирок або постанова обов'язкові для
суду лише з питань, чи мали місце ці дії
та чи вчинені вони цією особою. Інші
прийняті в рамках кримінальної справи
чи справи про адміністративне
правопорушення постанови оцінюються
судом згідно з положеннями статті 212
ЦПК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» приватизація державного
житлового фонду - це відчуження квартир
(будинків), кімнат у квартирах та
одноквартирних будинках, де мешкають
два і більше наймачів, та належних до
них господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв і т. ін.) державного
житлового фонду на користь громадян
України. Державний житловий фонд - це
житловий фонд місцевих Рад народних
депутатів та житловий фонд, який
знаходиться у повному господарському
віданні чи оперативному управлінні
державних підприємств, організацій,
установ.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону до об'єктів
приватизації належать квартири
багатоквартирних будинків,
одноквартирні будинки, кімнати у
квартирах та одноквартирних будинках,
де мешкають два і більше наймачів, які
використовуються громадянами на
умовах найму.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК Української
РСР громадяни мають право на
приватизацію квартир державного
житлового фонду, житлових приміщень у
гуртожитках, тощо чи одержання у
власність на інших підставах,
передбачених законом.

Частиною першою ст. 8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» передбачено, що
приватизація державного житлового
фонду здійснюється уповноваженими на
це органами, створеними місцевою
державною адміністрацією, та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд.

За правилами ч. 4 ст. 8 Закону підготовку
та оформлення документів про передачу
у власність громадян квартир
(будинків), житлових приміщень у
гуртожитках може бути покладено на
спеціально створювані органи
приватизації (агентства, бюро, інші
підприємства).

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції, у порушення вимог ст.
ст. 212-214 ЦПК України, не перевірив
правовий статус спірного жилого
приміщення, пославшись виключно на
постанову Київського районного суду м.
Одеси від 22 грудня 2011 року та рішення
Київського районного суду м. Одеси від 6
листопада 2008 року, не встановив, чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовуванні вимоги й заперечення
сторін, та якими доказами вони
підтверджуються, що має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов у частині витребування майна з
чужого незаконного володіння та
виселення ОСОБА_4, не встановивши
власника спірної квартири на час
ухвалення рішення та не перевіривши, чи
не призведе до порушення прав та
інтересів інших осіб обраний
позивачами спосіб захисту порушеного
права шляхом витребування майна із
чужого незаконного володіння, дійшов
передчасного висновку про задоволення
позову в цій частині.

Суд апеляційної інстанції на порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права
належної уваги не звернув, не надав
належної правової оцінки наданим
доказам, не взяв до уваги характер
спірних правовідносин сторін, що
випливає із установлених обставин, і
дійшов передчасного висновку про
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Наведене вище свідчить про неповне
встановлення фактичних обставин, які
мають істотне значення для правильного
вирішення справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до передчасного висновку
про задоволення позову.

Враховуючи допущені судами попередніх
інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права,
ухвалені ними судові рішення не можуть
вважатися законними і обґрунтованими,
у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК
України такі рішення слід скасувати з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 338, 342, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного
суду м. Одеси від 26 лютого 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 17 жовтня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І.Мартинюк

Судді:
В.І.Амелін

Т.П.Дербенцева

С.О.Карпенко

Д.О.Остапчук