У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євтушенко О.І.,
Іваненко Ю.Г.,

Касьяна
О.П.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

за касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 19 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог
зазначало, що 22 травня 2006 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
договір б/н, згідно з умовами якого
останній отримав кредит в розмірі 3 090
грн у вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає дії
строку картки. Свої зобовʼ?язання за
вказаним договором ПАТ КБ «ПриватБанк»
виконало у повному обсязі, надавши
кредит згідно з умовами договору.
Відповідачем зобовʼ?язання за
кредитним договором належним чином не
виконані, у звʼ?язку із чим станом на 31
липня 2013 року утворилась
заборгованість в розмірі 31 548 грн 46 коп.,
яка складається із: заборгованості за
кредитом в розмірі 7 773 грн 15 коп.,
заборгованості за процентами за
користування кредитом в розмірі 21 796
грн 81 коп., штрафу (фіксована частина) в
розмірі 500 грн, штрафу (процентна
складова) в розмірі 1 478 грн

50 коп. Тому ПАТ КБ «ПриватБанк» просило
стягнути заборгованість за кредитним
договором.

Рішенням Оріхівського районного суду
Запорізької області від

25 листопада 2013 року в задоволенні
позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 19 лютого

2014 року рішення Оріхівського районного
суду Запорізької області від

25 листопада 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позовні
вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено
частково. Стягнуто з

ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
від 22 травня 2006 року б/н в розмірі

18 827 грн 08 коп. та судовий збір в розмірі
344 грн 10 коп. В іншій частині позовних
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Шуліка А.В. просить
скасувати рішення апеляційного суду
Запорізької області від

19 лютого 2014 року в частині застосування
строку позовної давності та зменшення
суми заборгованості та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити, мотивуючи свої вимоги
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої
інстанції виходив із того, що позивачем
пропущено строк позовної давності,
оскільки строк дії картки відповідає
строку повернення кредиту, при цьому,
керуючись ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», визначив, що
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи частково
позовні вимоги, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що згідно з
умовами та правилами надання
банківських послуг, по закінченню
строку вкладу строк автоматично
продовжується ще на один строк, тобто
строк позивачем не пропущено.

Однак із висновком суду апеляційної
інстанції погодитися не можна з огляду
на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судом апеляційної
інстанції не дотримано.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний
договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Судом встановлено, що між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та

ОСОБА_3 укладено договір б/н, згідно з
умовами якого останній отримав кредит
в розмірі 3 090 грн у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає дії строку
картки.

Із матеріалів справи вбачається, що
строк дії договору 12 місяців, що
автоматично продовжується на той же
строк, якщо жодна із сторін не інформує
про припинення його дії, та відповідає
строку дії кредитної карти, що
передбачено такими частинами договору,
як заява та п. 9.12 Умов та правил надання
банківських послуг (а. с. 10).

Платіжну картку банк видав відповідачу
2 червня 2006 року, термін дії картки до
травня 2009 року (а. с. 7).

Судом першої інстанції встановлено, що
строк дії картки сплив, поновлення дії
картки не відбувалося, погашення
клієнтом заборгованості з червня 2009
року не здійснювалося, а тому
виключається продовження дії
кредитного договору за кредитною
карткою.

Відповідно до Правил користування
платіжною карткою, які є складовою
кредитного договору, картка діє в межах
визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту,
перебіг позовної давності

ст. 257 ЦК України) щодо місячних
платежів починається після несплати
чергового платежу, а щодо повернення
кредиту в повному обсязі - зі спливом
останнього дня місяця дії картки (ст. 261
ЦК України), а не закінченням строку дії
договору.

Такий висновок узгоджується з правовою
позицією Верховного Суду України,
викладеною у постанові від 19 березня 2014
року у справі

№ 6-14цс14.

Відповідно до положень ст. 257 та ч. 3 ст.
267 ЦК України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
та позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення, що
було зроблено представником
відповідача під час розгляду справи
судом першої інстанції.

Позивач звернувся до суду 16 вересня 2013
року, тобто поза межами строку позовної
давності.

Відповідачем на адресу суду надано
заяву про застосування строку позовної
давності (а. с. 75).

Згідно з п. 31 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
із змінами та доповнення згідно з
постановою пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року № 7 «Про
внесення змін і доповнень до постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня

2012 року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», при застосуванні
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, суди мають виходити з того,
що у системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи,
що ЦК не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням строку позовної давності,
при вирішенні таких спорів суди
повинні враховувати положення ЦК про
позовну давність. Оскільки зі спливом
строків позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» та вимоги ЦК щодо
позовної давності застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

При вирішенні спору апеляційний суд у
порушення статей

213, 214 ЦПК України на вказане уваги не
звернув, фактичні обставини не
встановив, не застосував закон, що
регулює правовідносини, які виникли
між сторонами, не встановив, чи
правильно судом першої інстанції
застосовано норми матеріального права,
що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою
для скасування рішення апеляційного
суду з направленням справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 19 лютого 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна Судді:О.І.
Євтушенко Ю.Г. Іваненко О.П. Касьян О.М.
Ситнік