Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/9997/2014
Головуючий у 1-й інстанції -
Доповідач - Кабанченко О.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Рубан С.М.,

Желепи О.В.

при секретарі - Лапіній К.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2,
представника Державного підприємства
«Державний резервний насіннєвий фонд
України» - ТонконогаВолодимира
Вікторовича на рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 3 червня 2014
року

в справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства «Державний
резервний насіннєвий фонд України» про
визнання недійсним наказу в частині
причин звільнення, стягнення
матеріальної допомоги при звільненні
та середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
як беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 3 червня 2014 року
задоволено частково позов ОСОБА_2 до
ДП «Державний резервний насіннєвий
фонд України» про визнання недійсним
наказу в частині причин звільнення,
стягнення матеріальної допомоги при
звільненні та середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні.

Стягнуто з ДП «Державний резервний
насіннєвий фонд України» на користь
ОСОБА_2 середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні у
розмірі 29 923 грн. 40 коп.

Залишено без задоволення позовні
вимоги ОСОБА_2 до ДП «Державний
резервний насіннєвий фонд України» про
визнання недійсним наказу в частині
причин звільнення, стягнення
матеріальної допомоги при звільненні.

Стягнуто з ДП «Державний резервний
насіннєвий фонд України» в доход
держави судовий збір у розмірі 299 грн. 23
коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
щодо визнання недійсним наказу в
частині причин звільнення та стягнення
матеріальної допомоги при звільненні,
стягнення середнього заробітку за час
затримки виплати цієї допомоги,
ухвалити нове рішення про їх
задоволення. Вважає, що рішення суду
першої інстанції у зазначеній частимні
є незаконним, необґрунтованим, не
відповідає нормам матеріального та
процесуального права. Зазначає, що
судом дана неналежна оцінка обставинам
справи, а саме тому, що позивач подала
заяву про звільнення 07 жовтня 2013 року
із зазначенням підстави - за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію
та з виплатою матеріальної допомоги
відповідно до п. 8.5 Колективного
договору, тобто зазначила поважну
причину неможливості продовження
роботи, у зв'язку з чим відповідач
повинен був зазначити у наказі про
звільнення таку причину. Невірними
також є висновки суду про те, що ОСОБА_2
не має права на отримання від ДП
«Державний резервний насіннєвий фонд
України» матеріальної допомоги, що
передбачена колективним договором у
зв'язку з виходом на пенсію та
компенсації за затримку цієї виплати.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційного суду не
підтримав вимоги апеляційної скарги
про скасування рішення суду в частині
вирішення позовних вимог про стягнення
16 688,05 грн. середнього заробітку за час
затримки розрахунку по виплаті 17 100 грн.
матеріальної допомоги.

В апеляційній скарзі представник ДП
«Державний резервний насіннєвий фонд
України» просить скасувати рішення
суду, ухвалити нове рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог. Вважає,
що рішення суду першої інстанції в
частині задоволення позовних вимог є
незаконним, необґрунтованим,
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Посилається на те, що суд повинен був
взяти до уваги те, що рахунок для
перерахування коштів у поданій
відповідачем заяві до фонду №8937
АТ «Укрексімбанк», зазначений у списку
рахунків, на який було накладено арешт
постановою про арешт коштів боржника
від 8 жовтня 2013 року, а отже у Державного
підприємства не було можливості
здійснити виплату по лікарняним
вчасно. Вказує, що Державне
підприємство здійснило усі необхідні
дії для виплати цих коштів, сформувало
суму в платіжних дорученнях, направило
до банку для виконання, проте у
виконанні було відмовлено.

Апеляційна скарга позивача підлягає
частковому задоволенню, апеляційна
скарга відповідача не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 28
вересня 2011 року по 07 жовтня 2013 року
перебувала у трудових відносинах з ДП
«Державний резервний насіннєвий фонд
України».

7 жовтня 2013 року ОСОБА_2 була подана
заява про звільнення, у якій позивач
просила звільнити її з посади
головного бухгалтера за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію,
а також надати їй матеріальну допомогу
матеріальну допомогу в розмірі трьох
окладів, передбачену п. 8.5. колективного
договору, (а.с.7).

Наказом №125-ктр від 07 жовтня 2013 року ДП
«Державний резервний насіннєвий фонд
України» ОСОБА_2. звільнено з посади
головного бухгалтера за власним
бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України,
у наказі зазначено, що підстава для
звільнення - заява ОСОБА_2 від 7 жовтня
2013 року.

У наказі ОСОБА_2 вказала, що з наказом
не згодна, оскільки в наказі причина її
звільнення не відповідає її заяві, а
саме: «у зв'язку з виходом на пенсію
прошу звільнити з посади головного
бухгалтера за власним бажанням».

З посвідчення серії НОМЕР_2 виданого 06
липня 2005 року Управлінням Пенсійного
фонду України в Подільському районі м.
Києва позивачу призначено пенсію за
віком з 27 січня 2005 року (а.с. 63).

23 грудня 2013 року відповідачем було
виплачено позивачу грошові кошти, що
належали їй до виплати при звільненні у
розмірі 6 163, 91 грн.

У листопаді 2013 року позивач звернулась
до суду з даним позовом. В
обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що перебувала у
трудових відносинах з відповідачем, 7
жовтня 2013 року подала заяву про
звільнення з роботи за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію
та просила виплатити матеріальну
допомогу, як передбачено колективним
договором. На цій заяві керівником
підприємства було вчинено напис «в
наказ», проте у наказі про звільнення,
виданому у той же день, та у записі у
трудовій книжці позивача була
зазначена підстава звільнення - за
власним бажанням, матеріальна допомога
виплачена не була, про причини її
невиплати позивача не повідомили. Таке
формулювання причини звільнення
позбавило позивача права на отриманні
одноразової матеріальної допомоги у
розмірі трьох посадових окладів, як це
передбачено п. 8.5 Колективного
договору. З урахуванням уточнень
позовних вимог просила визнати
недійсним наказ відповідача №125-ктр
від 07 жовтня 2013 року в частині
формулювання причин звільнення та
запис у трудовій книжці, зобов'язати
відповідача видати новий наказ про
зміну формулювання причини звільнення,
стягнути з відповідача матеріальну
допомогу, належну позивачу при
звільненні, у розмірі 17 100 грн., середній
заробіток за затримку розрахунку при
звільненні, оскільки грошові кошти за
лікарняним були виплачені позивачу не
в день звільнення, а із затримкою у 52
дні, середній заробіток за час затримки
виплати матеріальної допомоги.

Відповідач позов не визнав, зазначав,
що позивач на час звільнення мала
статус пенсіонера, отже не могла бути
звільнена у зв'язку з виходом на пенсію
і не мала права на отримання
одноразової допомоги за Колективним
договором.

Суд першої інстанції частково
задовольнив позовні вимоги, стягнувши
з відповідача на користь позивача
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні у розмірі 29
923,40 грн., встановивши, що належні
позивачеві при звільненні 7 жовтня 2013
року грошові кошти (оплата за листком
непрацездатності) були виплачені
відповідачем 23 грудня 2013 року, тобто із
затримкою у 52 робочі дні.

Судова колегія вважає. що рішення суду
у вказаній частині ухвалене у
відповідності до обставин справи та
вимог закону.

Розрахунок цієї компенсаційної
виплати та її розмір сторонами не
оспорюється.

Доводи апеляційної скарги відповідача
щодо відсутності його вини у затримці
розрахунку при звільненні позивача
судова колегія відхиляє, зважаючи на
те, що ці доводи були перевірені судом
першої інстанції та не знайшли свого
підтвердження. Судом встановлено, що
відповідачем не вживались достатні
заходи щодо зняття арешту з його
рахунків для проведення своєчасних
розрахунків з працівниками. До того ж, з
матеріалів справи вбачається, що арешт
на рахунки відповідача був накладений 8
жовтня 2013 року, тобто після звільнення
позивача, яке відбулося 7 жовтня 2013 року
без проведення в порядку ст. 116 КЗпП
України розрахунку.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про визнання частково недійсним
та скасування наказу про звільнення та
запису у трудовій книжці, зобов'язання
відповідача видати новий наказ та
внести запис у трудову книжку із
зазначенням причини звільнення «у
зв'язку з виходом на пенсію, стягнення
одноразової матеріальної допомоги,
передбаченої п. 8.5 Колективного
договору, суд першої інстанції виходив
з безпідставності цих вимог.

Судова колегія не погоджується з
такими висновками суду, вважає. що вони
не відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Ст. 38 КЗпП України передбачено
розірвання трудового договору за
власним бажанням працівника. Також
цією нормою закону визначений перелік
підстав для звільнення за власним
бажанням, серед яких і вихід на пенсію,
за наявності яких роботодавець
повинен звільнити працівника у строк,
про який просить працівник. При цьому у
даній нормі відсутнє посилання на вид
пенсії, строк її призначення.

Як встановлено судом, 7 жовтня 2013 року
позивачем було подано заяву про
звільнення за власним бажанням у
зв'язку з виходом на пенсію.

У наказі про звільнення №125-ктр від 7
жовтня 2013 року та у трудовій книжці
позивача причина звільнення за власним
бажанням - у зв'язку з виходом на пенсію
не зазначена, що позбавило позивача
права на отримання одноразової
матеріальної допомоги, виплата якої
передбачена п. 8.5 Колективного
договору.

Посилання суду на те, що позивач не
могла бути звільнена та отримати
вказану матеріальну допомогу у зв'язку
з виходом на пенсію, оскільки пенсія за
віком їй була призначена раніше у 2005
році, не ґрунтуються на нормах закону і
не відповідають умовам п. 8.5
Колективного договору, у яких відсутня
заборона звільнити та виплатити
матеріальну допомогу у зв'язку з
виходом на пенсію працівникові, який
після призначення пенсії продовжував
працювати і бажає звільнитись за
власним бажанням у зв'язку з виходом на
пенсію.

НормиЗакону України «Про пенсійне
забезпечення», на які послався суд,
визначають право громадянина обрати
вид пенсії, якщо у нього є право на
різні державні пенсії, і не регулюють
правовідносин, які виникли між
сторонами.

Зважаючи на наведене, судова колегія
вважає, що відповідачем невірно було
зазначено формулювання причини
звільнення у наказі про звільнення та
у трудовій книжці позивача, проте ці
обставини не є підставою для визнання
наказу та запису недійсними, отже
позовні вимоги позивача в цій частині
підлягають частковому задоволенню, а
саме шляхом покладення на відповідача
обов'язку змінити формулювання причини
звільнення позивача на «звільнити за
власним бажанням у зв'язку з виходом на
пенсію».

Як встановлено з матеріалів справи,
пояснень сторін Колективним договором
між Державним підприємством
«Державний резервний насіннєвий фонд
України» та профспілковою
організацією цього підприємства на
2008-2009 рр., який діяв на час звільнення
позивача у жовтні 2013 року, у п. 8.5 було
передбачено обов'язкове надання
матеріальної допомоги працівникам
підприємства у разі виходу на пенсію за
віком чи за інвалідністю у розмірі 3-х
посадових окладів (а.с. 90-101).

При звільненні позивача з роботи у
зв'язку з виходом на пенсію зазначена
грошова винагорода їй відповідачем
виплачена не була.

Посадовий оклад позивача на час
звільнення 5 700 грн.

За таких обставин з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
сума невиплаченої матеріальної
допомоги у розмірі 17 100 грн.

Зважаючи на наведене, рішення суду в
частині вирішення вимог про визнання
частково недійсним та скасування
наказу про звільнення та запису у
трудовій книжці, зобов'язання
відповідача видати новий наказ та
внести запис у трудову книжку із
зазначенням причини звільнення «у
зв'язку з виходом на пенсію, стягнення
одноразової матеріальної допомоги,
передбаченої п. 8.5 Колективного
договору, підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення цих вимог. Враховуючи те,
що позивачем були заявлені вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку (виплати вказаної
матеріальної допомоги) в сумі 16 688,05
грн. за 29 днів затримки, які позивач під
час розгляду справи не збільшувала та
не змінювала, а також те, що рішенням
суду стягнуто середній заробіток у
розмірі 29 923,40 грн. за час затримки
розрахунку за 52 дні, позовні вимоги про
стягнення середнього заробітку у
розмірі 16 688,05 грн. задоволенню не
підлягають, і підстави для скасування
рішення в частині відмови у
задоволенні цих вимог відсутні.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України з відповідача в доход держави
підлягає стягненню судовий збір у
розмірі 470 грн., у зв'язку з чим рішення
суду в частині стягнення судового
збору підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш
и л а:

Апеляційну скаргу представника
Державного підприємства «Державний
резервний насіннєвий фонд України» -
Тонконога Володимира Вікторовича
відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 3 червня 2014 року в частині
вирішення позовних вимог про визнання
недійсним і скасування наказу та
запису у трудовій книжці в частині
причин звільнення, стягнення
матеріальної допомоги при звільненні
скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення
наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Зобов'язати Державне підприємство
«Державний резервний насіннєвий фонд
України» змінити формулювання причини
звільнення ОСОБА_2 у наказі №125-ктр від 7
жовтня 2013 року та у трудовій книжці
ОСОБА_2 - з «звільнити за власним
бажанням» на «звільнити за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію».

Стягнути з Державного підприємства
«Державний резервний насіннєвий фонд
України» () на користь
ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1)
матеріальну допомогу у розмірі 17 100 грн.

Рішення суду в частині розміру
судового збору, що підлягає стягненню з
Державного підприємства «Державний
резервний насіннєвий фонд України» в
доход держави, стягнувши судовий збір у
розмірі 470 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня проголошення шляхом подання
касаційної скарги до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: