АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у 1 інстанції - Мальцев Д.О.
Доповідач - Борисова
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в скла
судді :

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М.,
Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами представника
відповідача публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» - Русскіної
Олени Василівни та представника
третьої особи публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» - Кочіна
Геннадія Івановича на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 20 червня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»,
третя особа: публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк» про визнання
квартири об'єктом права спільної
сумісної власності, визначення частки
у праві спільної сумісної власності та
визнання договору іпотеки недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року позивач звернувся до
суду із позовом, в якому просив
визначити об'єктом права спільної
сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5
квартиру АДРЕСА_1, визнати за ним частку
у розмірі 1/2 у праві спільної сумісної
власності на вказану квартиру та
визнати недійсним договір іпотеки
житлового приміщення № 162-07/06.03,
укладеного12 липня 2006 року між ОСОБА_5 та
АКІБ «УкрСиббанк».

В мотивування вимог посилався на те, що
ОСОБА_5 без його згоди передала в
іпотеку квартиру, яка є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
оскільки квартири до їх об'єднання в
одну були придбані в період шлюбу.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 червня 2014 року
позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано об'єктом права спільної
сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5
квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 частку у розмірі 1/2 у
праві спільної сумісної власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір іпотеки
житлового приміщення № 162-07/06.03 від 12
липня 2006 року, укладеного між ОСОБА_5 та
АКІБ «УкрСиббанк».

Не погодившись з рішенням суду
представник відповідача ПАТ «Дельта
Банк» - Русскіна О.В. подала апеляційну
скаргу та посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги вказує, зокрема, що позивач
пропустив трирічний строк позовної
давності для звернення до суду із
позовом.

Крім того, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 самі
поділили майно подружжя своєю відмовою
від претензій на нього, так як кожен із
них залишився власником майна, яке було
зареєстровано ним раніше.

Вказує, що законність та дійсність
спірного договору іпотеки № 162-07/06.03 від
12 липня 2006 року досліджувалась в суді і
за результатами судового розгляду
рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 13 травня 2013 року, яким
позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_5,
третя особа: ТОВ «Альфа-97» про
звернення стягнення на предмет іпотеки
за договором іпотеки № 162-07/06.03 від 12
липня 2006 року задоволено та звернуто
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
АДРЕСА_1. Вказане рішення суду залишено
без змін ухвалою колегії суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва від 25
лютого 2014 року.

Зазначила, що право власності на
новостворене нерухоме майно -
п'ятикімнатну квартиру № 36 виникло у
ОСОБА_5 після розірвання шлюбу з
позивачем, тобто з 30 жовтня 2002 року -
дати державної реєстрації права
власності та отримання свідоцтва про
право власності на квартиру як на
новостворений об'єкт права власності.

Також не погоджуючись з рішенням суду,
представник третьої особи ПАТ
«УкрСиббанк» - Кочін Г.І. подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове про відмову
у задоволенні позову посилаючись на те,
що суд ухвалив його з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що судом безпідставно не
застосовано строк позовної давності,
як це передбачено ч.3 ст. 29 КпШС України.

Крім того, квартира не є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
оскільки право власності на
новостворене нерухоме майно виникло
після розірвання шлюбу.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник відповідача ПАТ «Дельта
Банк» - Русскіна О.В. доводи своєї
апеляційної скарги та апеляційної
скарги ПАТ «УкрСиббанк» підтримала та
просила їх задовольнити.

Представник третьої особи ПАТ
«УкрСиббанк» - Гіль Н.В. апеляційну
скаргу ПАТ «УкрСиббанк» та апеляційну
скаргу ПАТ «Дельта Банк» підтримала,
просила їх задовольнити з
вищезазначених підстав.

Представник позивача проти
задоволення апеляційних скарг
заперечувала та просила рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_9 проти задоволення апеляційних
скарг заперечувала та просила рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційних скарг колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з
того, що при укладанні договору
іпотеки, квартира, яка є спільною
сумісною власністю подружжя, була
передана без письмової згоди ОСОБА_4, як
співвласника цього майна.

Проте, з таким висновком суду
погодитись неможливо, оскільки такого
висновку суд дійшов, не з'ясувавши
дійсні обставини спору, не перевіривши
доводи і заперечення сторін та без
належної оцінки доказів.

Зазначені порушення норм
матеріального та процесуального права
є підставою відповідно до ст.309 ЦПК
України до скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення по суті
заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що з 25 серпня 1984 року
по 25 червня 1998 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
перебували в зареєстрованому шлюбі.

11 березня 1994 року, 15 березня 1994 року, 16
березня 1994 року, між: ОСОБА_5 та ОСОБА_10,
ОСОБА_5 та ОСОБА_11, ОСОБА_5 та ОСОБА_12
були укладені договори купівлі-продажу
квартир, за якими ОСОБА_5 придбала в
будинку АДРЕСА_1: однокімнатну квартиру
№?38, загальною площею 44,2 кв.м,
однокімнатну квартиру №37, загальною
площею 42,2 кв.м та двохкімнатну квартиру
№36,загальною площею 63,2 кв.м.

05 вересня 1998 року ОСОБА_4 одружився
вдруге.

В подальшому ОСОБА_5 29 грудня 2000 року
одружилася з ОСОБА_5 з яким перебувала
в шлюбі по 27 березня 2003 року.

30 жовтня 2002 року на ім'я ОСОБА_5 на
підставі наказу Головного управління
житлового забезпечення КМДА від 28
жовтня 2002 року було видане свідоцтво
про право власності на квартиру серія
КВ№72986, яке посвідчує, що квартира
АДРЕСА_1, загальною площею 155,6 кв.м,
складається з 5 кімнат та належить
ОСОБА_5 на праві приватної власності.

12 липня 2006 року між відповідачем ОСОБА_5
та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір
іпотеки житлового приміщення №162-07/06.03,
посвідчений 12 липня 2006 року приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_14,
зареєстрований в реєстрі за № 2720, за
яким ОСОБА_5, з метою забезпечення
кредитних зобов'язань ТОВ «Альфа 97»
перед АКІБ «УкрСиббанк» за кредитним
договором №162-07/06.03 від 12 липня 2006 року,
відповідно до якого ОСОБА_5 передала в
іпотеку нерухоме майно-квартиру
АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк»,
яке є правонаступником АКІБ
«УкрСиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк»
укладено договір купівлі-продажу права
вимоги за кредитами, відповідно до
якого в порядку, обсязі та на умовах
визначених договором, ПАТ«УкрСиббанк»
передало відповідачу ПАТ «ДельтаБанк»
право вимоги за кредитним та іпотечним
договорами.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4
суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про те, що
квартира АДРЕСА_1, загальною площею 155,6
кв.м, є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя і підлягає поділу, з
огляду на таке.

Розділ VII «Прикінцеві положення» СК
України передбачає, що цей Кодекс
набирає чинності одночасно з набранням
чинності Цивільним кодексом України,
тобто з 31 січня 2004 року.

Отже у зв'язку з тим, що сторони
перебували у шлюбі до 1998 року, квартири
були придбані в 1994 році, а закон не має
зворотної дії та не поширюється на
правовідносини, які виникли до
набрання чинності СК України 01 січня 2004
року, то при вирішенні спору слід
керуватися нормами КпШС України.

Відповідно до норм ч.1 ст.22, ч.1 ст.28 КпШС
України, чинних на час виникнення
спірних правовідносин майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. В разі поділу
майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.п. 23, 24 Постанови від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя»вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

Отже, указаними нормами права
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.
У такому разі позивач звільняється від
доведення цієї обставини, яка має
значення для правильного вирішення
справи, а відповідач, якщо заперечує
проти цього, відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК
України має довести протилежне
(спростувати матеріально-правову
презумпцію).

Так, судом першої інстанції
встановлено і сторонами по справі не
заперечується, що квартири АДРЕСА_2
були придбані в 1994 році, тобто в період
перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у шлюбі та
відповідно є спільним сумісним майном
подружжя.

Разом з тим, після розірвання шлюбу у 1998
році, ОСОБА_5 отримала свідоцтво від 30
жовтня 2002 року про право приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 155,6 кв.м, яка має 5
кімнат. Свідоцтво про право власності
оформлено взамін договорів
купівлі-продажу квартир АДРЕСА_2,
укладених відповідно 16 березня 1994 року,
15 березня 1994 року та 11 березня 1994 року.

Таким чиномАДРЕСА_2, які були придбані
подружжям не існують, оскільки шляхом
їх об'єднання утворився новий об'єкт
нерухомості - квартира №36 загальною
площею 155,6 кв.м, яка стала предметом
договору іпотеки №162-07/06.03 від 12 липня
2006 року.

Крім того, колегія суддів звертає
увагу, що позивач весь час з моменту
придбання спірних квартир (які були
об'єднані в одну), знав про їх наявність,
проте ніколи не мав постійного місця
проживання у них, не користувався та не
розпоряджався ними.

Також потрібно враховувати і ту
обставину, що відповідач ОСОБА_5 вдруге
взяла шлюб у 2000 році, відповідно тоді як
свідоцтво про право приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1 було
видано під час перебування її в іншому
шлюбі.

Як вбачається з матеріалів справи,
укладаючи договір іпотеки, позивач з
відповідачем не перебували у шлюбі,
ОСОБА_5 відповідно до п.1.1 договору
іпотеки від 12 липня 2006 року зазначала,
що квартира АДРЕСА_1 є її власністю.
ОСОБА_5 як одноособовий власник на
власний розсуд у відповідності до норм
чинного законодавства уклала договір
іпотеки.

Крім того, як вбачається з нотаріально
посвідченої заяви ОСОБА_5 від 12 липня 2006
року, остання заявляла, що на момент
набуття права власності на квартиру, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, даний
предмет іпотеки не є спільною сумісною
власністю.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво-чи
багатосторонніми(договори).

Згідно з ст.203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, виходячи з того, що квартири
АДРЕСА_2 не існують, і предметом іпотеки
стала квартира №36, загальною площею 155,6
кв.м, як цілісний об'єкт нерухомого
майна, який був зареєстрований за
ОСОБА_5, то і договір іпотеки є дійсним
на підставі ст.203 ЦК України, оскільки
на момент вчинення даного правочину
право приватної власності на квартиру
№36 загальною площею 155,6 кв.м належало
саме ОСОБА_5, яка на момент укладення
спірного договору була єдиним
власником квартири.

Крім того, відповідно до пп.7.2 п. 7
договору іпотеки, підписанням даного
договору у іпотекодержатель
підтверджує що є всі необхідні
повноваження від третіх осіб (зокрема
співвласників предмету іпотеки) для
укладення та виконання цього договору.

Апеляційна інстанція також враховує ту
обставину, що дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5
направлені на виведення квартири з
іпотеки шляхом пред'явлення даного
позову, про що свідчить заява останньої
про визнання позову в частині
визначення за ОСОБА_4 частки у розмірі
1/2 у праві спільної сумісної власності
на квартиру №36.

Підсумовуючи викладене, судова колегія
приходить до висновку про відмову у
задоволенні позову, оскільки на момент
вчинення правочину - укладення
договору іпотеки, ОСОБА_5 була єдиним
власником квартири № 36 з 30 жовтня 2002
року - дати видачі свідоцтва про право
власності на квартиру як на
новостворений об'єкт нерухомості, а
тому наразі, вимоги ОСОБА_4 є
безпідставними.

Щодо твердження апелянтів, про те, що
позивач пропустив строк позовної
давності для вимог про поділ майна, що є
спільною сумісною власністю
розлученого подружжя, колегія суддів
вважає необхідним зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
права і обов'язки щодо спірного майна
виникли у момент його придбання у 1994
році і правовідносини між сторонами з
приводу нього повинні регулюватися
нормами Кодексу про шлюб та сім'ю
України.

Застосування позовної давності до
вимог, що випливають зі шлюбно-сімейних
правовідносин здійснюється в порядку
встановленому шлюбно-сімейним
законодавством України, який діяв на
час виникнення спірних відносин і
встановлений трирічним терміном для
вимог про поділ майна, що є спільною
сумісною власністю розлученого
подружжя (ч.3 ст.29 КпШС).

У цьому випадку позовна давність
застосовується відповідно до
цивільного законодавства, якщо інше не
визначено законом (ст. 10 КпШС України).

Відповідно до ст.76 ЦК УРСР перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Аналогічним
чином питання початку перебігу строку
позовної давності визначені і ст.261 ЦК
України, згідно якої перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або особу,
яка його порушила.

Частина 3 ст.29 КпШС України передбачає,
що для вимоги про поділ майна, яке є
спільною сумісною власністю
розведеного подружжя, встановлює
трирічний строк позовної давності.
Згідно зі ст.11 КпШС України у тих
випадках, коли для окремих вимог
встановлено строк позовної давності,
він обчислюється, якщо інше не
встановлено законом, з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Вирішуючи питання початку перебігу
строку позовної давності, суд першої
інстанції виходив з того, що при цьому
слід виходити не з часу, коли сторони
розірвали шлюб, а з часу, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого майнового права, бо
саме по собі припинення шлюбу не є
свідченням порушення права власності
когось із подружжя. Неподання позову
про поділ майна, в тому числі до спливу
трьох років з дня розірвання шлюбу, за
відсутності доказів, які б свідчили про
заперечення права одного з подружжя на
набуте в період шлюбу майно, яке
зареєстроване за іншим подружжям, не
може свідчити про порушення права
такого подружжя і вказувати на початок
перебігу строку позовної давності.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що відповідач ОСОБА_5
зазначала, що нерухоме майно -
п'ятикімнатна квартира АДРЕСА_1
належить їй на праві приватної
власності, тобто фактично заперечувала
право власності позивача на спірну
квартиру.

При цьому, позивач після розірвання
шлюбу і на час існування квартир
АДРЕСА_2, як окремих об'єктів
нерухомого майна з позовом до
відповідача ОСОБА_5 про поділ вказаних
квартир не звертався. Оскільки нормами
цивільного права визначено, що
власність зобов'язує, позивач повинен
був дізнатися ще в 2002 році про те, що
відповідач ОСОБА_5 здійснила фактично
реконструкцію спільного сумісного
майна - квартир АДРЕСА_2 і вони як окремі
об'єкти нерухомості перестали
існувати, а тому колегія суддів вважає,
що позивач повинен був дізнатися про
порушене його право в 2002 році, оскільки
останній, як власник мав цікавитися
своїм майном.

А тому колегія суддів вважає, що
позивачем пропущено строк позовної
давності щодо вимог стосовно поділу
спільного сумісного майна подружжя.

При цьому колегія суддів вважає
необхідним зазначити, що відмовити в
позові через пропуск без поважних
причин строку звернення до суду
можливо лише в тому разі, коли позов є
обґрунтованим. У разі безпідставності
позовних вимог при пропуску строку
звернення до суду в позові належить
відмовити за безпідставністю позовних
вимог.

Таким чином, оскільки позивач вказав на
те, що йому стало відомо про факт
укладення договору іпотеки в 2014 році
від працівників Державної виконавчої
служби Шевченківського району м. Києва
при виконанні виконавчого листа про
звернення стягнення на майно, а інших
відомостей сторонами не надано, а тому
строк позовної давності щодо вимог про
визнання договору іпотеки недійсним не
може бути застосований у зв'язку з тим,
що він є не пропущеним для звернення до
суду з даною вимогою.

Разом з тим, позовні вимоги про
визнання недійсним договору іпотеки не
підлягають задоволенню, оскільки
відсутнє порушене право позивача, що
вбачається з наведеного вище.

На основі повно та всебічно з'ясованих
обставин, перевірених в судовому
засіданні, оцінивши докази,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин та
правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин,
колегія суддів приходить до висновку
скасування рішення суду першої
інстанції та ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги представника
відповідача публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» - Русскіної
ОлениВасилівни та представника
третьої особи публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» - Кочіна
Геннадія Івановича - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 червня 2014 скасувати
та ухвалити нове рішення наступного
змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк», третя особа: публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»
про визнання квартири об'єктом права
спільної сумісної власності,
визначення частки у праві спільної
сумісної власності та визнання
договору іпотеки недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді