Номер провадження 2/489/2875/14
РІШЕННЯ

Іменем України

27 листопада 2014 року
місто
Миколаїв

Ленінський районний суд міста
Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

за участю позивача ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_2, відповідача
ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про виселення без
надання іншого житла,

встановив

В грудні 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_5
звернулися до суду із позовом до
ОСОБА_3, мотивуючи свої вимоги тим, що
їм, а також неповнолітній ОСОБА_6 на
праві приватної спільної часткової
власності належить квартира АДРЕСА_1 по
1/3 частці кожній.

У квартирі також зареєстрований
відповідач, з яким позивач ОСОБА_1 до 2002
року перебувала у зареєстрованому
шлюбі.

Зазначають, що відповідач не дає їм
можливості нормально жити, оскільки
він зловживає спиртними напоями,
влаштовує сварки, через що
неодноразово доводилось викликати
міліцію.

Посилаючись на викладене, просили суд
висилити відповідача з належної їм
квартири та зобов'язати ВГІРФО
Ленінського РВ УМВС України в
Миколаївській області зняти
відповідача з реєстрації у належній їм
квартирі.

В судовому засіданні позивачі та їх
представник позовні вимоги підтримали
з підстав викладених у позовній заяві.
Просили позов задовольнити.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позов не визнали,
надали суду письмові заперечення проти
позову.

Вислухавши пояснення сторін, покази
свідків, дослідивши матеріали справи,
судом встановлено такі обставини та
відповідні правовідносини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у
зареєстрованому шлюбі до 2002 року. Від
спільного проживання мають двох
доньок: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2

На підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого
Управлінням з використання та розвитку
комунальної власності міської ради від
30.12.2008, квартира АДРЕСА_1 на праві
приватної спільної часткової
власності належить ОСОБА_1, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 по 1/3 частці кожній.

Як зазначають позивачі, відповідач
зареєстрований та проживає у
зазначеній квартирі. Зазначають, що
відповідач не дає їм можливості
нормально жити, оскільки він зловживає
спиртними напоями, влаштовує сварки,
через що неодноразово приходилось
викликати міліцію.

Відповідач зазначає, що був заселений
до спірної квартири на підставі ордеру,
який було надано йому, позивачам та
ОСОБА_6 Всі вони є однією сім'єю. Він
зареєстрований та проживає у квартирі,
навіть після розірвання шлюбу з
позивачем ОСОБА_1 Вказує також, що за
час спільного проживання завжди
дотримувався правил співжиття, образ і
нападів з метою нанесення шкоди
будь-кому з осіб, з якими він проживає
однією сім'єю він не здійснював.

Судом встановлено, що відповідач
вселився до вказаної квартири на
законних підставах та на сьогоднішній
день користується квартирою як член
сім"ї власника.

Згідно з ч. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

Виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді
цивільних справ за позовом про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК УРСР підстави для
позбавлення права на житло (Лист Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, від 28.01.2013, № 24-150/0/4-13 "Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав").

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Листом Верховного Суду від 26.05.2001
"Правові позиції щодо розгляду судами
окремих категорій судових справ
(Житлове право) роз'яснено, що при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК мають враховуватись
порушення правил співжиття у сфері
даних житлових відносин, а не такі
правопорушення, що допущені
відповідачем в іншому місці й не мають
відношення до користування сторонами
жилим приміщенням. Виходячи з
офіційного характеру заходів
запобігання й громадського впливу, які
мають передувати виселенню наймача або
членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК
без надання іншого жилого приміщення, і
відповідно до правил ст. 29 ЦПК про
допустимість засобів доказування факт
застосування заходів запобігання
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, виконавчими
комітетами, іншими уповноваженими
органами, а заходів громадського
впливу - органами самоорганізації
населення (будинкові, вуличні,
квартальні комітети, товариські суди
тощо), повинен підтверджуватися
письмовими доказами.

З аналізу ч. 1 ст. 116 ЖК України можна
зробити висновок, що підставою для
виселення є саме систематичне
порушення правил співжиття, що робить
неможливим для інших проживання із
ними в одній квартирі чи в одному
будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними.

Таким чином, для виселення з житлового
приміщення члена сім'ї власника,
потрібна обов'язкова ознака
систематичності, тобто вчинення дій
три та більше разів, з заходами
попередження.

Позивачі посилалися на те, що
відповідач вчиняє дії щодо псування
або руйнування житлового приміщення.

Суд приходить до висновку про те, що
вказані обставини позивачами не
доведені, оскільки не надано належних і
допустимих доказів суттєвого
руйнування або псування. Утримання
відповідачем кімнати у якій він
проживає в антисанітарних умовах (а. с.
86) не є діями, що псують житлове
приміщення. Самовільне підключення до
електромережі, що визнано відповідачем
в судовому засіданні також не є
руйнуванням або псуванням житлового
приміщення.

Доказів того, що відповідач
використовує житлове приміщення не за
призначенням суду не надано.

Щодо порушення правил співжиття
позивачами не доведено, що до
відповідача неодноразово
застосовувались заходи запобігання і
громадського впливу. Як вбачається з
пояснень свідка ОСОБА_8, який є
дільничим інспектором міліції, з
відповідачем профілактична бесіда не
проводилась у зв"язку з відсутністю за
місцем проживання на час відвідування
квартири дільничим.

З показів допитаних свідків також не
вбачається підтвердження передбачених
законом підстав для виселення без
надання іншого житлового приміщення.

Позивачі, всупереч ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, не надали та не довели в суді
відповідними доказами обґрунтованість
та законність заявлених вимог про
виселення, тому суд прийшов до висновку
про неможливість задоволення позовних
вимог.

В судовому засіданні відповідачу судом
було роз"яснено необхіднсть дотримання
правил співжиття та попереджено, що у
випадку їх систематичного порушення в
майбутньому його може бути виселено
без надання іншого житлового
приміщення.

Враховуючи, що судом відмовлено у
задоволенні вимог про виселення, суд не
знаходить підстав для задоволення
вимог про зобов"язання зняти
відповідача з реєстрації.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

В задоволенні позовнх вимог ОСОБА_1,
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про виселення без
надання іншого житла відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області через Ленінський районний суд
м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особою, яка не була
присутня під час проголошення рішення -
з моменту отримання копії рішення.

Суддя
В. В.
Кокорєв