Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3848/14
Головуючий у 1 інстанції: Лихосенко
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого: Боєвої
В.В.,

Суддів Денисенко
Т.С., Коваленко А.І.,

при секретарі: Хомяк
К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 - в особі
представника ОСОБА_3 - на рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 22 липня 2014 року в справі
за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Український
науково-дослідний
проектно-конструкторський і
технологічний інститут
трансформаторобудування» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ПАТ «Український
науково-дослідний
проектно-конструкторський і
технологічний інститут
трансформаторобудування» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

Позивач зазначав, що працював у
відповідача на різних робочих посадах -
з 4.01.2000 р., а останнього часу працював
слюсарем механоскладальних робіт у
відділі головного технолога (ВГТ).
Наказом по підприємству без номера
його звільнено з роботи з 18.12.13 р. за п. 1
ст. 40 КЗпП України - у зв'язку зі
скороченням штату робітників. Вказане
звільнення вважає незаконним та
проведеним з порушенням трудового
законодавства з наступних підстав.
Відповідно до ст. ч.1 ст. 49-2 КЗпП України
про наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці., але жодних
попередніх повідомлень про звільнення
він від відповідача не отримував.

Також позивач зазначав, що згідно ч. 1
ст. 43 КЗпП України розірвання трудового
договору з підстав, передбачених
пунктами 1 ст. 40 цього Кодексу, може бути
проведено лише за попередньою згодою
виборного органу первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник, проте, відносно нього така
згода профспілковим комітетом не
надавалася.

В позовній заяві ОСОБА_2 вказував, що
згідно ч. 2 ст. 49 КЗпП України
ліквідація, реорганізація підприємств,
зміна форм власності або часткове
зупинення виробництва, що тягнуть за
собою скорочення чисельності або штату
працівників, погіршення умов праці,
можуть здійснюватися тільки після
завчасного надання професійним
спілкам інформації з цього питання,
включаючи інформацію про причини
наступних звільнень, кількість і
категорії працівників, яких це може
стосуватися, про строки проведення
звільнення. Зазначені питання з
профспілковим комітетом стосовно
масового звільнення працівників
адміністрація не узгоджувала.

На думку позивача його звільнення було
здійснене з порушенням норм трудового
законодавства, а саме - за відсутності
погодження з профспілковим органом.

Позивач вказав, що про факт порушення
своїх прав він дізнався в січні 2014 р., а
тому вважає, що строк звернення до суду
ним не пропущений.

Посилаючись на ці обставини, просив
поновити його на роботі на посаді
слюсаря механоскладальних робіт 4
розряду ВГТ. Крім того просив
стягнути з відповідача на його
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу, виходячи із
середньомісячної заробітної плати в
сумі 2253,92 грн., з 19.12.13 р. Також, вважаючи,
що незаконним звільненням з роботи
йому спричинені моральні страждання,
просив стягнути з відповідача на його
користь в рахунок відшкодування
моральної шкоди 3000 грн. та стягнути з
відповідача на його користь витрати на
правову допомогу в сумі 2000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 22 липня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову.

Судові витрати віднесено за рахунок
держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої
інстанції посилався на пункт 1 статті 40
КЗпП України згідно якого трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників; на статті 43, 49-2 КЗпП
України - якими врегульовано підстави
та порядок розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу за
попередньою згодою виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника) та
порядок вивільнення працівників.
Судом також враховано приписи статей
232, 233, 234 КЗпП України - щодо
безпосереднього розгляду в судах
трудових спорів за заявами працівників
про поновлення на роботі, оплату
вимушеного прогулу; стосовно строків
звернення до районного, районного у
місті, міського чи міськрайонного суду
за вирішенням трудових спорів та
можливості поновлення судом строків,
пропущених з поважних причин.

Відмовивши ОСОБА_2 в задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що в основному позовні вимоги ним
не доведені, оскільки ОСОБА_2 під
підпис вручалося завчасно
повідомлення про скорочення штатів, в
тому числі, його посади, а оскільки
він не є членом профспілки, яка діє на
підприємстві, не потрібно отримувати
згоду профспілки на його звільнення
за пунктом 1) статті 40 КЗпП України.
Судом лише встановлено, що мало місце
порушення приписів статті 49-2 -КЗпП
України - стосовно того, що ОСОБА_2 не
було запропоновано іншої роботи на
підприємстві, але позивачу слід
відмовити у позові в зв'язку з
пропуском строку звернення до суду,
передбаченого статтею 233 КЗпП України
та відсутності поважних причин для
поновлення цього строку. Оскільки
відсутні підстави для поновлення
позивача на роботі, суд дійшов вірного
висновку щодо відмови у задоволенні
позовних вимог щодо стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди.

Основні доводи апеляційної скарги
полягають в тому, що суд першої
інстанції не взяв до уваги, що позивач
не був ознайомлений зі своїми правами
під час звільнення та не міг пам'ятати
судову процедуру поновлення на роботі,
в тому числі, щодо строків звернення до
суду. Як зазначає ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі, суд вказує про
наявність порушення його прав -
відносно того, що йому не запропонували
іншу роботу на підприємстві, а тому
його позов про поновлення на роботі має
бути задоволений.

Проте, такі доводи апеляційної скарги є
неспроможними, оскільки суд першої
інстанції діяв у відповідності до
роз'яснень п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 р.
«Про судове рішення у цивільній
справі», в якому вказано, що у
мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів, розрахунки;
встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати.

Одночасно роз'яснено, якщо в разі
пропуску строку для звернення до суду
позов не доведено, то суд зазначає про
відмову в позові з цієї самостійної
підстави (тобто, з підстав
недоведеності позову).

Відповідно, лише в разі доведеності та
обґрунтованості позовних вимог та за
умови пропуску строку позовної
давності без поважних причин суд
відмовляє в позові з тієї підстави, що
позивачем пропущено строк для
звернення до суду.

Так, статтею 233 КЗпП України
передбачено, що працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Згідно статті 234 КЗпП України у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених статтею 233 цього Кодексу,
районний, районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки.

За змістом статті 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи та пояснень сторін
видно, що ОСОБА_2 був ознайомлений з
наказом про звільнення 18.12.2013 року,
трудову книжку отримав 19.12.2013 року,
проте, до суду звернувся лише 24.01.2014
року - тобто, з пропуском місячного
строку, передбаченого статтею 233 КЗпП
України.

При розгляді справи як в суді першої
інстанції, так і при апеляційному
розгляді, позивач ОСОБА_2 не надав
доказів щодо поважності причин
пропуску строку звернення до суду,
установленого статтею 233 КЗпП України.

Із апеляційної скарги вбачається, що
інші доводи не мають належного
обґрунтування у чому полягає порушення
вимог матеріального і процесуального
права, відтак судова колегія вважає,
що відсутні підстави для скасування
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - в особі
представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 22 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: