Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3740/14
Головуючий у 1-й інстанції: Бойко О.Ю.
Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької с області у складі:

Головуючого Онищенка Е.А.

Суддів Ломейка В.О.

Кухаря С.В.

При секретарі Камінській
О.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 11 липня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення грошових коштів за договором
позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
грошових коштів за договором позики,
який згодом уточнив.

В обґрунтування позову зазначав, що
04.09.2005 року між ним та відповідачем був
укладений договір позики, відповідно
до якого ОСОБА_5 отримав грошові кошти в
розмірі 10 000 доларів США строком на
чотири місяці, а саме до 05.01.2006 року, що
підтверджується розпискою.

20 листопада 2005 року між ним та
відповідачем був укладений ще один
договір позики, відповідно до умов
якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти в
розмірі 1500 доларів США,та зобов'язався
повернути їх на першу вимогу позивача.

В лютому 2014 року він звернувся до
ОСОБА_4 із письмовою вимогою від 10.02.2014
року про повернення боргу, яку останній
отримав 15.02.2014 року. Проте, до
теперішнього часу відповідач так і не
виконав свої зобов'язання.

Станом на 25 березня 2014 року сума боргу
за договорами позики становить 117300 грн.

Також зазначав, що оскільки в договорах
позики розмір і порядок одержання
процентів не встановлені, то
відповідач має повернути основний борг
та проценти за весь час користування
позикою на рівні облікової ставки НБУ,
що становить за період з 04.09.2005 року по
25.03.2014 року 1097327,32 грн.

Враховуючи вищевикладене просив суд
стягнути з ОСОБА_4 на його користь
заборгованість за договорами позики в
сумі117300 грн. та проценти за
користування грошовими коштами в
розмірі 1097327,32 грн.; стягнути з ОСОБА_4 на
його користь витрати на правову
допомогу в сумі 1500 грн. та судовий збір.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 11 липня
2014року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 15300
грн. основного боргу; 11263,25 грн. відсотки
за користування коштами; 1500 грн. витрат
на правову допомогу та 243,85 грн.
судового збору.

В іншій частині позовних вимог про
стягнення заборгованості за договором
позики від 04.09.2005 року відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3
в особі представника ОСОБА_6 подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати в частині відмови в
задоволенні позову про стягнення
заборгованості за договором позики від
04.09.2005 року, ухвалити в цій частині нове
рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 1024843,09 грн. Рішення в
частині стягнення процентів за
користування чужими грошовими коштами
за договором позики від 20.11.2005 року
змінити. Стягнути з ОСОБА_4 на його
користь проценти за користування
чужими грошовими коштами за договором
позики від 20.11.2005 року в розмірі 174484,23
грн. В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційних
скарг, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для зміни рішення суду
першої інстанції є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, недоведеність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Встановлено, що 04.09.2005 року між ним та
відповідачем був укладений договір
позики, відповідно до якого ОСОБА_5
отримав грошові кошти в розмірі 10 000
доларів США строком на чотири місяці, а
саме до 05.01.2006 року, що підтверджується
розпискою.

20 листопада 2005 року між ним та
відповідачем був укладений ще один
договір позики, відповідно до умов
якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти в
розмірі 1500 доларів США,та зобов'язався
повернути їх на першу вимогу позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову про
стягнення коштів за договором позики
від 04.09.2005 року суд першої інстанції за
заявою відповідача застосував
наслідки пропуску строку позовної
давності відповідно ч.ч.3,4 ст. 267 ЦПК
України.

Задовольняючи позов про стягнення
коштів за наступним договором позики
від 20.11.2005 року, який не обмежений
строком повернення грошей, суд першої
інстанції виходив з того, відповідач
за договором позики від позивача гроші
в сумі 1500 долл. США, на підставі ст.ст. 526,
1046,1047,1049 ЦК України має перед ним
обов'язок що до виконання грошового
зобов'язання.

Наведені обставини судом повністю
відповідають матеріалам справи.

Судова колегія вважає, що розглядаючи
спір в цій частині вимог, суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
справи, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права
, які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Проте судова колегія не погоджується
зі стягнення відсотків на підставі ст.
1048 ЦК України.

Згідно ст. 303 ЦПК України апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права,
які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Так за правилами частини 1 статті 1048 ЦК
України позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором.

Якщо договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення відсотків суд першої
інстанції виходив з того, що
безпроцентність не передбачена у
договорі, а тому відповідач має їх
сплатити за правилами ст. 1048 ЦК України.

На думку колегії такий висновок щодо
тлумачення матеріальної норми права є
помилковим.

За наведеною нормою позикодавець має
право на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.

В договорі від 20.11.2005 року сторони
визначили, що борг повертається до
першої вимоги. У договорі застереження
щодо виплати відсотків за користування
грошами відсутні, і тому підстав для
стягнення відсотків не існує.

За правилами статті 1048 ЦК України
розмір процентів визначається на рівні
облікової ставки Національного банку
України у випадку коли сторони у
договорі з однією з умов визначили, що
позичальник повинен сплатити відсотки
за користування грошовими коштами але
не визначили їх розмір.

І тільки у такому випадку законодавець
передбачив застосування облікової
ставки Національного банку України для
визначення розміру відсотків.

Судова колегія приходить до висновку,
що вказані порушення призвели до
неправильного вирішення справи, тому
суд апеляційної інстанції на підставі
ст. 309 ЦПК України рішення суду змінює з
ухвалення рішення про відмову у
стягненні відсотків за договором
позики.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 11 липня 2014 року у
цій справі в частині стягнення
відсотків за договором позики
скасувати, та в цій частині позову
ОСОБА_3 відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: