Справа № 548/759/14-ц
Провадження № 2/548/306/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.08.2014 р. Хорольський районний
суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Старокожко В.П.;

за участю секретаря - Комаренко В.М.,

позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду м. Хорол
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики та відшкодування
моральної шкоди,-

В С Т А
Н О В И В:

19 травня 2014 року позивачка ОСОБА_1
звернулась до ОСОБА_2 з позовом про
стягнення суми боргу за договорами
позики, з урахуванням встановленого
індексу інфляції та 3% річних від
простроченої суми (ст. 625ЦК України) та
моральної шкоди, всього на суму 28837 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з
відповідачкою 02 березня 2010 року в
письмовій формі були укладені договори
позики на суму 2300 грн. на строк до 20
березня 2010 року та на суму 15000 грн. на
строк до 31 грудня 2010 року, які були
оформлені розписками, і які
відповідачка особисто підписала.
Вказуючи, що станом на кінець березня
2014 року відповідачкою повернено лише
4000 грн.. тому просила стягнути із
відповідачки 16730 грн. основного боргу з
урахуванням індексу інфляції та 3%
річних від простроченої суми. 2107 грн.
збитків, пов'язаних із лікуванням, які
вона понесла після того, як
відповідачка стала відмовлятися
віддавати їй борг, 10000 грн. моральної
шкоди, 288 грн., 37 коп. судового збору, та
170 грн. судових витрат.

В судовому засідання позивачка свої
позовні вимоги підтримала. З підстав
зазначених у позові. Даючи пояснення по
суті позовних вимог пояснила, що
відповідачка ОСОБА_2 в один день
позичила у неї 17300 грн., написавши 2
боргові розписки, одну із яких на суму
2300 грн., а іншу на 15000 грн. В розписках
було обумовлено, що грошові кошти в
сумі 2300 грн., відповідачка повинна
повернути до 20 березня 2010 року, а
грошові кошти в сумі 15000 грн. до 31 грудня
2010 року. Вказує, що відповідачкою
повернено їй в середині січня 2011 року
грошові кошти в сумі 3000 грн., про що
відповідачка написала відповідну
розписку, та 1000 грн. в грудні 2011 року, що
може підтвердити свідок ОСОБА_3 Також,
зазначила, що раніше до суду не
зверталася, так як мала надію, що
відповідачка добровільно віддасть
гроші.

Відповідачка в судове засідання не
з'явилася, хоча про час та дату розгляду
справи була повідомлена належним
чином, суду надала письмові пояснення,
суть яких зводиться до того, що вона
грошові кошти позивачці повернула
повністю. В підтвердження чого надала
розписку про повернення 3000 грн., та
копію сторінки із свого записника, з
якого вбачається, що позивачка решту
грошових коштів віддавала позивачці як
готівкою так і речами з магазину.
Вважала, що позовні вимоги задоволенню
не підлягають, так як позивачкою
пропущено 3-х річний термін звернення
до суду.

Вислухавши позивачку, допитавши
свідків. Дослідивши письмові
заперечення на позов, та наявні в
матеріалах справи письмові документи.
Суд приходить до твердого переконання,
що позовні вимоги задоволенню не
підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного судочинства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором Позика, надана за договором
безпроцентної позики, може бути
повернена позичальником достроково,
якщо інше не встановлено договором
Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Згідно ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання
передбачені ст.ст.599-601,604-609 ЦК України,
зокрема ст.559 ЦК України передбачає, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Саме такого правового висновку дійшов
Верховний Суд України при ухваленні
постанови від 18 вересня 2013 року по
цивільній справі за №6-63цс13.

Статтею 625 ЦК України визначено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
й три проценти річних не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
і отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування отриманими
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) та порушення виконання
зобов'язання.

Як вбачається із розрахунку наданого
позивачкою, станом на кінець березня 2014
року відповідачка повинна сплатити їй
16729 грн. 70 коп. боргової заборгованості
із урахуванням індексу інфляції та 3%
річних від суми простроченої
заборгованості.

Суд погоджується із вказаним
розрахунком, так як він не спростований
відповідачкою, і вважає, що відповідно
до вищевказаних норм ЦК України вони є
обґрунтованими.

Разом з тим, суд вважає, що позивачкою
при подачі позову до суду пропущено 3-х
річний строк звернення до суду, а тому
позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України
строком є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення Строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

Разом з тим, із настанням певної події,
що має юридичне значення, законодавець
пов'язує термін, який визначається
календарною датою або вказівкою на
подію, яка має неминуче настати (ч.2
ст.251, ч.2 ст.252 ЦК України).

Частиною 5 ст.261 ЦК України
передбачено, що за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Правило ч.5 ст.261 ЦК України є
спеціальною нормою стосовно ч.1 ст.261 ЦК
України

За положеннями ст.ст.257,261,264 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

З наявних в матеріалах справи
ксерокопій розписок, підписаних
позичальником ОСОБА_2, вбачається, що
строк виконання зобов'язання за
договором позики стосовно 2300 грн.
настав 20 березня 2010 року. А стосовно 15000
грн. настав 31 грудня 2010 року і саме з цих
дат почався перебіг встановленого ст.257
ЦК України трирічного строку позовної
давності.

28 січня 2011 року відповідачкою в рахунок
погашення боргу за договорами позик
передавалися ОСОБА_1 кошти в сумі 3000
грн., які визнаються позивачкою, та
підтверджуються відповідною
розпискою.

В судовому засіданні позивачка
вказала, що після сплати відповідачкою
цієї суми коштів, вона розписку
відповідачки про отримання 2300 грн.
порвала, так як ці грошові кошти їй були
повернені, а 700 грн., вона вважала, що
відповідачка передала їй в рахунок
відшкодування по борговій розписці у
15000 грн.

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

Тобто за змістом указаних норм перебіг
позовної давності переривається
вчиненням зобов'язаною особою в період
перебігу позовної давності дії, що
свідчить про визнання нею боргу.

Таким чином, у зв'язку із вчиненням
відповідачкою дії, яка свідчить про
визнання нею боргу. Строк позовної
давності буде обраховуватися з дати
вчинення цієї дії, тобто із 28.01.2011 року.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що показання свідка ОСОБА_3, про
передачу відповідачкою позивачці
грошових коштів в сумі 1000 грн. в
середині грудня 2011 року є неналежним
доказом, а тому суд вказані свідчення
не приймає до уваги, так як показаннями
свідків не можуть бути підтверджено ні
факт надання грошових коштів в борг, ні
факт повернення грошових коштів
боржником позичальнику.

Також суд не вбачає підстав для
стягнення із відповідачки на користь
позивачки і моральної шкоди в сумі 10000
грн., так як письмовим договором
(розпискою) між сторонами, не
передбачено обов'язок відповідачки у
разі порушення зобов'язання нести
перед позивачкою тягар морального
відшкодування.

Також суд не вбачає підстав для
стягнення із відповідачки на користь
позивачки витрат в сумі 2107 грн., які
вона витратила на лікування у 2012 році,
так як позивачкою в судовому засіданні
не доведено, що саме неправомірні дії
відповідачки стали наслідком її
захворювання.

В зв'язку з тим, що в задоволенні позову
судом відмовлено повністю, суд не
вбачає підстав для стягнення із
відповідачки і понесених позивачкою
судових витрат в сумі 170 грн. та
судового збору в сумі 288 грн. 37 коп.

Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Незвернення позивачки ОСОБА_1 до
суду протягом 3-х років з моменту
проведення останньої проплати
відповідачкою грошових коштів за
договорами позики, із 28.01.2011 року з тих
причин, що вона протягом цього періоду
періодично проходила лікування ,
відноситься до мотивів прийняття
особою рішення щодо реалізації свого
права на звернення до суду за захистом
права, а не до об'єктивних причин, які
перешкоджали зверненню з позовом до
суду, всупереч волі особи на реалізацію
такого права, так як в судовому
засіданні позивачка сама пояснювала,
що тривалий час незвернення до суду був
обумовлений більше тим, що вона
надіялася на порядність відповідачки,
вірила її обіцянкам повернути борг.

факт проходження позивачкою лікування
в закладах охорони здоров'я, суд не
повязує із тими обєктивними причинами,
які не дозволяли позивачці своєчасно
звернутися до суду, так як лікування
носило тимчасовий характер, і у
позивачки, як жительки м. Хорол, було
достатньо часу та можливостей
реалізувати своє право на своєчасне
звернення до суду.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Полтавської області через
Хорольський районний суд Полтавської
області шляхом подання апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення, або з дня отримання копії
рішення, в разі якщо особа, яка подає
апеляційну скаргу, не була присутня під
час проголошенні рішення суду.

Головуючий: