Провадження № 6/742/265/14
Єдиний унікальний № 742/4265/13-ц
УХВАЛА

02 вересня 2014 року 12 жовтня 2005 року
Прилуцький міськрайонний суд
Чернігівської області в складі:
головуючого - судді : Зарічної Л.А.,

при секретарі Тищенко
Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Прилуках заяву ОСОБА_1

про відстрочку виконання рішення суду,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Прилуцького
міськрайсуду Чернігівської області
від 14 листопада 2013 року в цивільній
справі № 2/742/1487/13 за позовом Публічного
акціонерного товариства «Фідобанк» до
ОСОБА_1 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та вселення звернуто
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_1 з вказаної
квартири.

Посилаючись на ті обставини, що 07
червня 2014 року набрав чинності Закон
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті" ОСОБА_1 подала до суду письмову
заяву про відстрочку виконання
вказаного ріщення.

В судове засідання ОСОБА_1 та її
представник ОСОБА_2 в судове засідання
не з»явилися, але надали клопотання про
проведення судовогозасідання без їх
участі та підтримання вимог в повному
обсязі.

Державний виконавець в судове
засідання не з»явився, але надав
клопотання про розгляд справи без його
участі та зазначив, що при вирішенні
даної заяви по суті поклалася на розсуд
суду.

Представник ПАТ «Фідобанк» в
судове засідання не з»явився, хоча про
час, місце та

день слухання справи був повідомлений
своєчасно.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК
України у разі неявки в судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи в разі якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється судом за відсутності
осіб, які беруть участь у справі,
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши наявні докази по справі суд
приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.1) ч.1 Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» протягом дії цього Закону не
може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України «Про іпотеку», якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку.

Обґрунтовуючи необхідність прийняття
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» його автори, народні
депутати у пункті 1 пояснювальної
записки до цього Закону зазначили, що
внаслідок різких курсових коливань на
валютному ринку України, знецінення
національної валюти громадяни України
втратили значну частину своїх коштів.
Через знецінення національної валюти
десятки тисяч людей не мають
можливості обслуговувати кредитні
зобов'язання за споживчими кредитами в
іноземній валюті. Банки та інші
фінансові установи масово звертають
стягнення і примусово вилучають у
таких боржників рухоме і нерухоме
майно. В тому числі, викидаючи людей із
неповнолітніми дітьми з житла на
вулицю і забираючи засоби до існування.
Це викликає гостре незадоволення у
людей і напруження у суспільстві.

Однією із причини ухвалення Верховною
Радою України Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в

іноземній валюті» було те, що банки
масово звертають стягнення на житлові
будинки, вилучаючи їх у боржників, а в
подальшому викидають людей із
неповнолітніми дітьми з житла на
вулицю.

Запроваджуючи Законом України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» заборону
на примусове стягнення (відчуження без
згоди власника) нерухомого житлового
майна, яке є предметом іпотеки за
споживчими кредитами, наданими в
іноземній валюті, законодавець
заборонив також і виселення
позичальника або майнового поручителя
та членів їх сім'ї із житлових будинків,
які є предметом іпотеки, за умови, що ці
будинки використовуються як місце їх
постійного проживання та за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно.

Згідно ч.3 Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» цей закон
набирає чинності з дня його
опублікування та втрачає чинність з
дня набрання чинності законом, який
врегульовує питання особливостей
погашення основної суми
заборгованості, вираженої в іноземній
валюті, порядок погашення (урахування)
курсової різниці, що виникає у
бухгалтерському та/або податковому
обліку кредиторів та позичальників, а
також порядок списання пені та штрафів,
які нараховуються (були нараховані) на
таку основну суму заборгованості.

Згідно положень ч.1, 2 ст.5 ЦК України
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, кім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

Відповідно до ст.58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення положення частини
першої статті 58 Конституції України
щодо зворотної дії в часі законів та
інших нормативно-правових актів дано в
Рішенні Конституційного Суду України
від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99.

Відповідно до цих роз'яснень, за
загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у частині першій
статті 58 Конституції України, за якою
дію нормативно-правового акта в часі
треба розуміти так, що вона починається
з моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.
Конституція України, закріпивши
частиною першою статті 58 положення
щодо неприпустимості зворотної дії в
часі законів та інших
нормативно-правових актів, водночас
передбачає їх зворотну дію в часі у
випадках, коли вони пом'якшують або
скасовують юридичну відповідальність
особи, що є загальновизнаним принципом
права.

Стягнення на предмет іпотеки являється
забезпеченням виконанням зобов'язання,
тобто цивільно-правовою
відповідальністю особи у випадку не
виконання зобов'язань за основним
зобов'язанням (кредитним договором), а
відповідно дія Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» № 1304-УІІ
має зворотню дію в часі і мораторій
також поширюється на вимогу про
стягнення на предмет іпотеки згідно
рішення суду від 14 листопада 2013 року.

Згідно ч.4 Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті», протягом
дії цього Закону інші закони України з
питань майнового забезпечення
кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до Розділу V Закону України
«Про іпотеку», задоволення вимог
іпотеко- держателя за рахунок предмета
іпотеки включає в себе, поміж іншого,
такі складові: звернення стягнення на
предмет іпотеки, виселення мешканців,
реалізація предмета іпотеки.

Правовідносини пов'язані з виселенням,
є похідними від передбаченої Законом
процедури звернення стягнення на
предмет іпотеки і підлягають
застосуванню на стадії примусового
виконання судового рішення.

Тобто процес виселення мешканців з
предмета іпотеки, в тому числі й
ухвалення судом відповідного рішення,
є однією з обов'язкових умов
примусового стягнення (відчуження без
згоди власника) нерухоме житлового
майна, а тому в даному випадку Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» поширюється на правовідносини,
що виселення з предмету іпотеки.

Заявниця являється власником житлової
квартири АДРЕСА_1, яка виступає як
забезпечення зобов'язань за споживчим
кредитом, наданим їй в іноземній
валюті. Загальна площа квартири не
перевищує 140 кв. метрів.

Належна заявниця квартира
використовується як місце її
постійного проживання і іншого
нерухомого житлового майна вона не має.

Примусове виселення з квартири, як
складова частина примусового
звернення стягнення на квартиру у
період дії мораторію суперечитиме
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

З наведених вище обставин та норм
матеріального вбачається, що під час
дії Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» не може бути
накладено стягнення на належну ОСОБА_1
житлової квартири АДРЕСА_1 та виселено
її з квартири.

А відповідно виконати рішення
Прилуцького міськрайонного суду
Чернігівської області від 14 листопада
2013 року в цивільній справі №2/742/1487/13 за
позовом публічного акціонерного
товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення, є неможливим.

Частинами 1 і 2 ст. 36 Закону України «Про
виконавче провадження» та ст. 373 ЦПК
України встановлено, що за наявності
обставин, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим
(хвороба боржника або членів його сім'ї,
відсутність присудженого майна в
натурі, стихійне лихо тощо), державний
виконавець за власною ініціативою чи
за заявою сторін, а також самі сторони
мають право звернутися до суду, який
видав виконавчий документ, із заявою
про відстрочку або розстрочку
виконання, а також про встановлення або
зміну способу і порядку виконання. Суд,
у десятиденний строк розглядає питання
про відстрочку або розстрочку
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання рішення в
судовому засіданні з викликом сторін і
у виняткових випадках може відстрочити
або розстрочити виконання, змінити чи
встановити спосіб і порядок виконання
рішення.

Оскільки рішення Прилуцького
міськрайонного суду Чернігівської
області від 14 листопада 2013 року в
цивільній справі №2/742/1487/13 за позовом
публічного акціонерного товариства
«Фідобанк» до ОСОБА_1 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення виконати неможливо до втрати
чинності Закону України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», то є законні
підстави для відстрочення виконання
вказаного рішення суду.

Зважаючи на всі ці обставини суд
вважає, що наведені обставини є
вийнятковими у даному випадку, суд
вважає за можливе відстрочити
виконання рішення Прилуцького
міськрайонного суду Чернігівської
області від 14 листопада 2013 року по
цивільній справі № 2/742/1487/13 за позовом
Публічного акціонерного ториста
«Фідобанк» до ОСОБА_1 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення.

На підставі наведеного,
керуючись ст. 373 ЦПК України, суд

Ухвалив:

Відстрочити виконання рішення
Прилуцького міськрайсуду
Чернігівської області від 14 листопада
2013 року в цивільній справі № 2/742/1487/13
року за позовом публічного
акціонерного ториста «Фідобанк» до
ОСОБА_1 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та вселення до втрати
чинності Законом України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» від 03
червня 2014 року

Ухвалу суду може бути оскаржено шляхом
подачі впродовж 5 днів з дня її
проголошення апеляційної скарги
Апеляційному суду Чернігівської
області через Прилуцький
міськрайонний суд.

Суддя: