Справа № 370/1067/14 Головуючий у І
інстанції Устимчук М.Ю.Провадження №
22-ц/780/4827/14 Доповідач у 2
інстанції ПоліщукКатегорія 18
УХВАЛА

Іменем України

02 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Поліщука М.А.

суддів: Ігнатченко Н.В., Малорода О.І.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою управління Державної служби
охорони при Головному управлінні
Міністерства Внутрішніх Справ України
в Київській області на рішення
Макарівського районного суду
Київської області від 12 червня 2014 року
у справі за позовом управління
Державної служби охорони при Головному
управлінні Міністерства Внутрішніх
Справ України в Київській області до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та
штрафу,-

В С Т А Н О В И
Л А:

В травні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом, в якому просив стягнути
з ОСОБА_1 на його користь
заборгованість у розмірі 1800 грн. та
штраф у розмірі 900 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
11.07.2011 року між управлінням Державної
служби охорони при Головному
управлінні Міністерства Внутрішніх
Справ України в Київській області та
ОСОБА_1 було укладено договір на
централізовану охорону майна в
житлових приміщеннях громадян. Об'єкт
був прийнятий під охорону 21.07.2011 року.
Розмір оплати за надані послуги
складає 450 грн. за кожний місяць.
Відповідно до п.3.2 Договору оплата
проводиться в порядку передоплати,
щомісячно, не пізніше п'ятого числа
кожного поточного місяця шляхом
перерахування коштів на банківський
рахунок. Дія договору була припинена
01.11.2012 року.

В період дії договору позивач
виконував свої зобов'язання належним
чином та в повному обсязі, а
відповідач в свою чергу оплату
послуг охорони здійснював невчасно, а
охоронні послуги за липень-жовтень 2012
року не оплатив, тим самим утворивши
борг перед позивачем в розмірі 1800 грн.

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 12 червня 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі управління
Державної служби охорони при Головному
управлінні Міністерства Внутрішніх
Справ України в Київській області
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, відповідно до
якого здійснити розподіл судових
витрат згідно до ст. 88 ЦПК України,
посилаючись на неправильність
встановлення обставин справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апеляційна скарга підлягає
відхиленню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідно
до квитанції від 11.06.2014 року
відповідачем ОСОБА_1 борг за
централізовану охорону майна за
липень-жовтень 2012 року у сумі 1800 грн.
був сплачений в повному обсязі.
Стосовно штрафу у сумі 900 грн., то
відповідачем було заявлене клопотання
про застосування строку позовної
давності відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК
України, яка встановлює позовну
давність в один рік до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).
Оскільки позивачем пропущений
встановлений строк позовної давності
позовні вимоги в цій частині також не
підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками суду першої
інстанції, так як вони відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

Апеляційна скарга ґрунтується на
неправильності рішення суду лише в
частині стягнення судових витрат.

Проте рішенням суду питання про
розподіл судових витрат не
вирішувалось.

Судом першої інстанції встановлено,
що 11.07.2011 року між управлінням
Державної служби охорони при Головному
управлінні Міністерства Внутрішніх
Справ України в Київській області та
ОСОБА_1 було укладено договір на
централізовану охорону майна, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

21.07.2012 року вказаний об'єкт був
прийнятий під охорону.

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна
охоронних послуг є договірною і
визначається сторонами в Розрахунку
вартості охоронних послуг по договору
та становить 450 грн. за кожен місяць.

Відповідно до п. 3.2. Договору оплата
проводиться в порядку передоплати,
щомісячно, не пізніше п'ятого числа
кожного поточного місяця, шляхом
перерахування коштів на банківський
рахунок.

Дія договору була припинена 01.11.2012 року.

В період дії договору позивачем були
виконані всі зобов'язання по договору,
проте відповідач оплату послуг
здійснювала невчасно, а охоронні
послуги за липень-жовтень 2012 року не
оплатила, тим самим утворивши борг
перед позивачем в розмірі 1800 грн.

Як вбачається з матеріалів справи
11.06.2014 року відповідачем була здійснена
оплата заборгованості за договором у
сумі 1800 грн. та подано до суду оригінал
квитанції разом із запереченнями, в
яких зазначено, що відповідач
здійснювала оплату послуг за
договором, проте через помилку у
платіжних реквізитах кошти
перераховувались неналежному
отримувачу.

Як на підставу своїх тверджень
позивачкою були додані копії квитанцій
про сплату послуг за червень 2012 року,
липень 2012 року, серпень 2012 року,
вересень 2012 року та жовтень 2012 року, з
яких вбачається, що дійсно позивач
оплачувала охоронні послуги у сумі
встановленій договором, проте в
квитанціях код отримувача зазначено
невірний.

(а.с. 36-40).

Встановивши вказані обставини, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову
в позові, так як на час ухвалення
рішення суду відповідач грошові
кошти за договором в сумі 1800грн.
сплатила, а за вимогами про
стягнення штрафу сплив строк
позовної давності, про застосування
якого заявлено стороною у спорі.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Оскільки позивачу було відмовлено у
задоволенні позову, то судові витрати,
понесені ним по сплаті судового
збору про поданні позову, не
підлягають стягненню з відповідача.

Крім того, оскільки оскаржуваним
рішенням суду не вирішувалось
питання про судові витрати, то з
врахуванням вимог п.4 ст.220 ЦПК
України позивач не позбавлений
можливості звернутись до суду першої
інстанції із заявою про ухвалення
додаткового рішення.

Рішення суду ухвалене з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд не мав правових підстав для відмови
у задоволенні позовних вимог в частині
стягнення основного боргу, оскільки
квитанція про сплату боргу за
договором, відповідачем була подана
11.06.2014 року, тобто під час розгляду
справи судом, не заслуговують на увагу,
оскільки на час ухвалення рішення
суду відповідач надала докази
сплати заборгованості за договором
в розмірі, зазначеному в позовній
заяві.

Посилання в апеляційній скарзі на
те, що судові витрати повинні
покладатись пропорційно задоволенню
вимог, є необґрунтовані.

За змістом ст.88 ЦПК України, оскільки
в позові відмовлено, то судові
витрати позивача не підлягають
стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.308, 315 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу управління
Державної служби охорони при Головному
управлінні Міністерства Внутрішніх
Справ України в Київській області -
відхилити.

Рішення Макарівського районного суду
Київської області від 12 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: