АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї
Н И [1]

19 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Рейнарт І.М.,
Качан В.Я.

при секретарі: Шалапуді
Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного
суду м. Києва від 18 червня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1, третя особа: приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання шлюбного договору недійсним
та поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2012 року позивач звернувся до
суду з позовом до відповідачки про
визнання шлюбного договору недійсним
та поділ спільного майна подружжя, який
протягом часу розгляду справи
уточнював. Зазначав, що перебував з
відповідачкою в шлюбі з 1999 року по
листопад 2009 року. За час шлюбу ними
придбано за інвестиційним договором
квартиру АДРЕСА_1, свідоцтво про право
власності на яку видано відповідачці, а
у квітні 2009 року придбано автомобіль
марки «AUDI А8 3,7 QUATTRO», зареєстрований
також на відповідачку. Посилаючись на
те, що вказане майно придбано під час
шлюбу і є спільною власністю подружжя в
якій йому відповідно до положень ст.60-61
СК України належить 12 частина, просив
поділити майно визнавши за ним право
власності на 12 частину вказаного майна
та визнати недійсним шлюбний договір
укладений між сторонами у 2006 році,
відповідно до якого спірна квартира
визначена особистою власністю
відповідачки, оскільки цей договір
суперечить ст. 60-61,ч.5 ст.93 СК України,
порушує його права та інтереси і
ставить його у надзвичайно невигідне
становище.

Рішенням Оболонського районного суду
м.Києва від 18.06.2014 року даний позов
задоволено. Визнано недійсним шлюбний
договір, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1
06.09.2006 року, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріаль-ного округу ОСОБА_3 за
реєстровим № 5601.

Проведено розподіл спільного майна
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1, а саме:
квартири АДРЕСА_1 та легкового
автомобіля марки «AUDI А8 3,7 QUATTRO» 2000 року
випуску, кузов НОМЕР_7, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Виділено у власність ОСОБА_2 12 частину
квартири АДРЕСА_1 вартістю 1 296 772 грн. 50
коп., та 12 частину легкового автомобіля
марки «AUDI А8 3,7 QUATTRO» 2000 року випуску,
кузов НОМЕР_7, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1 ,вартістю 59 315 грн. 53 коп.

Виділено у власність ОСОБА_1 12 частину
квартири АДРЕСА_1 вартістю 1 296 772 грн. 50
коп., та 1/2 частину легкового автомобіля
марки «AUDI А8 3,7 QUATTRO» 2000 року випуску,
кузов НОМЕР_7, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1, вартістю 59 315 грн. 53 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 219
грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться
питання про скасування судового
рішення та ухвалення нового про
відмову у задоволенні позову. Апелянт
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, помилковість
висновків суду. Зазначає, що шлюбний
договір був укладений у 2006 році на
вимогу позивача, усі умови договору
відповідали волевиявленню сторін,
нотаріусом їм було роз'яснено усі
наслідки укладення такого договору,
протягом 6 років позивач цей договір не
оспорював. Вважає, що суд безпідставно
не прийняв до уваги ці обставини та її
заяву про застосування позовної
давності і не врахував, що вказане в
шлюбному договорі майно розподілено
між сторонами таким чином, що не
потребує перереєстрації права
власності на нього.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу
підтримав з підстав, наведених в ній.

Представник ОСОБА_2 вважав, що спір
вирішений судом правильно, просив
апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в цій частині, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
виходив з того,що шлюбний договір
укладений між сторонами суперечить
чинному законодавству, порушує права
та інтереси позивача, що спірне майно
придбане сторонами під час шлюбу є їх
спільною власністю і має бути
розподілене між ними в рівних частках.

Колегія суддів з такими висновками
суду у повній мірі погодитися не може,
оскільки вони не відповідають
встановленим обставинам справи,
поданим сторонами доказам та зроблені
із порушенням норм матеріального та
процесуального права, що відповідно
до ч.1 ст.309 ЦПК України є підставами до
скасування судового рішення з
ухваленням нового .

Як убачається з матеріалів справи та
установлено судом сторони перебували
у зареєстрованому шлюбі з 11.09.1999 року по
25. 11.2009 року ( т.1 а.с.7-8) .

Під час шлюбу ними було придбано та
зареєстровано на позивача:- автомобіль
марки ВАЗ 21150,2004 року випуску, номер
кузова НОМЕР_2, державний реєстраційний
номер НОМЕР_3, вартістю станом на 14.09.2012
року - 36 183 грн.; - автомобіль марки Opel
Vectra ,2004 року випуску, номер кузова, шасі
НОМЕР_8, державний реєстраційний номер
НОМЕР_4, вартістю станом на 14.09.2012 року -
107 322 грн.;- автомобіль марки Volkswagen LT35,1988
року випуску, державний реєстраційний
номер НОМЕР_5, вартістю станом на 14.09.2012
року - 23 180 грн.; автомобіль марки Volkswagen
LT35, 1991 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_6, вартістю
станом на 14.09.2012 року 30 325 грн.; а на ім.'я
відповідачки: квартира АДРЕСА_1
вартістю станом на 06.09.2006 року - 1 809 882
грн., а станом на 17.12.2013 року - 2 593 545 грн.
та автомобіль марки «AUDI А8 3,7 QUATTRO» 2000
року випуску, кузов НОМЕР_7, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю
станом на 13.11.2013 року - 118 631 грн.

Вартість майна визначена відповідно
до висновків про вартість колісного
транспорту (т. 1а.с.115-170) та висновку
експерта за результатами проведення
судової будівельно-технічної
експертизи ( т.2 а.с.4-13).

При цьому ОСОБА_1 набула право
власності на спірну квартиру шляхом
укладення 19.08.2004 року Договору
інвестування у нерухомість та
управління майном з ЗАТ «Трест
«Київміськбуд-1» і ТОВ комерційний банк
«Столиця» після внесення нею повної
вартості квартири у розмірі 279 120 грн. 00
коп. ( т.1 а.с.9-16).

Вартість автомобілів оформлених на
ім.'я позивача станом на час їх
придбання судом не установлена.

06.09.2006 року сторони уклали шлюбний
договір відповідно до якого вони
змінили правовий статус вищевказаного
придбаного під час шлюбу майна та
визначили, що рухоме майно, а саме:
автомобіль марки ВАЗ 21150,2004 року
випуску, номер кузова НОМЕР_2, державний
реєстраційний номер НОМЕР_3;
автомобіль марки Opel Vectra, 2004 року
випуску, номер кузова, шасі НОМЕР_8,
державний реєстраційний номер НОМЕР_4;
автомобіль марки Volkswagen LT35,1988 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_5; автомобіль марки Volkswagen LT35, 1991
року випуску, державний реєстраційний
номер НОМЕР_6 є особистою власністю
позивача ОСОБА_2 Квартира АДРЕСА_1 є
особистою власністю відповідачки
ОСОБА_1 ( т.1 а.с.17-18).

У шлюбному договорі сторони також
зазначили, що на вказане майно не
розповсюджуються положення глави 8 СК
України, своєю особистою приватною
власністю кожен з них володіє,
користується та розпоряджається на
власний розсуд, вчиняє будь які дії
щодо свого майна, не узгоджуючи питання
з іншим з подружжя, навіть за умови якщо
за час шлюбу таке майно істотно
збільшиться у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат одного з них й обох (п.п.
2.2-2.4 шлюбного договору).

Статтею 92 СК України передбачено право
подружжя на укладення шлюбного
договору.

Шлюбним договором регулюються
майнові відносини між подружжям,
визначаються їхні майнові права та
обов'язки ( ч.1 ст.93 СК ).

Відповідно до ч. 4,5 ст.93 СК України
шлюбний договір не може ставити одного
з подружжя у надзвичайно невигідне
матеріальне становище; за шлюбним
договором не може передаватися у
власність одному з подружжя нерухоме
майно та інше майно, право на яке
підлягає державній реєстрації.

Згідно з ч. 5 ст. 97 СК України, сторони
можуть включити до шлюбного договору
будь-які інші умови щодо правового
режиму майна, якщо вони не суперечать
моральним засадам суспільства.

Частиною другою ст.97 СК України
встановлено, що сторони можуть
домовитися про непоширення на майно,
набуте ними за час шлюбу, положень ст.60
цього Кодексу і вважати його спільною
частковою власністю або особистою
власністю кожного з них.

Як убачається зі шлюбного договору за
позивачем визнано право особистої
власності на 4 легкові автомобіля, а за
відповідачкою - на квартиру.

Доказів на підтвердження тому ,що такий
поділ майна між сторонами при
укладенні шлюбного договору ставив
позивача у надзвичайно невигідне
матеріальне становище не подано та на
наявність таких не зазначено.

Статтею 103 СК України встановлено, що
шлюбний договір на вимогу одного з
подружжя, права та інтереси якого цим
договором порушені, може бути визнаний
недійсним за рішенням суду з підстав,
встановлених Цивільним кодексом
України.

Як на правове обґрунтування позовних
вимог щодо недійсності шлюбного
договору позивач послався на ст.215 ЦК
України.

Зі змісту ч. 1. ст. 215 Цивільного Кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 Цивільного Кодексу України
визначає, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства (ч.1 ст. 203
ЦК України), особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності (ч.2 ст. 203 ЦК
України), волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч.3
ст. 203 ЦК України), правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей (ч.6 ст. 203 ЦК
України).

Статтею 627 Цивільного Кодексу України
встановлено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного
Кодексу України, договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Сторони не заперечують, що шлюбний
договір укладений ними на підставі їх
вільного волевиявлення, без
застосування будь якого тиску про що
також окремо зазначено й у самому
договорі.

За формою і змістом шлюбний договір
відповідає діючому законодавству,
укладений у письмовій формі,
посвідчений нотаріально, не містить
ніяких положень, що суперечили б
закону, нотаріусом було роз'яснено
правові наслідки його укладення про що
сторони засвідчили своїми особистими
підписами без застережень.

Доводи позивача про те ,що цей договір
укладений з порушенням ч.5 ст.93 СК
України колегія суддів не може
прийняти до уваги, оскільки даним
договором не передбачалося
перереєстрація рухомого та нерухомого
майна та укладення цивільно - правових
угод на його виконання. Кожній з сторін
виділено за їх спільною волею та
бажанням саме те майно, яке за нею
зареєстроване.

Зважаючи на встановлені обставини
колегія суддів приходить до висновку,
що підстави для визнання шлюбного
договору недійсним відсутні, а тому
рішення суду першої інстанції в цій
частині підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні вказаних позовних вимог.

Разом із цим колегія суддів
погоджується з рішенням суду в частині
визнання спільною сумісною власністю
сторін автомобіля марки «AUDI А8 3,7 QUATTRO»
2000 року випуску оформленого на ОСОБА_1,
оскільки він був придбаний 29.04.2009 року
після укладення шлюбного договору,
проте під час шлюбу сторін, й виходячи
з положень ч.1 ст.70 СК України, вважає,
що суд підставно визнав за кожним з
подружжя право власності на 12 його
частину.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо
суд апеляційної інстанції, змінює
рішення або ухвалює нове, суд
відповідно змінює розподіл судових
витрат.

Виходячи з такого розмір судових
витрат, що підлягають стягненню з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід змінити,
зменшивши їх розмір з 3 219 грн. до 593
грн.55 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314,316,317ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду
м. Києва від 18 червня 2014 року в частині
задоволення позовних вимог про
визнання шлюбного договору недійсним
та визнання за ОСОБА_2 права власності
на 12 частину квартири АДРЕСА_1
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення про відмову у задоволенні
таких вимог.

В частині визначення розміру судових
витрат, що підлягають стягненню з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 18 червня 2014 року змінити, зменшити
їх розмір з 3 219 грн. до 593 грн.55 коп.

В інший частині рішення суду рішення
суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 2/756/13/14

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 10100
/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Шевчук А.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Прокопчук Н.О.