АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И [1]

19 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого - судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Панченко М.М.,
Рейнарт І.М.

при секретарі: Шалапуді
Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційні скарги
ОСОБА_1, ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 09 вересня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_3, третя особа: Головне
управління юстиції м. Києва про
визнання заповіту недійсним, усунення
особи від спадкування і визнання права
власності на спадкове майно та
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
третя особа: Головне управління
юстиції м. Києва про визнання права
власності на 12 частину квартири в
порядку спадкування за заповітом,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
заповіту недійсним, усунення особи від
спадкування і визнання права власності
на спадкове майно. Зазначала, що у 2009
році помер її чоловік, після смерті
якого відкрилася спадщина. При
зверненні до нотаріальної контори, їй
стало відомо, що за життя він склав
заповіт на свого сина від іншого шлюбу,
який також звернувся із заявою про
прийняття спадщини. Посилаючись на те,
що з 2004 року її чоловік захворів на
тяжке захворювання, виявляв ознаки
психічного розгляду, після проведення
йому операції перебував у тяжкому,
безпорадному стані, був переведений на
інвалідність, не міг самостійно
рухатися та потребував постійної
сторонньої допомоги, від надання якої
відповідач ухилявся й зовсім не
цікавився батьком, навіть не
телефонував йому, просила задовольнити
її вимоги .

Не погодившись з первісним позовом
відповідач подав зустрічний позов до
позивачки про визнання права
власності на 12 частину квартири в
порядку спадкування за заповітом.
Вважав, що заявлені позивачкою до нього
вимоги є безпідставними. Батько,
складаючи на нього заповіт на випадок
смерті, розумів свої дії,таке
відповідало його волевиявленню, а про
хворобу батька він не знав, оскільки
батько про це йому не говорив і
допомоги в нього не просив.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 09 вересня 2014 року первісний
позов задоволено частково. Визнано
недійсним заповіт від 16.09.2004 року,
складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 16.09.2004 року в реєстрі №
8831.

У задоволенні позову в інший частині та
у задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду
,сторони подали апеляційні скарги.

В апеляційної скарзі ОСОБА_1 ставиться
питання про скасування рішення суду в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про усунення відповідача від
спадкування та ухвалення в цій частині
нового рішення про задоволення позову
в повному обсязі. Апелянт посилається
на помилковість та необґрунтованість
висновків суду в цій частині,
неправильну оцінку доказів. Зазначає,
що судом безпідставно не ураховано
тяжкий стан здоров'я спадкодавця та
його безпорадний стан, що підтверджено
медичними документами, показаннями
свідків, наданням інвалідності;
неможливістю самостійно пересуватися;
того, що він потребував постійної
сторонньої допомоги та догляду, які
вона одна не могла надати у повному
обсязі, а відповідач на звернення до
нього по допомогу, не реагував.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги ОСОБА_4 послався на незаконність
та необґрунтованість судового рішення,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.
Вважав, що суд безпідставно прийняв до
уваги як доказ висновок посмертної
комісійної судово-психіатричної
експертизи, який не узгоджується з
медичної документацією та не урахував,
що ТОВ «Медичний центр «Софія» не
існувало станом на 2004 рік, а
лікар-психіатр ОСОБА_12 сфальшував
медичну картку його батька. Суд
необґрунтовано відмовив йому у
прийняті доказів про реєстрацію
кримінального провадження за фактом
підробки медичної картки.

В суді апеляційної інстанції
представники кожної із сторін свою
апеляційну скаргу підтримали, іншу
апеляційну скаргу просили відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційних скарг, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в цих межах колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а
апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід
відхилити виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
ОСОБА_4, який на час смерті проживав
разом із позивачкою, у шлюбі з якою
перебув з 10.10.1990 року, в квартирі
АДРЕСА_1 (т.1 а.с.16,18)

Відповідач ОСОБА_3 є сином померлого (
т.1 а.с.66).

Зазначена квартира була надана
батькові позивачки 27.10.1976 року на сім'ю
з 4 осіб: він,дружина та двоє їх дітей (
т.1 а.с.20).

ОСОБА_4 поселився у вказану квартиру
після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1, надану
йому за ордером № 774 від 08.05.1987 року
квартиру АДРЕСА_2 залишив колишній
дружині та їх синові - ОСОБА_3 ( т.1 а.с.28).

04.10.2000 року квартира АДРЕСА_1 була
приватизована позивачкою та її
чоловіком й згідно свідоцтва про право
власності на житло вони стали її
власниками у рівних частках ( а.с.22-24).

Відповідно до заповіту, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
16.09.2004 року в реєстрі № 8831 ОСОБА_4
заповів майно, що буде належати йому на
праві власності на час смерті - ОСОБА_3

Згідно з актом посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи № 1051,
проведеної Київським міським центром
судово - психіатричної експертизи,
ОСОБА_4, у період часу, до якого
відноситься складання та підписання
заповіту - 16.09.2004 року виявляв ознаки
судинної деменції ( згідно з МКХ-10,шифр
F 01.8) й на час підписання заповіту 16.09.2004
року за своїм психічним станом не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання заповіту недійсним, суд
першої інстанції виходив з того, що
складання заповіту не відповідало волі
заповідача, оскільки останній не
розумів значення своїх дій та не міг
керувати ними.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають
встановленим обставинам справи та
нормам матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним та відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 цього ж Кодексу
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Суд правильно керувався вимогами
зазначених норм права та зважаючи на
те, що за актом посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи
ОСОБА_4 на час підписання заповіту не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними дійшов правильних
висновків про визнання заповіту
недійсним.

Хоча висновок експертизи є лише одним
із доказів у справі і йому слід давати
оцінку в сукупності з іншими
доказами,будь-які зовнішні обставини
мають лише побічне значення для
встановлення того, чи була здатною
особа в конкретний момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними.

Така правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
29.02.2012 року № 6-9 цс 12, яка відповідно до
ч. 1 ст. 360-7 ЦПК Україниє обов`язковою для
всіх судів України.

Належними та допустимими доказами
висновок експертизи відповідачем не
спростований.

Доводи апеляційної скарги про те, що
експертний висновок зроблений на
підставі підроблених медичних
документів та що суд безпідставно
відмовив у задоволені клопотання про
допит нотаріуса та керівника «ТОВ
«Медичний центр «Софія», на думку
колегії суддів, не спростовують
висновків суду, оскільки встановлення
фальшивості документів або речових
доказів, якщо дані обставини
встановлені вироком суду, відповідно
до п.2 ч. 1 ст. 361 ЦПК України є підставою
для перегляду рішення у зв'язку із
нововиявленими обставинами.

Оскільки норма зазначає про
встановлення таких фактів за вироком
суду, вирішення питання про підробку
медичної документації не може
вирішуватися при розгляді даної справи
у цивільному судочинстві.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_3
висновків суду не спростовують та на їх
правильність не впливають.

За таких обставин колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення суду
першої інстанції в частині задоволення
первісного позову про визнання
заповіту недійсним та відмову у
визнання права власності на 12 частину
квартири в порядку спадкування за
заповітом є законним та обґрунтованим
і не може бути скасоване з підстав,
викладених у апеляційній скарзі.

Разом із цим колегія суддів вважає
такими, що заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги ОСОБА_1

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині усунення відповідача від
спадкування суд виходив з того,що
позивачкою не доведено безпорадного
стану спадкодавця, його потребу у
допомозі сина та ухилення відповідача
від надання такої допомоги.

Проте колегія суддів не може
погодитися з таким висновком суду і
вважає його помилковим й таким що не
відповідає встановленим обставинам, що
є, відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України
підставою для скасування судового
рішення та ухвалення нового.

За правилами ч. 3 ст. 1224 ЦК не мають право
на спадкування за законом повнолітні
діти, а також інші особи, які ухилялися
від виконання обов'язку щодо утримання
спадкодавця, якщо ця обставина
встановлена судом.

Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК за рішенням суду
особа може бути усунена від права на
спадкування за законом, якщо судом буде
встановлено, що вона ухилялася від
надання допомоги спадкодавцеві, який
через похилий вік, тяжку хворобу або
каліцтво був у безпорадному стані.

З огляду на зміст зазначених норм
закону, вимоги про усунення від права
на спадкування можуть бути задоволені
при встановленні факту ухилення особи
від виконання обов'язку по наданню
спадкодавцеві утримання, якщо він був
непрацездатним і потребував
матеріальної допомоги, або ж ухилення
від надання допомоги спадкодавцеві, що
був у безпорадному стані через похилий
вік, тяжку хворобу або каліцтво.

Безпорадним є такий стан особи, коли
вона безпомічна, неспроможна своїми
силами фізично чи матеріально
самостійно забезпечити умови свого
життя, у зв'язку з чим потребує
стороннього догляду, допомоги та
піклування.

Згідно роз'яснень,наданих у п.6
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову
практику у справах про спадкування»
суд при вирішенні справи про усунення
особи від права на спадкування повинен
установити як факт ухилення особи від
надання спадкодавцеві допомоги, так і
факт перебування в безпорадному стані
через похилий вік, тяжку хворобу або
каліцтво та потребу спадкодавця в
допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги
спадкодавцеві,який потребував
допомоги, полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
ухилення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю,
тобто ухилення, пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій.

Таким чином, ухилення
характеризується умисною формою вини.

Отже,для задоволення позовних вимог у
справах про усунення від спадкування
відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має
значення сукупність таких обставин:
перебування спадкодавця в
безпорадному стані; потреба
спадкодавця в допомозі саме цієї особи;
ухилення особи від надання
спадкодавцеві допомоги при можливості
її надання.

Як убачається з матеріалів справи та
долучених до справи медичних карток
померлий ОСОБА_3, 1949 року народження, з
23.08.2006 року був визнаний інвалідом 2
групи, непрацездатним, інвалідність
встановлена безстроково. З 2004 року він
перебував на обліку з приводу
онкологічного захворювання, у 2006 році
переніс хірургічну операцію з
виведенням сечоводу через шкіру, у
грудні 2008 року знаходився на
стаціонарному лікуванні у Київській
міській клінічній лікарні № 11 та
перебував у важкому стані з діагнозом:
« Позагоспітальна лівобічна
нижньодольова пневмонія.
КатегоріяІІІ.ДН 0 ст. Рак простати,
ст.ІІІ, клінічна група ІІ.Т2N0М1. Хронічна
лімфовенозна недостатність правої
ніжньої кінцівки ІІІ ст. ІХС.
Атеросклеротичний кардіосклероз.
Гіпертонічна хвороба ІІ ст. СН ІІ Б - ІІІ
ст. ( т.1 а.с.6-8,11-14).

ОСОБА_3 пересуватися самостійно не міг,
тому його було забезпечено ходунками
«Стоїк-1» та кріслом інвалідним МН-26 с
судном ( а.с.9).

Зазначене дає підстави для висновку, що
ОСОБА_3 перебував у безпомічному стані
та був неспроможним своїми силами
фізично самостійно забезпечити умови
свого життя, у зв'язку з чим потребував
стороннього догляду, допомоги та
піклування.

Вказані обставини підтвердили й
свідки: сестри померлого - ОСОБА_8,
ОСОБА_9 та знайомі подружжя - ОСОБА_10 і
ОСОБА_11, які також показали, що ОСОБА_3
був огрядним чоловіком, його дружина не
могла самостійно його пересувати, вони
потребували допомоги, про що
відповідач був обізнаний, проте ніякої
допомоги батькові не надавав не
дивлячись на звернення до нього.

На спростування такому відповідачем
ніяких доказів не подано та про
наявність таких не зазначено, тому його
заперечення проти того, що покійний
батько потребував його допомоги
колегія суддів вважає безпідставними.

За викладених обставин колегія суддів
дійшла висновку, що відповідач свідомо
ухилявся від надання допомоги
безпорадному батькові, який її
потребував від сина і яку він мав
можливість надати, тому рішення суду в
цій частині підлягає скасуванню з
ухваленням нового про задоволення
позовних вимог про усунення ОСОБА_3 від
спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314, 316,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Дніпровського районного
суду м.Києва від 19 вересня 2014 року в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про усунення від спадкування
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення наступного змісту: Позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Головне
управління юстиції м. Києва про
усунення особи від спадкування
задовольнити. Усунути ОСОБА_3 від
спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

В інший частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 2604/8620/12

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 12654
/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Бартащук Л.П.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Прокопчук Н.О.