АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1607/2837/12
Номер провадження 22-ц/786/2530/14
Головуючий у 1-й інстанції Водолага А.В.
Доповідач Триголов В. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді : Триголова В.М.

Суддів: Дорош А.І., Омельченко Л.М.

при секретарі: Коваль А.А.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Зіньківського районного
суду Полтавської області від 23 травня
2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа, що заявляє самостійних
вимог на предмет спору ОСОБА_3, про
стягнення заборгованості та

за позовом третьої особи, що заявляє
самостійні вимоги на предмет спору
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору
безвідсоткової цільової позики від 01
грудня 2008 року

В С Т А Н О В И Л А
:

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що 01 грудня 2008 року між
ним та ОСОБА_1 укладено договір
безвідсотковї цільової позики, за
умовами якого він передав у борг
останньому 50 000 грн. строком до 30 серпня
2012 року для придбання в особисту
власність земельної ділянки по АДРЕСА_1
та автомобіля «ВАЗ 21154». Проте, грошові
кошти ОСОБА_1 повернуто частково у сумі
5000 грн. Грошові кошти у сумі 45 000 грн.
відповідач у передбачений строк
договором, не повернув. Просив стягнути
з відповідача 45 000 грн. основного боргу.

У грудні 2012 року третя особа, яка
заявила самостійні вимоги - ОСОБА_3
звернулася з позовом до ОСОБА_2 та до
ОСОБА_1, в якому просила визнати
договір безпроцентної цільової позики,
укладений між вказаними особами 1.12.2008
року недійсним.

Рішенням Зіньківського районного суду
Полтавської області від 23 травня 2013
року заявлені ОСОБА_2 до ОСОБА_1 позовні
вимоги задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 45 000 тисяч гривень боргу, та 450
гривень витрат понесених по сплаті
судового збору.

Заявлену третьою особою, з
самостійними вимогами на
предмет спору ОСОБА_3, позовну вимогу
про визнання недійсним договору
безвідсоткової цільової позики від 1
грудня 2008 року задоволено.

Договір безвідсоткової цільової
позики від 01 грудня 2008 року укладений
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про надання
безпроцентної цільової позики в
сумі 50 000 гривень визнано недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_3 53, 65 грн. з кожного на
відшкодування плнесених нею витрат по
сплаті судового збору.

Рішення оскаржив ОСОБА_1, який в
апеляційній скарзі просив скасувати
рішення та закрити провадження у
справі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Рішенням Апеляційного суду
Полтавської області від 14 жовтня 2013
року апеляційну скаргу ОСОБА_1
задоволено частково.

Рішення Зіньківського районного суду
Полтавської області від 23 травня 2013
року скасовано. Ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір
безвідсоткової цільової позики від 01
грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1.

Відмовлено в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 09 квітня 2014 року
рішення Апеляційного суду Полтавської
області від 14 жовтня 2013 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної
скарги, приходить до висновку, що
скарга підлягає частковому
задоволенню.

У відповідності до п.п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України, підставою для скасування
рішення в апеляційному порядку і
ухвалення нового або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що 01 грудня 2008 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено у
простій письмовій формі договір
безпроцентної цільової позики в сумі 50
000 гривень, з кінцевим терміном
повернення до 30.08.2012 року.

У 2010 році, ОСОБА_1 повернув ОСОБА_2
частину позики в сумі 5000 гривень, не
повернутим залишився борг в сумі 45 000
гривень.

Вказаний договір був укладений ОСОБА_1
під час знаходження в шлюбі з ОСОБА_3
Сторони перебували в шлюбі з 15 вересня
2007 року по 11 листопада 2011 року.

Проте, в договорі позики зазначалось
про цільове використання позики
ОСОБА_1 на придбання в особисту
приватну власність земельної ділянки,
що розташована в АДРЕСА_1 та придбання
позичальником автомобіля ВАЗ 21154.

Крім того, в п.11 зазначеного договору
вказано, що позикодавець повідомлений
про те, що позичальник перебуває в
шлюбі, однак цей договір укладається
позичальником не в інтересах сім"ї та
грошові кошти, що отримуються у позику
за цим договором, є особистою
приватною власністю позичальника, не є
об"єктом права спільної сумісної
власності подружжя та не будуть
використовуватись в інтересах сім"ї
позичальника та його дружина не має
зобов"язань щодо повернення вказаної
суми позики.

Зважаючи на зазначені положення п.11
договору позики, його умови зачіпають
інтереси дружини позичальника -
ОСОБА_3, яка своєї згоди на укладання
такого договору не давала та не була
залучена до його укладання.

Між тим, між подружжям ОСОБА_3 існує
спір з приводу розподілу спільного
майна, в тому числі земельної ділянки
та автомобіля ВАЗ 21154.

Так, про недійсність укладеного
договору позики від 01 грудня 2008р.
свідчить те, що при укладанні
договору від 17.05.2010р. купівлі-продажу
земельної ділянки в АДРЕСА_1, який
нотаріально посвідчено приватним
нотаріусом ОСОБА_4, була отримана
письмова згода ОСОБА_3, яка посвідчена
Попівською сільською радою та
отримана нотаріусом ( а.с. 125-126,140 ).

Із змісту вказаної згоди ОСОБА_3
вбачається, що придбання земельної
ділянки за зазначеною адресою
здійснюється в інтересах сім"ї та за
кошти, набуті за час шлюбу.

Таким чином, з боку ОСОБА_1 вбачається
недобросовісність по відношенню до
своєї дружини. Достовірно знаючи про
нотаріально оформлену згоду дружини
на придбання земельної ділянки, він
вдався до дій по переведенню цього
майна у свою особисту приватну
власність.

Аналогічно за кошти подружжя
придбаний і автомобіль ВАЗ 21154, який
використовувався в інтересах сім"ї
ОСОБА_1.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно,
які були одержані за цим договором, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Як визначено ч.3 ст.65 цього ж Кодексу,
при укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Визнавши недійсним договір
безпроцентної цільової позики,
укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1, суд першої
інстанції вірно виходив з норм,
визначених ст.ст. 215-216 ЦК України, а
також вірно не взяв до уваги та
відхилив доводи ОСОБА_3 відносно
підстав недійсності договору позики,
передбачених ч.5 ст. 203, ст. 234 ЦК України,
зокрема, щодо його фіктивності, та інші
доводи недійсності укладеного
правочину, так як вони не були доведені
ОСОБА_3 в суді першої інстанції.

Разом з тим, задовольняючи позов ОСОБА_2
та стягнувши з відповідача ОСОБА_1 суму
боргу, суд першої інстанції не врахував
положень ст. 1 ст. 216 ЦК України, де
визначено, що недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Оскільки укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 договір позики визнаний судом
недійсним, то на підставі положень ст.
216 ЦК України необхідно повернути
сторін договору у первісний стан, тобто
стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача
суму отриманої позики, без врахування
повернутих 5 000 грн., тобто загалом 45 000
грн.

З урахуванням викладеного, у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості слід
відмовити, оскільки договір позики,
укладений ними визнаний судом
недійсним, а рішення суду в цій частині
підлягає скасуванню.

Так як у задоволенні позову ОСОБА_2 про
стягнення боргу відмовлено, то його
вимоги про відшкодування 450 грн. витрат
понесених по сплаті судового збору
також задоволенню не підлягають.

В іншій частині рішення слід залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Зіньківського районного суду
Полтавської області від 23 травня 2014
року -в частині задоволення позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості та судових витрат -
скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та
судових витрат - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 45
000 (сорок п'ять тисяч) грн., отриманих від
ОСОБА_2 за недійсним правочином.

В іншій частині рішення
Зіньківського районного суду
Полтавської області від 23 травня 2014
року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: (підпис)
В.М. Триголов

Судді:
(підписи) А.І.
Дорош

Л.М.
Омельченко

ВІРНО: