АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Качана В.Я., Желепи О.В.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 19 червня
2014р. по цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Родовід Банк» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

встановила:

у березні 2014р. позивач звернувся до
суду з позовом про стягнення з
відповідача заборгованості у сумі 42 250
доларів США та 871 095,70грн.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що 1 березня 2005р.
уклав з відповідачем кредитний
договір, відповідно до якого
позичальнику відкрито відновлювальну
кредитну лінію на загальну суму 33 000
доларів терміном до 15 вересня 2015р. зі
сплатою 16% річних. Договором від 1
березня 2006р. до кредитного договору
були внесені зміни в частині розміру
процентної ставки, яка була збільшена
до 17% річних. Договорами від 18 жовтня
2006р. та 5 грудня 2007р. до кредитного
договору були внесені зміни, згідно
яких розмір кредитної лінії збільшився
до 75 000 доларів США та встановлена
процентна ставка у розмірі 16,5% річних.

Позивач стверджував, що виконав
свої зобов'язання по кредитному
договору, надавши відповідачу 75 000
доларів США, однак, відповідач свої
зобов'язання не виконувала у повному
обсязі, у зв'язку із чим станом на 12
лютого 2014р. утворилася заборгованість.

Рішенням суду від 19 червня 2014р.
позов задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк»
заборгованість зі сплати кредиту у
сумі 42 250доларів США, пеню у сумі 120
595грн. 37коп., три відсотки річних - 34
315грн. 46коп., 3 654грн. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі
представник відповідача просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову.

Апелянт посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
обставин справи, неправильне
застосування судом норм матеріального
права.

Апелянт стверджує, що суд
безпідставно не застосував позовну
давність до заявлених вимог.

Апелянт та її представник,
будучи належним чином повідомленими
про день та час розгляду апеляційної
скарги (с.с.118-119), у судове засідання не
з'явилися, апелянт причини неявки не
повідомила, причини неявки
представника апелянта визнані
колегією суддів неповажними, так як
суду не було надано доказів зайнятості
представника, тому відповідно

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/9782/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Андрейчук Т.В.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.до
положень ст. 305 ЦПК України колегія
суддів провела судовий розгляд у їх
відсутність.

- 2 -

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
позивача, який заперечував проти
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 1 березня
2005р. між ВАТ «Родовід Банк»,
правонаступником якого є позивач, та
ОСОБА_1 укладено кредитний договір,
відповідно до якого банк зобов'язався
надати позичальнику відновлювальну
кредитну лінію на споживчі цілі у
розмірі 33 000 доларів США строком до 1
березня 2006р. за сплатою 16 процентів
річних.

У подальшому 1 березня 2006р., 18
жовтня 2006р. та 5 грудня 2007р. сторонами
укладалися договори про внесення змін
до кредитного договору, відповідно до
яких розмір кредитної лінії був
збільшений до 75 000 доларів США, строк
повернення кредиту визначено 1 березня
2009р., а процентна ставка встановлена у
розмірі 16,5% річних.

Банком зобов'язання за кредитним
договором були виконані, що не
спростувала відповідач під час
розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 3 договору
позичальник зобов'язалася забезпечити
повне повернення одержаної суми
кредитів не пізніше 1 березня 2009р., та
сплачувати банку нараховані проценти
за користування кредитом до 10 числа
кожного календарного місяця включно.

Частково задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач не виконала взяті
на себе зобов'язання по поверненню
кредиту, у зв'язку із чим виникла
заборгованість, яка підлягає стягненню
з врахуванням пені та трьох відсотків
річних.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
оскільки він відповідає обставинам
справи, наданим сторонами доказам та
ґрунтується на нормах матеріального
права.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З наданого суду першої інстанції
позивачем розрахунку заборгованості
вбачається, що відповідачем
здійснювалося погашення процентів за
користування кредитом та за кредитом,
проте станом на 1 березня 2009р. отримані
кредитні кошти не були повернені у
повному обсязі, у зв'язку із чим на день
звернення до суду заборгованість за
кредитом становила 42 250 доларів США, що
не було спростовано відповідачем під
час розгляду справи судом.

Доводи апелянта про неправомірність
незастосування судом позовної
давності до вимог про стягнення
заборгованості за кредитом, колегія
суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

З наданих позивачем суду першої
інстанції виписок по особовому рахунку
відповідача вбачається, що останній
платіж на погашення кредитної
заборгованості був внесений 11
листопада 2013р., що відповідно до ч. 1 ст.
264 ЦК України свідчить про переривання
строку позовної давності.

Посилання апелянта на те, що судом не
було взято до уваги твердження
відповідача про те, що кошти на
погашення заборгованості вносилися не
нею, колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки
відповідачем суду не було надано
доказів у підтвердження своїх
тверджень.

З наданої апеляційному суду копії
заяви про переказ готівки від 10 жовтня
2013р. вбачається, що саме відповідачем
на рахунок банку на погашення
заборгованості за

- 3 -

кредитними зобов'язаннями внесено 100
доларів США.Крім того, відповідач не
зверталася до банку з приводу
неправомірності дій банку по
зарахуванню коштів на погашення
кредитної заборгованості, які
вносилися від її імені після 1 березня
2009р.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правомірно виходив з того, що до
листопада 2013р. саме відповідачем
здійснювалося погашення кредитної
заборгованості.

Доводи апелянта про те, що пеня
розрахована за період, який є більшим,
ніж один рік, є безпідставними, так як з
тексту рішення суду вбачається, що пеня
судом стягнута саме за річний термін
станом на день звернення до суду з
даним позовом, що є правомірним.

Також безпідставним є твердження
апелянта про те, що положення ст. 258 ЦК
України розповсюджується і на
стягнення трьох відсотків річних,
оскільки вказане стягнення не є пенею
чи неустойкою, стягнення трьох
відсотків річних передбачено ч. 2 ст. 625
ЦК України і на дані вимоги
розповсюджується загальний строк
позовної давності.

Посилання апелянта на те, що
судом була проігнорована заява
відповідача про застосування ч. 3 ст. 551
ЦК України стосовно зменшення розміру
неустойки, не відповідає обставинам
справи, оскільки рішення суду містить
обґрунтування відмови у застосуванні
даної норми, оскільки розмір пені не
перевищує розмір кредитної
заборгованості, а є втричі меншою, з чим
погоджується і колегія суддів.

Судом першої інстанції повно
встановлені обставини справи, оцінені
надані сторонами докази, правильно
застосовані норми процесуального
права, не допущено порушень норм
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду та задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 відхилити, рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 19 червня 2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
деів.

Головуючий:

Судді: