У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення коштів, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 27 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 22 квітня 2010 року між ним та ОСОБА_5
укладено договір позики, відповідно до
умов якого останній отримав грошові
кошти в розмірі 23 500 доларів США, які
зобов'язався повернути не пізніше 01
вересня 2010 року. На підтвердження своїх
боргових зобов'язань відповідач
власноручно склав і підписав дві
розписки.

Оскільки відповідач борг не повернув,
позивач просив суд стягнути з ОСОБА_5
борг за договором позики в розмірі 23 500
доларів США, що за офіційним курсом НБУ
на 01 вересня 2010 року становило

185 337 грн 25 коп., а також три проценти
річних від простроченої суми в розмірі
15 773 грн 65 коп., інфляційні втрати,
нараховані на суму боргу в гривневому
еквіваленті, визначеному за офіційним
курсом на 01 вересня 2010 року −? строку
виконання боргового зобов'язання, в
розмірі

17 421 грн 70 коп., і судові витрати.

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області

від 24 січня 2014 року у задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 27 лютого

2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано і ухвалено нове рішення, яким
позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
заборгованість за договором позики від
22 квітня 2010 року в сумі 185 337 грн 25 коп.,
три відсотки річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання за
період з 01 вересня 2010 року по 01 липня 2013
року у розмірі

15 773 грн 65 коп., інфляційні витрати - 17 421
грн 70 коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
районного суду, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судами першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційну скаргу
необхідно відхилити, а оскаржуване
судове рішення залишити без змін.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 не
дають підстав для висновку про
порушення апеляційним судом норм
процесуального та матеріального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Так, апеляційним судом встановлено, що
22 квітня 2010 року

ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 23 500 доларів,
які зобов'язався повернути до 01 вересня
2010 року, про що власноручно написав дві
розписки, оригінали яких залучено до
матеріалів справи (а. с.56, 57).

Відповідач і його представник в суді
першої інстанції не оспорювали, що
розписки написані ОСОБА_5 власноруч.
Допустимих доказів на підтвердження
доводів про застосування позивачем
погроз, тиску, тощо суду не надали. До
правоохоронних органів з приводу
неправомірних дій позивача при
оформленні відповідних письмових
документів не зверталися.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що в боргових розписках не
зазначено, якої саме іноземної держави
валюта бралася в борг (США, Австралії чи
Канади), а тому не можливо встановити
предмет договору позики.

Апеляційний суд з таким висновком
місцевого суду не погодився, оскільки
незазначення в розписці, якої саме
іноземної держави валюта бралася в
борг, а саме іноземної держави долара
(США, Австралії чи Канади тощо), не може
бути підставою для відмови у
задоволенні позову про стягнення боргу
взагалі. Обставини щодо виду валюти
позики та, як наслідок, визначення
розміру боргу підлягають доказуванню в
установленому законодавством порядку.

При цьому, апеляційний суд з
урахуванням положень ст. 7 ЦК України
дійшов правильного висновку, що за
звичаями ділового обороту, який
склався в Україні, в боргових
зобов'язаннях між громадянами у
випадку укладання договору позики в
іноземній валюті використовуються, як
правило, долари США. Оскільки,
відповідач у запереченнях на позов та у
касаційній скарзі наполягає лише на
невизначеності країни, долар якої мали
на увазі сторони при написанні
розписки, та не наводить доказів щодо
необхідності врахування безпосередньо
саме курсу долара Австралії, Канади чи
Сінгапуру, колегія суддів апеляційного
суду правильно погодилась з доводами
позивача про те, що предметом позики
були саме долари США, а не іншої
іноземної держави.

Наведені у касаційній скарзі доводи
висновків апеляційного суду не
спростовують.

Інших доводів щодо підстав скасування
оскаржуваного рішення апеляційного
суду ОСОБА_5 у своїй касаційній скарзі
не зазначав.

Отже, оскаржуване судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому його слід залишити без змін, а
касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 27 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.М. Мазур Т.О. Писана І.М.
Фаловська