Справа № 441/2260/13
Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/783/5485/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на заочне рішення Городоцького
районного суду Львівської області від
27 червня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Городоцького
районного суду Львівської області від
27 червня 2014 року задоволено частково
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, треті
особи: державний нотаріус П'ятої
Львівської державної нотаріальної
контори Каменцева М.О., Львівська
міська рада, Франківська районна
адміністрація Львівської міської
ради, інспекція Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області, Бартатівська
сільська рада Городоцького району
Львівської області про визнання права
власності на майно в праві спільної
сумісної власності подружжя та
визнання права власності на частки
майна в порядку спадкування за
законом.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1
на 1/3 частку автомобіля марки ВАЗ - 2106
д.н.з. НОМЕР_1, 1/12 частку квартири
АДРЕСА_1, 1/3 частину земельної ділянки -
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку 11-ЛВ
№016685, що розташована в с. Бартатів
Городоцького району Львівської
області в СТ «Сокіл».

В задоволенні позову ОСОБА_2 про
визнання права власності в порядку
спадкування на частки самочинного
будівництва: будинку з прибудовами в
АДРЕСА_3, та на частки гаража
розташованого в АДРЕСА_1, на надбудови
та прибудови до квартири АДРЕСА_1 -
відмовлено.

Відмовлено ОСОБА_2 у позові про
визнання права власності в праві
спільної сумісної власності подружжя
на 1/2 частку земельної ділянки, що
розташована в с. Бартатів Городоцького
району Львівської області в СТ
«Сокіл», та на 1/2 частку автомобіля
марки ВАЗ - 2106 д.н.з. НОМЕР_1, як таких, що
набуті спадкодавцем до укладення шлюбу
з ОСОБА_2

Відмовлено ОСОБА_2 у визнанні права
власності по 1/6 частці за ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 за безпідставністю таких вимог.

Стягнуто із ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2 по 316 грн. 50 коп. судового
збору з кожного.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення суду першої інстанції є
незаконним, ухваленим з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, з неповним з'ясуванням обставин,
що мають значення для справи. Вважає, що
суд першої інстанції безпідставно не
взяв до уваги її доводи щодо наявного у
неї права на майно спільної сумісної
власності подружжя та на частку у
спадковому майні, а також щодо
сукупності майна набутого за час шлюбу,
яке не підлягає окремому поділу, з
урахуванням зібраних по справі
доказів. Зазначає, що суд не врахував
того, що до реєстрації шлюбу вона
проживала із ОСОБА_7 однією сім'єю, вела
з ним спільне господарство. За спільні
кошти після реєстрації шлюбу було
проведено газопостачання до садового
будинку, збудовано другий поверх,
збудовано сарай та баню, що підтвердили
свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Покликаючись
на ч.2 ст.331 ЦК України, вважає, що
оскільки право власності на спірну
земельну ділянку ОСОБА_7 набуто 16.10.1995
року на підставі держаного акту, тобто
під час перебування її у шлюбі із ним,
то є спільною сумісною власністю
подружжя. Звертає увагу суду на те, що
за відсутності заповіту спадковим
майном визнається лише ? частки
земельної ділянки, а інші ? частки є
майном спільної сумісної власності
подружжя і не може бути об'єктом поділу
як спадкове майно з врахуванням ст.1126
ЦК України та ст.63 СК України, а отже їй
відповідно належить ? частки земельної
ділянки у праві спільної сумісної
власності подружжя та 1/3 частки
земельної ділянки в порядку
спадкування за законом. Крім того
вважає необґрунтованим висновок суду
про те, що садовий будинок у с. Бартатів
в садовому товаристві «Сокіл-3» є
самочинним будівництвом.

Просить рішення суду скасувати в
частині відмови ОСОБА_2 у визнанні за
нею права власності на ? частки
земельної ділянки в садовому
товаристві «Сокіл-3» с. Бартатів в
порядку права спільної сумісної
власності подружжя та 1/3 частки даної
земельної ділянки в порядку
спадкування за законом, а також в
частині відмови ОСОБА_2 у визнанні за
нею права власності на ? частки
садового будинку АДРЕСА_3 в праві
спільної сумісної власності подружжя
та частки 1/3 даного будинку в порядку
спадкування за законом та ухвалити
нове рішення, яким ці позовні вимоги
задовольнити. У решті рішення просить
залишити без змін, не оскаржуючи його.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач
ОСОБА_2 просила визнати за нею право
власності на половину майна, яке
вважала спільною сумісною власністю
подружжя (її та ОСОБА_7), та на частину
цього майна в порядку спадкування.

З матеріалів справи вбачається,
що позивач ОСОБА_2 та померлий ОСОБА_7
перебували у зареєстрованому шлюбі із
16.09.1995 року та розірвали його 09.03.2001
року. Повторно вони зареєстрували шлюб
17.07.2004 року(а.с.44, 45, 225).

Апелянт оскаржує рішення лише в
частині майна, а саме: земельної
ділянки та дачного будинку, які
знаходяться в с. Бартатів Городоцького
району Львівської області, яке вважає
спільною сумісною власністю подружжя.

ОСОБА_2 просить визнати за нею право
власності на 1/2 частину цього майна як
на її частку у спільній сумісній
власності подружжя та на 1/3 його частку
- в порядку спадкування.

Згідно із ч.1 ст.22 КпШС України, яка була
чинною на час першого перебування
позивачки у шлюбі з ОСОБА_7, майно,
нажите подружжям під час шлюбу, є їх
спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.70 СК України визначено, що
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частка майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Аналогічно це питання врегульоване і
ст.372 ЦК України.

Відповідно до ст.1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Частинами 1,2 ст.1220 ЦК України
встановлено, що спадщина відкривається
внаслідок смерті особи або оголошення
її померлою. Часом відкриття спадщини є
день смерті особи або день, з якого вона
оголошується померлою(частина третя
ст.46 цього Кодексу).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7, а тому після
його смерті відкрилась спадщина.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом
або за законом(ст.1217 ЦК України).

Спадкодавець ОСОБА_7 за життя не
складав заповіту та не розпорядився
належним йому майном, а тому
спадкування після його смерті
здійснюється за законом.

Відповідно до ст.1258 ЦК України
спадкоємці за законом одержують
право на спадкування почергово. Кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними
спадщини або відмови від її прийняття,
крім випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Оскільки ОСОБА_2 була дружиною
померлого ОСОБА_7, а відповідачі - його
дітьми, то вони усі належать до
спадкоємців першої черги за законом.

Частинами 1,2 ст.1268 ЦК України
встановлено, що спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Не допускається прийняття спадщини з
умовою чи із застереженням.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно із
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який
починається з часу відкриття спадщини.

Сторони по справі у визначений ст.1270 ЦК
України строк прийняли спадщину,
оскільки подали до нотаріальної
контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно державного акту на право
приватної власності на землю ОСОБА_7
належала земельна ділянка площею 0,0501
га, що розташована на території
Бартатівської сільської ради
Городоцького району, яка надана йому на
підставі рішення Бартатівської
сільської ради від 21 червня 1995 року №90
для ведення садівництва.

Колегія суддів вважає правильним
висновок районного суду у частині
визнання за позивачем права власності
на 1/3 частину даної земельної ділянки в
порядку спадкування за законом як за
одним із трьох спадкоємців.

Крім того, судова колегія погоджується
із висновком суду першої інстанції про
те, що спірна земельна ділянка не є
спільною сумісною власністю подружжя,
а відтак відсутні правові підстави для
визнання за ОСОБА_2 права власності на ?
її частку як за дружиною ОСОБА_7,
виходячи з наступного.

Як вбачається з державного акту на
право приватної власності на землю
серії 11-ЛВ №016685, земельна ділянка
площею 0,0501 га була передана у приватну
власність ОСОБА_7 на підставі рішення
Бартатівської сільської ради народних
депутатів від 21 червня 1995 року №90,
тобто до одруження з позивачкою.

Крім того, згідно правових позицій,
викладених Верховним Судом України у
постановах від 15 лютого 2012 року у
справі № 6-98цс11 та від 22 лютого 2012 року у
справі № 6-99цс11, норма ч.5 ст.61 СК
України, якою передбачено, що об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя є житло, набуте одним із
подружжя під час шлюбу внаслідок
приватизації державного житлового
фонду, та земельна ділянка, набута
внаслідок безоплатної передачі її
одному з подружжя із земель державної
або комунальної власності, у тому числі
приватизації, до правовідносин, які
виникли до набрання чинності цією
нормою, не підлягає застосуванню.

У разі якщо спірні правовідносини
виникли до набрання чинності СК, вони
регулюються нормами Кодексу про шлюб
та сім'ю, за змістом яких приватизована
земельна ділянка не є спільним майном
подружжя, а отримана громадянином у
власність шляхом здійснення свого
права на приватизацію

За змістом положень статей 81, 116 ЗК
земельна ділянка, одержана
громадянином під час шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки така земельна ділянка не є
майном, набутим подружжям під час
шлюбу, а отримана громадянином у
власність шляхом здійснення свого
права на приватизацію.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає необґрунтованими твердження
апелянта про те, що земельна ділянка в
с.Бартатів є спільною сумісною
власністю подружжя з тих підстав, що
державний акт виданий ОСОБА_7 16.10.1995
року, тобто вже після реєстрації їх
шлюбу, а позов ОСОБА_2 у частині
визнання за нею права власності на 1/3
частину цією земельною ділянкою у
порядку спадкування судом першої
інстанції задоволено.

Неспроможними, на думку судової
колегії, є і доводи апеляційної скарги
у тій частині, що помилковим є висновок
районного суду про те, що садовий
будинок є самочинним будівництвом, а
відтак на нього не можна визнати права
власності, з таких підстав.

За змістом ч.1 ст.376 ЦК України об'єкт
нерухомості належить до самочинного
будівництва за наявності однієї з
наведених умов:

- земельна ділянка не відведена для
цієї мети;

- відсутній належний дозвіл на
будівництво;

- відсутній належним чином
затверджений проект;

- при будівництві допущені істотні
порушення будівельних норм і правил.

За загальним правилом особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього(ч.2
ст.376 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що
спірний дачний будинок розташований на
земельній ділянці в с. Бартатів, яка
належить на праві приватної власності
ОСОБА_7

Згідно державного акту серії 11-ЛВ №016685
земельна ділянка площею 0,0501 га була
передана у приватну власність ОСОБА_7
для ведення садівництва.

Доказів того, що цільове призначення
цієї земельної ділянки, яке зазначене у
державному акті, було змінене,
позивачем не подано.

Крім того, ОСОБА_2 не надано ні
належного дозволу на будівництво цього
будинку, ні належним чином
затвердженого проекту.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач стверджувала, що спірний
дачний будинок було побудовано ОСОБА_7
у 1988 році, а другий поверх добудовано
уже під час перебування її у шлюбі з
ним.

У технічному паспорті на даний будинок
зазначено, що він побудований у 2000
році(а.с.91-96).

Проте, у матеріалах справи відсутні
докази того, що дане будівництво велося
з додержанням архітектурних,
будівельних, санітарних, екологічних
та інших норм та правил згідно із
законодавством, містобудівною та
проектною документацією.

Відтак, колегія суддів вважає, що
районний суд зробив правильний
висновок про те, що будівництво дачного
будинку є самочинним і визнання права
власності на нього у судовому порядку є
протиправним.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Городоцького районного суду
Львівської області від 27 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: