Справа № 755/737/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2014 р.
Дніпровський районний суд м. Києва в
складі:

Головуючого судді
ЛАСТОВКИ Н.Д.

при секретарі
Фузік Г.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

3-ї особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи
ОСОБА_5, ОСОБА_3 в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_6,
Дніпровський районний відділ
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
про усунення перешкод в здійсненні
права власності на квартиру шляхом
зняття з реєстраційного обліку та
виселення та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про
визнання права користування жилим
приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4, звертаючись з позовом до суду,
просить усунути перешкоди в здійсненні
ним права власності, шляхом виселення
ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 та
зобов'язати Відділ державної
міграційної служби України у
Дніпровському районі м. Києва зняти
відповідача з реєстраційного обліку,
мотивуючи свої вимоги тим, що на
підставі договору купівлі продажу,
йому належить спірна трьохкімнатна
квартира на праві приватної власності,
відповідач будучи чоловіком його
доньки - ОСОБА_3, був зареєстрований в
спірній квартирі, однак 10.02.2012 року за
рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва шлюб між його донькою та
відповідачем розірвано, а отже
відповідач перестав бути членом його
сім'ї, після розірвання шлюбу
відповідач зайняв окрему кімнату в
квартирі, з вини відповідача у сім'ї
виникають конфлікти, на вимогу
добровільно звільнити квартиру
відповідач відмовляється, хоча має
можливість жити у своєї матері, також
не бере участі в утриманні квартири, а
своєю присутністю створює перешкоди,
як власнику у користуванні та
розпорядженні належним йому на праві
власності майном.

17.04.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із
зустрічним позовом (а.с. 61-67), де просить
визнати за ним право на користування
квартирою АДРЕСА_1, мотивуючи свої
вимоги тим, що дійсно відповідачем
ОСОБА_4 19.01.2004 року було придбано спірну
квартиру, так як в той час, він з ОСОБА_3
перебував у шлюбі, відповідач та його
сім'я дозволили вселилися до спірної
квартири та за наявності згоди інших
співмешканців в ній зареєструватися,
на даний час шлюб з ОСОБА_3 розірвано, та
незважаючи на це, він продовжує
проживати в спірній квартирі, оскільки
немає іншого житла, відповідач при
цьому намагається позбавити його
єдиного місця проживання та залишити
на вулиці, вважає, що його право на
користування житлом підлягає захисту,
крім того, оскільки він вселявся до
квартири як член сім'ї, він всіляко
допомагав в облаштуванні спірної
квартири меблями, побутовою технікою,
допомагав в ремонті, також разом з
усіма співмешканцями він бере участь в
утриманні квартири та оплачує
комунальні послуги, в свій час для
утримання сім'ї він продав квартири, що
належали йому на праві приватної
власності, отримував кредитні кошти, а
коли матеріальні та фінансові активи
закінчилися відповідачі вирішили
незаконного його виселити, зазначив, що
він не конфліктує із співмешканцями та
сусідами та просить визнати за ним
право користування спірною квартирою.

Представник позивача ОСОБА_4 по
первісному позову та відповідача по
зустрічному позову - ОСОБА_1 в судовому
засіданні позовні вимоги по первісному
позову підтримала, просила позов
задовольнити, в задоволенні
зустрічного позову відмовити в повному
обсязі, пояснила, що позивач є
власником спірної квартири, тому має
право на власний розсуд користуватись
та розпоряджатись власним житлом, в
той же час, відповідач ОСОБА_2 не є
членом сім'ї позивача з моменту
розірвання шлюбу з його донькою, при
цьому витрат на утримання квартири
відповідач не несе, тому всі обов'язки
по утриманню житла вимушений нести
позивач та його сім'я, з ремонтом
квартири практично не допомагав,
витрати по утриманню квартири не несе,
у зв'язку з чим, просить усунути
перешкоди в здійсненні права власності
шляхом виселення відповідача зі
спірної квартири та зняти його з
реєстраційного обліку.

Відповідач по первісному позову -
позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 в
судовому засіданні проти первісного
позову заперечував, просив в позові
відмовити, та задовольнити зустрічний
позов, з підстав викладених в
зустрічній позовній заяві, додатково
пояснив, що з 2004 року зареєстрований та
проживає в спірній квартирі за згодою
всіх співмешканців квартири, на даний
час немає іншого житла, добросовісно
користується спірною квартирою та
сплачує комунальні послуги, вважає, що
має всі підстави для користування
спірним житлом.

Третя особа по первісному позову та
відповідач по зустрічному позову -
ОСОБА_3 яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 в
судовому засіданні підтримала
первісний позов, проти задоволення
зустрічного позову заперечувала в
повному обсязі.

Третя особа по первісному позову та
відповідач по зустрічному позову -
ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась,
однак направила до суду заяву, де
просила розглянути справу у її
відсутність, первісний позов підтримує
в повному обсязі, проти зустрічного
позову заперечувала. (а.с. 102)

Уповноважений представник третьої
особи по первісному позову -
Дніпровського районного відділу
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві в
судове засідання не з'явився, про час та
місце розгляду справи повідомлявся
належним чином, причини неявки суду не
відомі.

Заслухавши пояснення представника
позивача по первісному позову -
відповідача по зустрічному позову
ОСОБА_1, відповідача по первісному
позову та позивача по зустрічному
позову ОСОБА_2, третю особу по
первісному позову та відповідача по
зустрічному позову ОСОБА_5, свідка
ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи,
оцінивши зібрані по справі докази в їх
сукупності, суд приходить до
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Конституція України у ст. 47 закріплює,
що ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше, як на
підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу
УРСР ніхто не може бути виселений із
займаного приміщення або обмежений у
праві користування ним інакше, ніж з
підстав і в порядку, визначених
законом.

Відповідно до договору купівлі-продажу
квартири від 19.01.2004 року, ОСОБА_4
придбано квартиру АДРЕСА_1. (а.с. 7)

Як встановлено в судовому засіданні та
не заперечувалося сторонами по справі,
у спірній квартирі зареєстровані:
власник квартири ОСОБА_4, його дружина
ОСОБА_5, донька ОСОБА_3, онука ОСОБА_6 та
колишній зять ОСОБА_2.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2
11.05.1996 року зареєстрували шлюб, від
якого мають неповнолітню доньку
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та за рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва
від 10.02.2012 року шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 було розірвано. (а.с. 8)

Згідно ст. 150 Житлового кодексу УРСР
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатись цією власністю на свій
розсуд: проживати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Також частиною першою ст.383 Цивільного
кодексу України визначено, що власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має право
використовувати його для промислового
виробництва.

Як з'ясовано судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2
вселилися до спірної квартири та були в
ній зареєстровані за згодою власника
квартири ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_5
з моменту її придбання, де постійно
проживали.

Не заперечувалось сторонами по справі,
що під час спільного життя як подружжя,
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вели спільне
господарство.

Свідок ОСОБА_7 будучи хрещеним батьком
неповнолітньої ОСОБА_6 в судовому
засіданні показав, що неодноразово
приходив в гості до ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
зокрема у 2011 році допомагав у
проведенні ремонту в спірній квартирі,
відносини у подружжя були нормальними,
подекуди натягнуті, при цьому ОСОБА_2
брав участь у проведенні ремонтних
робіт.

Відповідач по первісному позову,
позивач по зустрічному ОСОБА_2 вказав
про те, що постійно та з періодичністю
надавав кошти на ремонт квартири,
придбання побутової техніки та сплату
комунальних послуг.

Третя особа по первісному позову та
відповідачка по зустрічному ОСОБА_3 в
свою чергу, підтвердила, що її колишній
чоловік надавав деякі кошти на ремонт
спірної квартири, хоча і незначну
кількість, проте ремонтними роботами
не займався, за комунальні послуги
почав сплачувати лише останні місяці.

Пленум Верховного Суду України у п. 9
постанови «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» від 12
квітня 1985 року № 2 роз'яснив, що,
вирішуючи спори про право користування
жилим приміщенням осіб, які вселилися
до наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

3гідно ст. 64 Житлового кодексу УРСР
члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуватись нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення.

Відповідно ст. 65 Житлового кодексу УРСР
наймач вправі у встановленому порядку
за письмовою згодою всіх членів сім'ї,
які проживають разом з ним, вселити в
займане приміщення свою дружину, дітей,
батьків, а також інших осіб.

А отже, як достовірно встановлено
судом, при вселені ОСОБА_2 до квартири
АДРЕСА_1 був дотриманий встановлений
порядок для вселення виходячи з того,
що всі члени сім'ї позивача по
первісному позову надали свою згоду.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу
України власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного
кодексу України, власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

У силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386,391 Цивільного
кодексу України.

За нормами ст.156 Житлового кодексу УРСР
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 64 Житлового
кодексу УРСР до членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство. Якщо
особи, зазначені в частині другій цієї
статті, перестали бути членами сім'ї
наймача, але продовжують проживати в
займаному жилому приміщенні, вони
мають такі ж права і обов'язки, як
наймач та члени його сім'ї.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника квартири користуватися цим
житлом існує лише за наявності у
власника права приватної власності на
це майно, таким чином виникнення права
членів сім'ї власника квартири на
користування цією квартирою та обсяг
цих прав залежить від виникнення у
власника квартири права власності на
цю квартиру, а відтак - припинення права
власності особи на квартиру припиняє
право членів її сім'ї на користування
цією квартирою, при цьому особи які
перестали бути членами сім'ї наймача,
але продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, мають такі ж права і
обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно характеристики з місця роботи
ОСОБА_2 за місцем роботи на ПП
«КомСервіс-Безпека» зарекомендував
себе з позитивної сторони. (а.с. 70)

З листа ГУ МВС України в Дніпровського
районні м. Києва вказано, що з ОСОБА_2
проведено профілактичну роботу щодо
недопущення вчинення правопорушення в
побуті.

Як зазначив відповідач по первісному
позову ОСОБА_2 іншого місця проживання
в нього немає, твердження сторони
позивача по первісному позову, про те,
що в м. Донецьку проживає його матір, а
отже він міг би проживати разом з нею,
не знайшли свого підтвердження при
розгляді справи.

Відповідно до правових позиції
Європейського суду з прав людини, а
саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції
про захист прав людини та основних
свобод (далі - Конвенція), яка гарантує
кожній особі окрім інших прав право на
повагу до її житла. Воно охоплює
насамперед право займати житло, не бути
виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її
державних органів зобов'язання
«вживати розумних і адекватних заходів
для захисту прав» (рішення у справі Powell
and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий
загальний захист поширюється як на
власника квартири (рішення у справі Gillow
v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача
(рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Крім того, звертаючись з позовними
вимогами по первісному позову ОСОБА_4
до спірних правовідносин просив
застосувати норми ст. 405, ст. 406
Цивільного кодексу України.

Права членів сім'ї власника на
користування жилим приміщенням
урегульовані ст.405 Цивільного кодексу
України, відповідно до вимог якої члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено між ним і
власником житла або законом.

Статтею 406 Цивільного кодексу України
визначені умови припинення сервітуту.

Однак, суд не вбачає підстав для
застосування до даних правовідносин
положень ст.405 Цивільного кодексу
України, оскільки цією правовою нормою
передбачено визнання втративших прав
на користування житлом саме членів
сім'ї власника житла, в той же час, як
власник спірного житла - позивач ОСОБА_4
не вважає відповідача ОСОБА_2 членом
своєї сім'ї, тому визначений позивачем
по первісному позову ОСОБА_4 спосіб
захисту порушених житлових прав не
регулюється положеннями ст.ст. 405, 406
Цивільного кодексуУкраїни, інших
підстав для захисту порушених прав
власника житла, позивачем у позовній
заяві не наведено.

Згідно ч.1 ст.7 Закону України "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або право користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісного відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Таким чином вирішення питання про
зняття з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про користування особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства.

Разом з тим, позивач по первісному
позову ОСОБА_4, пред'явивши окремо
позовні вимоги про зобов'язання
Відділу державної міграційної служби
України у Дніпровському районі м. Києва
зняти з реєстрації місця проживання
ОСОБА_2, не довів наявність обставин,
які мають слугувати підставою для
зняття відповідача з реєстраційного
обліку, перелік яких визначний у ст.7
Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні", при цьому
цивільним процесуальним
законодавством не передбачено
покладення виконання вимог
зобов'язального характеру на третю
особу у справі, а також враховуючи, що
такий спосіб захисту порушених прав
власника житла не передбачений нормами
цивільного та житлового законодавства
України.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

А отже, виходячи з позиції розумності,
справедливості та норм чинного
законодавства, враховуючи пояснення та
заперечення сторін по справі, суд
приходить до висновку, що позов ОСОБА_4
до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_3 в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_6, Дніпровський
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві про усунення перешкод в
здійсненні права власності на квартиру
шляхом зняття з реєстраційного обліку
та виселення є не обґрунтованим та
таким, що не підлягає задоволенню в
повному обсязі.

В межах розгляду даної справи,
відповідачем ОСОБА_2 подана зустрічна
позовна заява, відповідно до предмету
заявлених позовних вимог ОСОБА_2
просить визнати за ним право
користування жилим приміщенням, а саме
квартирою АДРЕСА_1.

При цьому, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України в п.15 Постанови
від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя», наявність чи
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання
права користування жилим приміщенням
за особою, яка там проживала чи
вселилась туди як член сім'ї наймача
(власника) приміщення, або ж для відмови
їй у цьому.

Враховуючи, що права ОСОБА_2 у праві
користування жилим приміщенням, а саме
квартирою АДРЕСА_1 не порушені, він
зареєстрований в ній, проживає та
користується окремою кімнатою, в
позовній вимогі щодо його виселення
відмовлено, суд при цьому враховує ту
обставину, що ОСОБА_2 не набув
самостійного права на житло, тому
визначений позивачем спосіб захисту не
ґрунтується на нормах чинного
законодавства.

Відповідно до ст.1 Цивільного
процесуального кодексу України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтереси юридичних осіб,
інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України
визначено, що здійснюючи правосуддя,
суд захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що зустрічний позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання
права користування жилим приміщенням є
не обґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України, суд не
вирішує питання розподілу судових
витрат як по первісному позову, так і по
зустрічному позову, оскільки судом
ухвалене рішення про відмову у
задоволенні заявлених позовних вимог у
повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 47
Конституції України, ст.ст. 9, 64, 65, 150, 156
Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 16, 317, 319,
321, 383, 405, 406 Цивільного Кодексу України,
ст.ст. 1, 4, 15, 10,11, 58, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294
Цивільного процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_3 в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_6, Дніпровський
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві про усунення перешкод в
здійсненні права власності на квартиру
шляхом зняття з реєстраційного обліку
та виселення - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про
визнання права користування жилим
приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва протягом 10
днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: