Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2315/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Шаєнко Ю. В.
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

27.08.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючої судді :
Авраменко Т.М.

суддів:
Кодрула М.А., Суровицької Л.В.,

при секретарі :
Пономаренко А.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою
товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» на рішення Петрівського
районного суду Кіровоградської
області від 03 липня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Еталон» про захист прав
споживача.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які прибули в судове засідання,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів, -

В С Т А Н О
В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» про захист прав споживача.

Зазначав, що в жовтні 2013 року із
засобів масової інформації дізнався,
що відповідач на вигідних умовах
пропонує придбання в лізинг
транспортних засобів. За його
зверненням по телефону йому роз'яснили,
що уклавши договір та сплативши платіж
в сумі 16700 грн., він на протязі 7 днів
отримає від відповідача у лізинг
трактор «Белорус-892» і в подальшому
буде сплачувати лізингові платежі
згідно графіка.

17 жовтня 2013 року з метою укладення
договору та придбання трактора він
приїхав в м.Черкаси, де представник
відповідача роз'яснив йому, що
необхідно внести кошти і тоді буде
укладено договір, а через сім днів він
отримає трактор, з чим він погодився.
Після сплати грошей йому дали договір,
проте часу на ознайомлення з його
умовами йому не надали.Договір він
підписав, а трактор йому не був
переданий. 26 лютого 2014 року він подав
відповідачу заяву про відмову від
договору та повернення коштів. 04
березня 2014 року договір розірвано. В
поверненні сплачених коштів
відмовлено, оскільки це умовами
договору не передбачено. Вважає, що
порушено його права споживача,
оскільки не було надано повної та
достовірної інформації щодо умов
договору, умови договору, викладені в
пунктах 8.2.1, 12.11, є несправедливими і він
був введений в оману.

Просив визнати недійсним
договір лізингу від 17 жовтня 2013 року,
стягнути з відповідача на його користь
16700 грн. безпідставно набутих коштів та
на відшкодування моральної шкоди 1000
грн.

Рішенням Петрівського районного
суду Кіровоградської області від 03
липня 2014 року позов задоволено
повністю.

В апеляційній скарзі позивач
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нове рішення про відмову в
позові. Зазначає, що договір укладено
та підписано сторонами, позивач
особисто написав заяву, що він уважно
прочитав та зрозумів умови договору, а
висновок суду, що позивач введений в
оману є припущенням. Внаслідок відмови
позивача від договору настали
наслідки, передбачені підписаним ним
договором.

В засіданні апеляційного суду
відповідач підтримав доводи
апеляційної скарги. Позивач та його
представник просили відхилити
апеляційну скаргу, оскільки рішення
суду є законним та справедливим.

Колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом, а обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам
рішення суду першої інстанції не
відповідає.

Матеріалами справи
підтверджується, що 17 жовтня 2013 року
ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія
«Еталон» підписали договір №000147
фінансового лізингу, предметом лізингу
є трактор «Белорус-892» вартістю 167000
грн., та додатки до договору (а.с.4-11).

В заяві позивача від 17 жовтня 2013
року зазначено, що він уважно прочитав
та зрозумів умови договору фінансового
лізингу №000147, в повному обсязі отримав
інформацію від менеджера-консультанта
та примірник договору з додатками
(а.с.31).

За умовами договору (пункти 2.1, 8.2.1,
додаток №1 до договору) перший платіж
складається з комісійної винагороди
лізингодавця за організаційні заходи,
пов'язані з підготовкою та укладенням
договору, та визначено його в розмірі
10% від вартості предмета лізингу, що
становить 16700 грн.

Квитанцією підтверджується, що по
угоді №000147 від 17 жовтня 2013 року ОСОБА_2
сплатив 17 жовтня 2013 року на
банківський рахунок відповідача 16700
грн. (а.с.15).

Щомісячні платежі на погашення
вартості предмета лізингу, передбачені
графіком (а.с.10), позивачем не
сплачувалися.

24 лютого 2014 року позивач надіслав
відповідачу заяву про розірвання
договору та повернення йому сплачених
коштів в сумі 16700 грн. комісії за
організацію в зв'язку з складним
політичним і економічним становищем в
країні та його складним фінансовим
станом (а.с.32).

На підставі заяви позивача
договір фінансового лізингу було
розірвано з 04 березня 2014 року (а.с.14), а в
поверненні коштів, сплачених як
комісія за організацію, відмовлено на
підставі п.12.11 укладеного між сторонами
договору, яким передбачено, що у
випадку розірвання договору
лізингоодержувачем до сплати останнім
на рахунок лізингодавця авансового
платежу, лізингодавець повертає
сплачені кошти за вирахуванням штрафу
за дострокове розірвання 20% від
сплаченої суми авансових платежів. В
такому випадку комісія за організацію
даного договору лізингоодержувачу не
повертається.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що позивач
був введений в оману щодо істотних умов
договору, п. 8.2.1 договору лізингу є
несправедливим, порушує принцип
добросовісності, оскільки відповідач
не обґрунтував співмірність розміру
платежу за організацію даного договору
виконаній послузі, яка в розумінні ст. 16
Закону України «Про фінансовий лізинг»
не є лізинговим платежем, а фактично
полягала у виготовленні стандартної
форми договору, крім того, умова п.12.11
договору про неповернення цього
платежу у випадку розірвання договору
призводить до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін,
що спричинило позивачу шкоду у вигляді
неповернення сплачених грошових
коштів у розмірі 16700 грн., тому договір
відповідно до ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» є недійсним з
моменту його укладення.

Проте погодитись із таким
висновком не можна, оскільки суд дійшов
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

В спірних правовідносинах
положення Закону України «Про захист
прав споживачів» повинні
застосовуватися у системному зв'язку з
нормами ЦК України та Законом України
«Про фінансовий лізинг», який є
спеціальним.

Право лізингоодержувача
відмовитися від договору лізингу в
односторонньому порядку передбачено
ч.1 ст.7 та п.3 ч.1 ст.11 Закону України
«Про фінансовий лізинг».
Зокрема, лізингоодержувач має право
відмовитися від договору лізингу в
односторонньому порядку, письмово
повідомивши про це лізингодавця, у разі
якщо прострочення передачі предмета
лізингу становить більше 30 днів, за
умови, що договором лізингу не
передбачено іншого строку.
Лізингоодержувач має право вимагати
розірвання договору лізингу або
відмовитися від нього у передбачених
законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством про
фінансовий лізинг чітко визначено
порядок, умови та наслідки розірвання
цього договору лізингоодержувачами в
односторонньому порядку. І воно може
мати місце лише у разі затримки
передачі товару в користування, в інших
випадках сторони мають обов'язково
керуватись умовами договору.

Відповідно до п. 12.11 договору
лізингу у випадку розірвання даного
договору лізингоодержувачем до сплати
останнім на рахунок лізингодавця
авансового платежу, лізингодавець
повертає сплачені кошти за
вирахуванням штрафу за дострокове
розірвання 20 % від сплаченої суми
авансових платежів. В такому випадку
комісія за організацію даного договору
лізингоодержувачу не повертається.

Як на підставу для визнання
п.12.11 договору несправедливим та таким,
що порушує права споживача, позивач
посилався на ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Визначення поняття
«несправедливі умови договору»
закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів», тобто
умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Таким чином, для кваліфікації
умов договору несправедливими
необхідна наявність одночасно таких
ознак: умови договору порушують
принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3,
ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору
призводять до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін;
умови договору завдають шкоди
споживачеві.

Проте суд, застосувавши положення
ст. 18 Закону України «Про захист прав
споживачів», не встановив у чому саме
полягає несправедливість окремого
положення договору фінансового
лізингу, оскільки сам договір містить
16 самостійних статей, які регулюють
різні за своїм змістом права та
обов'язки як відповідача, так і
позивача.

У ч. 1 ст. 2 Закону України
«Про фінансовий лізинг» визначено, що
відносини, які виникають у зв'язку
з договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини. Згідно з ч. 1
ст. 509 ЦК України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України
передбачено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону
України «Про фінансовий лізинг»
істотними умовами договору лізингу є:
предмет лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно зі ст. 16 Закону
України «Про фінансовий лізинг»
сплата лізингових платежів
здійснюється в порядку, встановленому
договором. Лізингові платежі можуть
включати: суму, яка відшкодовує частину
вартості предмета лізингу; платіж як
винагороду лізингодавцю за отримане у
лізинг майно; компенсацію відсотків за
кредитом; інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Договір фінансового
лізингу № 000147 від 17 жовтня 2013 року між
сторонами укладений із дотриманням
передбачених чинним законодавством
вимог, підписаний сторонами, а висновок
суду про те, що позивач був ведений в
оману, договір містить несправедливі
умови, порушує права позивача як
споживача, не відповідає вимогам
матеріального права та не ґрунтується
на доказах.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може грунтуватися на
припущеннях. Обставини, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

На порушення зазначених вимог
закону, суд не врахував письмову заяву
позивача про отримання повної
інформації та ознайомлення з умовами
договору (а.с.31), надавши в спірних
правовідносинах пріоритет поясненням
свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Крім того, позивач не заперечує,
що кожна сторінка договору та додатки
до нього підписані ним особисто, тому,
підписуючи договір, він мав реальну
можливість ознайомитися з його
умовами, зокрема, з п.8.2.1 договору про
сплату комісії за організацію та п. 12.11
договору про те, що у випадку
розірвання договору лізингоодержувачу
не повертається комісія за організацію
договору.

Посилання позивача на постанову
Верховного Суду України від 16 січня 2013
року по справі №6-161 цс 12 є
безпідставним, оскільки вона
стосується правовідносин з надання
послуг з адміністрування системи
(реалізація пірамідальної схеми).
Доводи позивача про врахування рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 06 березня 2014 року в подібних
правовідносинах не ґрунтуються на
законі, крім того, зазначене рішення
скасовано ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Оскільки вирішуючи спір, суд
неправильно застосував норми
матеріального права, обставини, що
мають значення для справи і які суд
вважав встановленими, є недоведеними,
тому відповідно до п. 2 і п.4 ч.1 ст.309 ЦПК
України, рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в позові.

На підставі викладеного, керуючись п.2
ч.1 ст.307, ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Еталон» задовольнити .

Скасувати рішення Петрівського
районного суду Кіровоградської
області від 03 липня 2014 року.

В позові ОСОБА_2 до товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Еталон» про захист прав
споживача відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

судді: