У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О., суддів:
Амеліна В.І., Іваненко Ю.Г., Євтушенко
О.І., Ситнік О.М.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання угод
дійсною та недійсною, за касаційною
скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного
суду Одеської області від 24 лютого 2009
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2007 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом, у якому зазначала, що
вона домовилась з ОСОБА_7 про придбання
у неї 1/2 частини житлового будинку по
АДРЕСА_1. Вказаний договір
купівлі-продажу укладався з ОСОБА_9, з
яким ОСОБА_7 проживала як чоловік та
дружина без реєстрації шлюбу. На
підтвердження виконання договору
ОСОБА_6 сплатила ОСОБА_9 1100 доларів США
для оформлення документів у ОМБТІ та
РОН.

Вказувала, що вона виконала умови
договору, так як сплатила ОСОБА_7
обумовлену суму коштів за Ѕ частини
будинку, але відповідачка ухиляється
від нотаріального оформлення договору.
У грудні 2006 року позивачці стало
відомо, що ОСОБА_7 подарувала належну їй
Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1
ОСОБА_8

Просила суд визнати договір дарування
недійсним та визнати дійсним договір
купівлі-продажу, укладений між нею та
ОСОБА_7

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 01 жовтня 2008 року у
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 24 лютого 2009 року
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 01
жовтня 2008 року скасовано та ухвалено
нове рішення, яким визнано угоду
купівлі-продажу Ѕ частини будинку по
АДРЕСА_1 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 від 03
вересня 2004 року дійсною.

Визнано недійсним договір дарування Ѕ
частини будинку

по АДРЕСА_1, посвідчений приватним
нотаріусом Біляївського нотаріального
округу 10 липня 2006 року, укладений між
ОСОБА_7 та ОСОБА_8

У касаційній скарзі ОСОБА_8,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена.

Задовольняючи позов, апеляційний суд
керувався тим, що за ч. 2 ст. 220 ЦК
України документи про отримання
остаточного розрахунку за проданий
будинок є підставою для визнання
договору купівлі-продажу дійсним,
оскільки ОСОБА_7 ухилялася від
нотаріального посвідчення угоди.
Внутрішня воля учасників договору
дарування не була направлена на
безоплатну передачу майна у власність
ОСОБА_8, тому договір дарування суд
визнав недійсним.

Із такими висновками суду погодитися
не можна з огляду на таке.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судом апеляційної
інстанції не дотримано.

Встановлено, що згідно з розписками від
03 червня 2004 року, від 21 липня 2004
року, 09 серпня 2004 року, від 26 серпня 2004
року, від 30 серпня 2004 року, від
03 вересня 2004 року, від 01 листопада 2004
року, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 отримали від
ОСОБА_6 завдаток на підтвердження
укладення у наступному договору
купівлі-продажу житлового будинку по
АДРЕСА_1, Ѕ частини якого належала
ОСОБА_7 (а.с. 26−?32).

Згідно з договором дарування від 10
липня 2006 року, посвідченим приватним
нотаріусом Біляївського районного
нотаріального округу Одеської області
ОСОБА_10, зареєстрованим у реєстрі за №
4518, ОСОБА_7 подарувала належну їй Ѕ
частини житлового будинку по
АДРЕСА_1 ОСОБА_8 (а.с. 25).

Право власності на Ѕ частини житлового
будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_8
зареєстровано 11 липня 2006 року (а.с. 70).

У позовній заяві позивачка
стверджувала, що ОСОБА_7 ухиляється від
укладення договору купівлі-продажу та
просила визнати його дійсним з підстав,
передбачених у ч. 2 ст. 218 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України, якщо
правочин, для якого законом
встановлена його недійсність у разі
недодержання вимоги щодо письмової
форми, укладений усно і одна із сторін
вчинила дію, а друга сторона
підтвердила її вчинення, зокрема
шляхом прийняття виконання, такий
правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Статтею 657 ЦК України у редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин, було встановлено, що
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин, договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України у п. 13
постанови «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір
про визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується
щодо правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст. ст.
210, 640 ЦК України пов'язується з їх
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Однак при розгляді справи суд
апеляційної інстанції на зазначені
положення закону уваги не звернув та не
врахував, що договір купівлі-продажу
житлового будинку у силу ст. 657 ЦК
України у редакції, яка була чинною на
час виникнення спірних правовідносин,
підлягав і нотаріальному посвідченню,
і державній реєстрації, тому не міг
бути визнаний судом дійсним.

Крім того, судом не було враховано, що
однією з умов визнання правочину
дійсним в судовому порядку є
встановлення судом факту ухилення
однієї із сторін від нотаріального
посвідчення правочину, чого судом у
справі встановлено не було.

Визначаючи договір дарування від 10
липня 2006 року недійсним, апеляційний
суд вважав, що правочин не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, обумовлених
договором дарування.

При цьому належні докази на
підтвердження того, що оскаржуваний
договір дарування не був спрямований
на реальне настання правових
наслідків, відповідно до вимог ст. ст. 10,
60 ЦПК України у матеріалах справи
відсутні.

Навпаки, на а.с. 108−?109 міститься копія
договору про користування електричною
енергією по АДРЕСА_1, укладеного 15
травня 2007 року між ОСОБА_8 та ВАТ «ЕК
«Одесаобленерго», та квитанції про
оплату ОСОБА_8 електроенергії й
водопостачання за вказаною адресою
(а.с. 119−?151). ОСОБА_6 стороною договору
дарування не є і її права зазначеним
договором не порушені.

Суд першої інстанції правильно
визначився з характером спірних
правовідносин та нормою матеріального
права, яка підлягає застосуванню,
повно, всебічно та обґрунтовано
встановив обставини справи, надав
належну оцінку наявним у справі
доказам, у результаті чого ухвалив
законне й обґрунтоване рішення, яке
відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК
України.

Скасувавши законне й обґрунтоване
рішення суду першої інстанції,
апеляційний суд припустився помилки у
застосуванні матеріального та
процесуального закону.

Ураховуючи викладене, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням рішення суду першої
інстанції в силі відповідно до ст. 339
ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 24 лютого 2009 року скасувати,
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 01 жовтня 2008
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О.
Гвоздик Судді: В.І.
Амелін О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко О.М.
Ситнік