У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної
О.О.Суддів:Касьяна О.П.,Мартинюка В.І.,
Парінової І.К., Штелик С.П.розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» до
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою ОСОБА_7 на
рішення Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 23 вересня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 16 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
«Державний ощадний банк України» (далі
- ПАТ «Державний ощадний банк України»)
звернулось до суду із позовом до
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог
посилалось на те, що 21 грудня 2007
року між ВАТ «Державний ощадний банк
України», правонаступником якого є ПАТ
«Державний ощадний банк України», та
ОСОБА_6 укладено кредитний договір №
Н-А-220315591, за умовами якого остання
отримала кредит у розмірі 156300,00 грн
строком на 72 місяці з терміном
кінцевого погашення не пізніше 20
грудня 2013 року зі сплатою 18 % річних за
користування кредитними коштами.

21 грудня 2007 року в забезпечення
виконання зобов'язань боржника між
банком, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладено
договір поруки № Н-А-220315591/1, за
умовами якого поручитель зобов'язався
перед кредитором відповідати
солідарно в повному обсязі за
своєчасне та повне виконання боржником
зобов'язання за кредитним договором
№ Н-А-220315591.

18 лютого 2010 року в забезпечення
виконання зобов'язань боржника між
банком, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено
договір поруки № Н-А-220315591/2, за
умовами якого поручитель зобов'язався
перед кредитором відповідати
солідарно за своєчасне та повне
виконання боржником зобов'язання за
кредитним договором № Н-А-220315591 на суму
126922,90 грн.

Посилаючись на те, що боржник належним
чином не виконав свої зобов'язання в
результаті чого станом на 20 грудня 2012
року має заборгованість перед банком
на суму 252574,05 грн, позивач просив суд
задовольнити позов та стягнути
заборгованість солідарно з
відповідачів.

Рішенням Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 23 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 16 грудня 2013 року, позов задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7
на користь публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» заборгованість за кредитним
договором у розмірі 252574,05 грн.

Стягнено солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8
на користь публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» заборгованість за кредитним
договором у розмірі 252574,05 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення
Будьоннівського районного суду м.
Донецька від 23 вересня 2013 року та
ухвали апеляційного суду Донецької
області від 16 грудня 2013 року і
ухвалення нового рішення у справі,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково на таких підставах.

Судами встановлено, що 21 грудня 2007 року
між ВАТ «Державний ощадний банк
України», правонаступником якого є ПАТ
«Державний ощадний банк України», та
ОСОБА_6 укладено кредитний договір
№ Н-А-220315591, за умовами якого остання
отримала кредит у розмірі 156300,00 грн
строком на 72 місяці з терміном
кінцевого погашення не пізніше 20
грудня 2013 року зі сплатою 18 % річних за
користування кредитними коштами.

21 грудня 2007 року в забезпечення
виконання зобов'язань боржника між
банком, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладено
договір поруки № Н-А-220315591/1, за
умовами якого поручитель зобов'язався
перед кредитором відповідати
солідарно в повному обсязі за
своєчасне та повне виконання боржником
зобов'язання за кредитним договором
№ Н-А-220315591.

18 лютого 2010 року в забезпечення
виконання зобов'язань боржника між
банком, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено
договір поруки № Н-А-220315591/2, за
умовами якого поручитель зобов'язався
перед кредитором відповідати
солідарно за своєчасне та повне
виконання боржником зобов'язання за
кредитним договором № Н-А-220315591 на суму
126922,90 грн.

Відповідно до пункту 7.7. кредитного
договору сторони домовились про
збільшення строків позовної давності
відповідно до частини 1 статті 259 ЦК
України до 3 (трьох) років для всіх
грошових зобов'язань позичальника (в
тому числі, але не виключно, щодо
повернення суми кредиту, сплати
процентів за його користування,
комісійних винагород, штрафів, пені
тощо), що передбачені умовами цього
договору.

Разом з цим, згідно з пунктом 3.3.4.
кредитного договору погашення кредиту
і сплату процентів за користування
кредитом позичальник зобов'язався
здійснювати частинами - щомісячними
платежами у сумі 2171,00 грн.

Відповідно до розрахунку кредитної
заборгованості ОСОБА_6 непогашений
залишок за кредитом станом на 01 квітня
2012 року та пеня за період з 20 грудня 2009
року по 20 грудня 2012 року становлять
загальну суму заборгованості у розмірі
252574,05 грн.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (частина 1
статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (частина 1
статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання
міститься у частині 1 статті 509 ЦК
України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання -
це правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (статті 611 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ
«Державний ощадний банк України»
повністю, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що боржник та його поручителі не
виконали свої зобов'язання перед
банком за договором кредиту та
договорами поруки, а тому з
відповідачів на користь позивача
підлягає стягненню вся сума кредитної
заборгованості у розмірі 252574,05 грн.

Проте, з такими висновками судів
погодитись не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони встановили як строк
остаточного погашення кредитної
заборгованості - не пізніше 20 грудня 2013
року (пункт 1.1.), так і строки виконання
зобов'язань зі щомісячним погашенням
платежів на суму 2171,00 грн, останній з
яких, як вбачається з графіку погашення
кредитної заборгованості, підлягав
виконанню до 20 грудня 2013 року.

Таким чином, графіком платежів, який є
складовою частиною договору, погашення
кредитної заборгованості та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з частиною 3 статті
254 ЦК України спливає у відповідне
число останнього місяця строку.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина 4 статті 267 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи,
заперечуючи проти позову, ОСОБА_7
керувався, зокрема, положеннями статті
256 ЦК України щодо позовної давності та
просив суд відмовити у задоволенні
позовних вимог ПАТ «Державний ощадний
банк України».

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК
України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (частина 5 статті 261 ЦК
України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у
статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи
(стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом
встановлено, що згідно з умовами
кредитного договору (пункт 3.3.4.)
позичальник зобов'язаний здійснювати
повернення кредиту частинами
(щомісячними платежами) в розмірі та в
строки, визначені графіком повернення
кредиту та щомісячно сплачувати
проценти за користування кредитом, а
також встановлено відповідальність за
порушення графіку повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником частинами
кожного місяця, початок позовної
давності для стягнення відповідних
платежів необхідно обчислювати з
моменту (місяця, дня) невиконання
позичальником кожного із цих
зобов'язань.

У зв'язку з наведеним висновок судів
про початок перебігу позовної давності
з 20 грудня 2013 року - з визначеної судом
дати закінчення дії кредитного
договору та відсутність підстав для
застосування позовної давності до
вимог банку про стягнення заборгованих
на час звернення до суду платежів
ґрунтується на неправильному
застосуванні норм матеріального права,
що призвело до ухвалення незаконного
рішення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін
та зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежа.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України у
справі № 6-116цс13 від 06 листопада 2013 року.

Відповідно до частини 1 статті 360-7 ЦПК
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Вирішуючи спір, суди першої та
апеляційної інстанцій у порушення
статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України на
зазначене уваги не звернули, не в
повній мірі визначились з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню,
зокрема, не врахували, що позовна
давність за вимогами кредитора про
повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежа, а
тому дійшли передчасного висновку про
задоволення позовних вимог повністю.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом. У всіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

За таких обставин, рішення
Будьоннівського районного суду
м. Донецька від 23 вересня 2013 року та
ухвала апеляційного суду Донецької
області від 16 грудня 2013 року підлягають
скасуванню з підстав, передбачених
статтею 338 ЦПК України, з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Будьоннівського
районного суду м. Донецька від 23
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 16 грудня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:О.П.
Касьян В.І. Мартинюк І.К. Парінова С.П.
Штелик