У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Висоцької В.С.

суддів: Кафідової О.В., Писаної Т.О.,
Умнової О.В., Фаловської
І.М.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд» до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
треті особи: Регіональне відділення
Фонду державного майна України в
Дніпропетровській області, Головне
управління державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, Дніпропетровська міська рада
про виселення, зняття з реєстраційного
обліку, за зустрічним позовом ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до публічного акціонерного
товариства «Дніпровськпромбуд» про
визнання права на проживання у
приміщенні, визнання дій
протиправними, зобов'язання вчинити
певні дії, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд» на рішення
Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 4 грудня 2013
року, ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13
березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року позивач публічне
акціонерне товариство
«Дніпровськпромбуд» (далі ПАТ
«Дніпровськпромбуд») звернувся до суду
з позовом, в якому просив виселити
відповідачів з кімнати АДРЕСА_1, з
наданням їм іншого житлового
приміщення, а саме, кімнат № 68 та № 69 в
гуртожитку по АДРЕСА_2, згідно наданого
ордеру ПАТ «Дніпровськпромбуд» № 1694
від 10.06.2013 року; зобов`язати Головне
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області зняти відповідачів з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою.

Позов мотивовано тим, що відповідачі
мешкають за адресою:
АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою
про склад родини від 10 червня 2013 року.
Приміщення, яке займають останні не є
житловим фондом, а є
санаторієм-профілакторієм, який
належить ВАТ «Дніпровськпромбуд» на
праві колективної власності. При
приватизації, у власність ПАТ
«Дніпровськпромбуд» регіональним
відділенням Фонду державного майна
України по Дніпропетровській області
була передана вся будівля
санаторію-профілакторію, крім
приміщень магазину, які зазначені у
технічному паспорті в підвалі
позиціями 6-11. Відповідачі займають
кімнату на четвертому поверсі,
зазначену у технічному паспорті п. 89 25,3
кв.м., яка є власністю ПАТ
«Дніпровськпромбуд» і є кімнатою
відпочинку. Частина приміщень будівлі,
в якій мешкають відповідачі
знаходиться в аварійному стані і є
небезпечними для мешкання в них людей,
інші приміщення є непридатними для
нормальної експлуатації. У зв`язку з
наведеним, позивач запропонував
відповідачам переселитися в
гуртожиток, розташований за адресою:
АДРЕСА_2, кімнати № 68 та № 69, цей
гуртожиток є державним житловим фондом
та знаходиться на балансі ПАТ
«Дніпровськпромбуд».

У серпні 2013 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали
зустрічний позов, в якому просили
визнати за ними право на проживання у
житловому приміщенні АДРЕСА_1; визнати
протиправними дії
ПАТ «Дніпровськпромбуд» щодо їх
виселення із займаного житлового
приміщення АДРЕСА_1; зобов`язати ПАТ
«Дніпровськпромбуд» привести
приміщення загального користування
гуртожитку за адресою:
м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1 у придатний
для використання за цільовим
призначенням стан без їх виселення із
займаного житлового приміщення
АДРЕСА_1.

Зустрічний позов мотивували тим, що
вони з 17 березня 2003 року проживають у
кімнаті АДРЕСА_1 в
м. Дніпропетровську, вказана кімната
розташована на четвертому поверсі
чотириповерхового будинку. Вселилися у
вищезазначене приміщення на підставі
ордера, виданого відповідачем
відповідно до рішення сумісного
засідання адміністрації та
профспілкового комітету відповідача.
На той час кімната обліковувалася як
кімната у гуртожитку, на сьогодні
відповідач стверджує, що вони
проживають не в гуртожитку, а в
санаторії-профілакторії, який не є
житловим фондом. Займана кімната
обліковується як кімната відпочинку
санаторію-профілакторію. Будинок за
адресою: м. Дніпропетровськ,
АДРЕСА_1 було побудовано ще у 1952 році як
гуртожиток № 1 і знаходився він на
балансі Житлово-комунальної контори
тресту «Дніпровськпромбуд». Весь час з
моменту побудови будинку по АДРЕСА_1 в
м. Дніпропетровську гуртожитком
вважаються 30 кімнат, розташованих у
ньому, у яких з 1952 року по даний час
проживають люди на підставі наданих їм
ордерів на вселення, отриманих згідно
до ст. 129 ЖК УРСР. Той факт, що будинок по
АДРЕСА_1 є гуртожитком також
підтверджується інвентаризаційними
картками обліків основних засобів № 480,
№ 546, № 554 та листом Ленінської
районної у м. Дніпропетровську ради
від 8 лютого 2006 року. Документів
щодо втрати приміщеннями, у яких
проживають люди на законних підставах,
статусу житлових і визнання їх
нежитловими приміщеннями, відповідач
не надає.

Рішенням Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 4
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13
березня 2014 року, у задоволенні
первісного та зустрічного позовів
відмовлено.

Позивач за первісним позовом, не
погоджуючись з даними рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій подав
касаційну скаргу, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального та порушення норм
процесуального права просить їх
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити заявлені ним позовні
вимоги.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд
відмовляючи у задоволенні первісного
та зустрічного позовів виходив з того,
що ПАТ «Дніпровськпромбуд» не
наділений повноваженнями на видачу
ордеру на вселення у гуртожиток
АДРЕСА_2 та будь-яких розпоряджень
стосовно вказаного майна. Підстав для
виселення відповідачів немає, оскільки
гуртожиток не увійшов до статутного
капіталу ПАТ «Дніпровськпромбуд» і
залишився у державній власності, а
регіональне відділення Фонду
державного майна України по
Дніпропетровській області не надавало
згоди на заселення відповідачів до
зазначеного гуртожитку.

Також суди попередніх інстанцій
виходили з відсутності підстав для
задоволення позову про виселення
відповідачів за ст.ст. 319, 322, 386, 1163, 1164 ЦК
України.

З такими висновками судів першої та
апеляційної інстанцій погодитися не
можна, оскільки вони зроблені без
належного з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін, без
належної оцінки наявних у матеріалах
справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів не
відповідають.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на підставі ордеру
від 4 березня 2003 року, виданого ВАТ
«Дніпровськпромбуд», ОСОБА_5 та ОСОБА_6
проживають і зареєстровані в кімнаті
АДРЕСА_1.

Згідно з висновком про технічний стан
будівельних конструкцій будівлі за
вказаною адресою Придніпровської
державної академії будівництва і
науково-консалтингового підприємства
«Стеконік ЛТД» від 23 січня 2006
року та актом обстеження житлового
будинку, зазначена будівля потребує
негайного капітального ремонту й
позивачам рекомендовано вжити
необхідних заходів.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають
місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
майном.

З матеріалів справи вбачається, що
будівля, в якій мешкають відповідачі не
є житловим фондом, а є
санаторієм-профілакторієм, що належить
ПАТ
«Дніпровськпромбуд» на праві
власності, що підтверджується актом
передачі державного нерухомого майна у
статутний фонд відкритого
акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд» від 23 червня 1998
року.

Відповідно до технічного паспорту
від 23 липня 2007 року приміщення, яке
займають відповідачі є кімнатою
відпочинку, а не житловою кімнатою. Так,
у плані приватизації орендного
підприємства «Дніпровськпромбуд» від 7
серпня 1995 року зазначено перелік
державного житлового фонду, у тому
числі гуртожитки, серед якого
відсутній об'єкт, в якому мешкають
відповідачі.

Разом з тим, суди не звернули уваги на
те, що відносини, пов'язані з
використанням під житло приміщень у
нежилих будинках, не призначених для
постійного проживання громадян,
регулюються нормами цивільного, а не
житлового законодавства, незалежно від
їх тривалості.

Також рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від
25 листопада 2009 року, залишеним без
змін постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від 20
квітня 2010 року та постановою
Вищого господарського суду України
від 9 вересня 2010 року,
встановлено, що приватизація
ВАТ «Дніпровськпромбуд»
здійснювалась відповідно із
законодавством України і воно стало
законним власником майна, переданого
йому у статутний фонд.

Крім того, відповідно до ст. ст. 4 - 6 ЖК
УРСР державний житловий фонд включає в
себе жилі будинки (закінчені
будівництвом і здані в експлуатацію) та
жилі приміщення в інших будівлях,
призначені для постійного проживання
громадян. Відносини, пов'язані з
використанням під житло приміщень у
нежилих будинках, не призначених для
постійного проживання громадян,
регулюються нормами цивільного, а не
житлового законодавства, незалежно від
їх тривалості.

Жодний нормативно-правовий акт не
передбачає отримання згоди
Регіонального відділення Фонду
державного майна України на поселення
осіб у гуртожиток.

Згідно зі ст. 128 ЖК УРСР житлова площа
у гуртожитку надається на підставі
спільного рішення адміністрації
підприємства та профспілкового
комітету.

Відповідно до п. 3.1. Положення про
управління державним майном, яке не
увійшло до статутних капіталів
господарських товариств у процесі
приватизації господарські товариства,
на балансі яких перебуває державне
майно, яке не увійшло до статутних
фондів господарських товариств у
процесі приватизації, несуть
відповідальність за збереження та
ефективне використання такого майна.

Таким чином, балансоутримувач
зобов'язаний ефективно
використовувати гуртожиток, що
безпосередньо пов'язано з його правами
на поселення мешканців гуртожитку.

В порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України
суди на зазначене уваги не звернули; у
достатньому обсязі не визначилися з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає
застосуванню та дійшли передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог ПАТ
«Дніпровськпромбуд».

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України,
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд» задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 4 грудня 2013 року,
ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області
від 13 березня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька судді О.В.
Кафідова Т.О. Писана О.В. Умнова
І.М. Фаловська