У х в а л а

1 вересня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Гончара В.П.,
Журавель В.І.,

Карпенко С.О.,
Маляренка А.В.,

розглянувши заяву заступника
Генерального прокурора України про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 травня 2014 року у справі за
позовом заступника прокурора м. Києва
до Київської міської ради, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
- Департамент земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), про визнання рішення
незаконним, визнання недійсним
державних актів про право власності на
земельну ділянку, договору
купівлі-продажу, відновлення
становища, яке існувало до порушення,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року заступник прокурора м.
Києва звернувся до суду з вищевказаним
позовом, посилаючись на те, що рішенням
від 18 грудня 2008 року «Про передачу
громадянам України земельних ділянок
для будівництва та обслуговування
житлових будинків, господарських
будівель і споруд та для ведення
садівництва у мікрорайоні Жуляни, у
Солом'янському та Голосіївському
районах міста Києва» відведено 975
громадянам земельні ділянки для
будівництва та обслуговування
житлових будинків, господарських
будівель та споруд, а також 315
громадянам - земельні ділянки для
ведення садівництва у мікрорайоні
Жуляни, у Солом'янському та
Голосіївському районах міста Києва.
Пунктом 902 вказаного рішення Київської
міської ради ОСОБА_3 передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,10 га по АДРЕСА_1 для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд. На
виконання вказаного рішення ОСОБА_3
видано державний акт про право
власності на вказану земельну ділянку.
У подальшому між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 22
лютого 2010 року укладено договір
купівлі-продажу цієї земельної
ділянки. Позивач вважає, що прийняте
рішення Київської міської ради,
державний акт про право власності на
земельну ділянку та укладений договір
купівлі-продажу не відповідають
вимогам чинного законодавства та
підлягають визнанню недійсними,
оскільки проект землеустрою щодо
відведення спірної земельної ділянки
за замовленням ОСОБА_3 не розроблявся,
контролюючими органами не розглядався
та не погоджувався, а проект рішення
міської ради про передачу у власність
земельної ділянки Головним
управлінням земельних ресурсів
Київської міської державної
адміністрації не готувався та на
розгляд міської ради не направлявся.
Наведене свідчить про те, що
оскаржуване рішення, укладений договір
купівлі-продажу та державні акти на
право власності на зазначену земельну
ділянку суперечать встановленій ЗК
України процедурі та не відповідають
вимогам ЦК України.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 16 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 17
березня 2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21 травня 2014 року
касаційну скаргу заступника прокурора
м. Києва відхилено, рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 16 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 17
березня 2014 року залишено без змін.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
заступника Генерального прокурор
України про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 травня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме ст. ст.
116, 125, 126, 155 Земельного кодексу України,
що потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Як приклад неоднакового застосування
судами касаційної інстанції
ст. ст. 116, 125, 126, 155 Земельного
кодексу України, що потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах, заявник
наводить ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 червня 2014 року,
постановлену за результатами розгляду
касаційної скарги на рішення
апеляційного суду м. Києва від 26 лютого
2014 року у справі про визнання
недійсними рішення, державних актів на
право власності на земельну ділянку,
договорів купівлі-продажу, відновлення
становища, яке існувало до порушення;
ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11
грудня 2013 року, постановлену за
результатами розгляду касаційної
скарги на рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 5 липня 2013
року у справі про визнання незаконним
та скасування розпорядження Голови
Хустської районної державної
адміністрації, визнання недійсним
державного акта на право власності на
землю.

Відповідно до п. 6 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 11 від 30 вересня 2011 року «Про
судову практику застосування ст. ст.
353-360 ЦПК України» під судовими
рішеннями у подібних правовідносинах
слід розуміти такі, де тотожними є
предмет спору, підстави позову, зміст
позовних вимог та встановлені судом
фактичні обставини, а також має місце
однакове матеріально-правове
регулювання спірних правовідносин.

Зі змісту ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 травня 2014 року, про перегляд
якої просить заявник, вбачається, що
підставою відмови у задоволенні позову
суд вказав недоведеність позивачем
обставин щодо відсутності проекту
землеустрою (технічної документації) з
відведення спірної земельної ділянки і
щодо непогодження його з відповідними
органами. Наявність підстав,
передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України,
для визнання правочину недійсним, суд
не встановив.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 червня 2014
року, на яку заявник посилається як на
приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції ст. ст. 116, 125,
126, 155 Земельного кодексу України, суд
касаційної інстанції погодився з
висновками апеляційного суду про
визнання недійсним державного акта про
право власності на земельну ділянку. До
таких висновків суд дійшов, врахувавши
скасування Окружним адміністративним
судом м. Києва постановою від 17
листопада 2011 року рішення Київської
міської ради від 18 грудня 2008 року, на
підставі якого виданий оспорюваний
державний акт.

В ухвалі, про перегляд якої просить
заявник, суд касаційної інстанції
встановив, що рішення Київської
міської ради від 18 грудня 2008 року, на
підставі якого ОСОБА_3 виданий
державний акт, є чинним, оскільки за
наслідками перегляду постанови
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 17 листопада 2011 року у зв'язку
з нововиявленими обставинами
постановою цього суду від 20 вересня 2012
року, яка набрала законної сили,
заступнику прокурора м. Києва у
задоволенні позову в частині
скасування рішення Київської міської
ради щодо передачі земельної ділянки, в
тому числі і ОСОБА_3, відмовлено. Таке
свідчить про різні фактичні обставини,
встановлені вказаними вище судовими
рішеннями касаційного суду.

Тотожність фактичних обставин,
встановлених в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 грудня 2013 року, та обставин,
встановлених в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 травня 2014 року, заявник не
довів також.

Отже, зміст заяви та додані до неї
судові рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 червня 2014 року та від 11
грудня 2013 року, на які заявник
посилається як на приклади
неоднакового застосування ст. ст. 116, 125,
126, 155 Земельного кодексу України,
містять різні встановлені судом
фактичні обставини у порівнянні з
судовим рішенням, про перегляд якого
просить заявник.

За таких обставин колегія судів дійшла
висновку, що заявник не надав різних за
змістом судових рішень, ухвалених
судами касаційної інстанції, за
тотожних предмета спору, підстав
позову, аналогічних обставин і
однакового матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин.

Оскільки наведені заявником доводи не
містять ознак, які згідно з вимогами п. 1
ч. 1 ст. 355 ЦПК України є підставами для
перегляду судових рішень, у допуску
справи до провадження Верховного Суду
України слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом заступника
прокурора м. Києва до Київської міської
ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, - Департамент земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації), про визнання
рішення незаконним, визнання недійсним
державних актів про право власності на
земельну ділянку, договору
купівлі-продажу, відновлення
становища, яке існувало до порушення до
провадження Верховного Суду України за
заявою заступника Генерального
прокурора України про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 травня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В.Юровська Судді:
В.П.Гончар В.І.Журавель С.О.Карпенко
А.В.Маляренко