справа № 462/7750/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2014 року

Залізничний районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді
Іванюк І.Д.

при секретарі сз-
Рущак Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
треті особи: Обласне комунальне
підприємство Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», приватний нотаріус
Львівського міського нотаріального
округу - ОСОБА_5, Реєстраційна служба
Львівського міського управління
юстиції про визнання права власності
та визнання недійсним договору
дарування, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом
про визнання за ним права власності на ?
частину будинку на АДРЕСА_1 та визнання
недійсним договору дарування 23/50
частин житлового будинку АДРЕСА_1
укладеного 09.07.2009 р. між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, зареєстрованого у реєстрі за №
3728. Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_8
на підставі рішення виконкому
Залізничної ради депутатів трудящих №
20 від 31.07.1956 р. та нотаріально
посвідченого договору про надання
земельної ділянки у користування,
укладеного між ОСОБА_8 та відділом
комунального майна Залізничної
районної ради депутатів трудящих м.
Львова від 15.03.1957 р. надано у
безстрокове користування земельну
ділянку на АДРЕСА_1 загальною площею 600
кв.м. для будівництва житлового
будинку. В подальшому, 28.09.1959 р. між ним
та ОСОБА_9 укладено шлюб, про що в книзі
записів актів громадянського стану
здійснено актовий запис № 27. Після
одруження він разом із братом дружини -
ОСОБА_8 спільними зусиллями та за
рахунок спільних коштів здійснював
будівництво спірного будинку. Не маючи
наміру псувати родинні відносини, він
не з'ясовував, на кого був оформлений
будинок, однак після смерті дружини
ІНФОРМАЦІЯ_2 р. звернувся у нотаріальну
контору про оформлення спадщини і
виявив, що згідно із актом про
закінчення будівництва і вводу в
експлуатацію від 16.05.1963 р. та висновком
від 16.10.1963 р. спірний житловий будинок
оформлено на ОСОБА_8, а після його
смерті відповідно до свідоцтва про
право на спадщину за законом власником
такого стала його дружина ОСОБА_6.
Також, 09.07.2009 р. ОСОБА_3 уклала договір
дарування, яким подарувала відповідачу
ОСОБА_4 23/50 частини спірного житлового
будинку, який посвідчено приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу - ОСОБА_5 та
зареєстровано у реєстрі за № 3728.
Оскільки спірний будинок було
споруджено ОСОБА_8 та ним при наявності
попередньої домовленості про
створення спільної сумісної власності
за рахунок вкладення ними спільно
трудових доходів та фізичних зусиль, а
тому просив визнати за ним право
власності на ? вказаного будинку, а
оскільки на підставі ст. 228 ЦК України
просив визнати такий договір
недійсним, як такий, що порушує
публічний порядок та спрямований на
незаконне заволодіння майном фізичної
особи.

У судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_10 позовні вимоги
підтримали з аналогічних, що й у позові
підстав, додатково пояснили, що ОСОБА_2
з 1962 р. зареєстрований у спірному
будинку, з цього часу проживав у такому,
оскільки власною працею та коштами
приймав участь у його будівництві, за
життя його дружини ніхто не
заперечував їх права на користування ?
частиною вказаного будинку, він
сплачував за вказану частину
комунальні послуги, а тому просили
позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні
позов визнала частково та пояснила, що
її чоловік ОСОБА_8 у 1956 р. отримав у
безстрокове користування земельну
ділянку на АДРЕСА_1 загальною площею 600
кв.м., на якій у 1957 р. за власні кошти
розпочав будівництво спірного будинку.
У 1959 р. сестра чоловіка ОСОБА_9
одружилась із позивачем ОСОБА_2 і
певний час вони проживали в АДРЕСА_2 а в
1961 р. переїхали до м. Львова. В цей час
будинок був повністю збудований і
накритий дахом, а ОСОБА_11 разом із
ОСОБА_2 закінчували облаштування
першого поверху, де в подальшому і
поселились. За життя її чоловік ОСОБА_8
визнавав за сестрою та її чоловіком
право власності на ? частину спірного
будинку та 26.10.1963 р. подарував ОСОБА_11 ?
частину такого, однак 08.10.2001 р. за
ініціативою ОСОБА_11 такий договір було
розірвано. Після смерті ОСОБА_8
ІНФОРМАЦІЯ_1 вона успадкувала спірний
будинок в цілому. 22/55 частини вказаного
будинку за наполяганням самої ОСОБА_11
вона подарувала їх родичу ОСОБА_4 При
будівництві будинку між її чоловіком
та ОСОБА_2 домовленостей про спільне
будівництво будинку не існувало, однак
вона не заперечує проти визнання за
ОСОБА_2 права влансоті на ? частину
будинку.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник
у судовому засіданні проти позову
заперечили, пояснили, що при
спорудженні спірного будинку жодних
домовленостей між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 про
спільну участь у будівництві не
існувало, згоди виконкому місцевої
ради народних депутатів на зміну
договору про надання земельної ділянки
ОСОБА_2 не отримував. За таких обставин
підстав для визнання за позивачем
права власності на ? частину спірного
будинку немає, як ним і не наведено
підстав для визнання недійсним
договору дарування, укладеного між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрованого у
реєстрі за № 3728. Із врахуванням
наведеного та посилаючись на постанову
Пленуму Верховоного Суду СРСР «Про
судову практику в справах про право
особистої власності на жилі будівлі»
від 31.07.1962 р. просили у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши зібрані у справі докази,
оглянувши матеріали цивільної справи,
вирішуючи спір в межах заявлених
позовних вимог та на підставі наданих
доказів, суд приходить до наступного
висновку.

Відповідно до 101 ЦК України від 1963 р. у
особистій власності громадянина може
бути один жилий будинок (або частина
його), а відповідно до ст. 112 цього
Кодексу майно може належати на праві
спільної власності двом або кільком
колгоспам чи іншим кооперативним та
іншим громадським організаціям, або
державі і одному чи кільком колгоспам
або іншим кооперативним та іншим
громадським організаціям, або двом чи
кільком громадянам. Розрізняється
спільна власність з визначенням часток
(часткова власність) або без визначення
часток (сумісна власність).

Постанова Пленуму Верховного Суду СРСР
"Про судову практику в справах про
право особистої власності на жилі
будівлі" від 31 липня 1962 р., яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин, зазначала, що участь
окремих осіб своєю працею і коштами у
будівництві жилого будинку на ділянці,
відведеній забудовникові, не може бути
підставою для визнання за ними права
спільної власності на жилий будинок.
Такі особи лише мають право
претендувати на відшкодування
забудовником понесених ними витрат.
Разом з тим Пленум зазначив, що за
фактичним співзабудовником можуть
бути визнані права співвласника, якщо
буде встановлено наявність
домовленості між забудовником і
фактичним співзабудовником про
будівництво будинку з метою створення
спільної власності і буде дано згоду
виконкому місцевої ради народних
депутатів на зміну договору про
надання земельної ділянки.

Відповідно до положень п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
04.10.1991 року «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на
будинок» земельна ділянка для
будівництва жилого будинку і
господарських будівель надається
громадянину у приватну власність,
участь інших осіб у будівництві не
створює для них права приватної
власності на жилий будинок, крім
випадків, коли це передбачено законом.
Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України
"Про власність", таке право, зокрема,
виникає, коли будівництво велось
подружжям в період шлюбу - жилий
будинок у зв'язку з цим є їх спільною
сумісною власністю, або велось за
рахунок спільної праці членів сім'ї -
жилий будинок стає їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не було
встановлено письмовою угодою між ними.
Інші особи, які приймали участь у
будівництві жилого будинку (його
купівлі) не на підставі угоди про
створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, вправі
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
затрат на будівництво (купівлю
будинку), якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали не безоплатно.
Таке ж право за цих умов належить
членам сім'ї власника жилого будинку,
якщо вони приймали участь лише у
будівництві підсобних будівель
(літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних
приміщень або коли їх затрати на ремонт
жилого будинку перевищували
покладений на них ст.156 ЖК обов'язок.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 на
підставі рішення виконкому
Залізничної ради депутатів трудящих №
20 від 31.07.1956 р. (а.с. 21) та нотаріально
посвідченого договору про надання
земельної ділянки у користування,
укладеного між ОСОБА_8 та відділом
комунального майна Залізничної
районної ради депутатів трудящих м.
Львова від 15.03.1957 р. (а.с. 22-23) надано у
безстрокове користування земельну
ділянку на АДРЕСА_1 загальною площею 600
кв.м. для будівництва житлового
будинку.

Відповідно до акту про закінчення
будівництва та введення в експлуатацію
індивідуального будинковолодіння від
16.05.1963 р. (а.с. 24) будинок на вул. АДРЕСА_1
було розпочато забудовником ОСОБА_8
11.04.1957 р та завершено в травні 1963 р.
16.10.1963 р. за ОСОБА_8 зареєстровано право
власності на спірний будинок (а.с. 25).

З свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1
(а.с. 26) вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_12
уклали шлюб 29.09.1959 р., після чого дружині
присвоєно прізвище ОСОБА_12 З довідки
ЛКП «Богданівка» з місця проживання
про склад сім'ї та прописку від 15.05.2013 р.
(а.с. 28) вбачається, що ОСОБА_2
зареєстрований у будинку по АДРЕСА_1 з
1962 р.

З свідоцтва про смерть (а.с. 29)
вбачається, що ОСОБА_11 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 р.

З свідоцтва про право на спадщину за
законом від 23.10.2008 р. (а.с.38) вбачається,
що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р. та його
єдиним спадкоємцем є його дружина
ОСОБА_3, яка зареєструвала своє право
власності на спірний будинок (а.с. 39).

Відповідно до договору дарування,
укладеного ОСОБА_3 09.07.2009 р.,
посвідченого приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрованого у
реєстрі за № 3728 (а.с. 40) остання
подарувала 23/50 частини спірного
житлового будинку ОСОБА_4

Із свідчень допитаних у судовому
засіданні свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14
вбачається, що на час одруження
позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_11 будинок по
АДРЕСА_1 був вже зведений ОСОБА_8
Позивач ОСОБА_15 своєю особистою працею
та коштами допомагав у проведенні
внутрішніх ремонтних та
оздоблювальних робіт спірного будинку.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем ОСОБА_2 не надано, а в суді
не здобуто, доказів того, що між ним та
померлим ОСОБА_8 укладалась угода про
створення спільної власності, а саме
про будівництво житлового будинку по
АДРЕСА_1, як і не надано жодних
письмових доказів того, що з 1957р.
(початку будівництва) і до 1963 р. (часу
введення його в експлуатацію)
будівництво велося за їх спільні кошти,
до виконкому місцевої ради народних
депутатів про визнання його
співзабудовником та надання згоди на
зміну договору про надання земельної
ділянки ОСОБА_2 не звертався.
Відповідач ОСОБА_3 після смерті
чоловіка ОСОБА_8 отримала свідоцтво про
право на спадщину за законом на спірний
будинок, який зареєструвала у
встановленому законом порядк, та у
подальшому 09.07.2009 р. відповідно до вимог
цивільного законодавства уклала
договір дарування 23/50 частин спірного
будинку на користь ОСОБА_4 Із
врахуванням наведеного, вимоги
позивача є безпідставними, а отже у
позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 14, 60, 62, 213-215 ЦПК
України, ст.ст. 101, 112 ЦК України від 1963 р.,
постановою Пленуму Верховного Суду
СРСР "Про судову практику в справах про
право особистої власності на жилі
будівлі" від 31 липня 1962 р., постановою
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на
будинок»)» № 7 від 04.10.1991 року -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті
особи: Обласне комунальне підприємство
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки», приватний нотаріус
Львівського міського нотаріального
округу - ОСОБА_5, Реєстраційна служба
Львівського міського управління
юстиції про визнання права власності
та визнання недійсним договору
дарування відмовити за
безпідставністю вимог.

Рішення у повному обсязі виготовлене у
5-денний строк.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд, що
його ухвалив, шляхом подання в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя:

Іванюк І.Д.