АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого:
Невідомої Т.О.

суддів:
Пікуль А.А., Саліхова В.В.

при секретарі: Троц
В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 29 травня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання факту
проживання однією сім'єю та поділ
майна, придбаного у період спільного
сумісного проживання,

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/9073/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Савлук Т.В. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Невідома
Т.О. в
с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 29 травня 2014 року задоволено
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
факту проживання однією сім'єю та
визнання права власності на частину
земельної ділянки.

Встановлено факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_3 з ОСОБА_2 без реєстрації
шлюбу в період з 01 вересня 2004 року по
лютий 2012 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину земельної ділянки, площею 0,0610
га, кадастровий номер :01:020:0341, що
розташована за адресою: АДРЕСА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 855,00
грн. судового збору.

Не погодившись із таким рішенням суду,
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права,
просив рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 На думку апелянта, суд
першої інстанції дійшов помилкового
висновку про встановлення факту
проживання однією сім'єю ОСОБА_3 з
ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період з
01 вересня 2004 року по лютий 2012 року та не
надав належної оцінки копії постанови
про відмову в порушенні кримінальної
справи від 29 лютого 2012 року
Дніпровського РУГУ МВС України,
рішенню Шевченківського районного
суду м. Києва від 08 травня 2007 року за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням. Станом
на 16 жовтня 2006 року ОСОБА_3 фактично
проживав за адресою: АДРЕСА_3 в той час
як ОСОБА_2 була зареєстрована та
проживала за адресою: АДРЕСА_1 Зазначає,
що ОСОБА_2 ніколи не вела із позивачем
спільного господарства, у них не було
спільного бюджету, поїздки на
відпочинок оплачувались ними окремо;
спільних дітей вони не мають; позивач
ніколи не вкладав власних коштів в
об'єкти нерухомості чи рухомі речі, які
належать ОСОБА_2 на праві власності та
не виступав майновим або будь-яким
поручителем, коли ОСОБА_2 брала кредити
на придбання того чи іншого майна.
Також, суд першої інстанції надав
неналежну оцінку договору дарування
грошей від 28 квітня 2007 року, що був
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на суму
90 900,00 грн., фактично визнавши його
недійсним. Позивачем ОСОБА_3 не надано
переконливих доказів наявності
фактичних шлюбних відносин із ОСОБА_2, в
тому числі під час придбання спірної
земельної ділянки в с. Забір'я
Києво-Святошинського району Київської
області. Також позивачем не надано
письмових доказів фінансової участі у
придбанні спірної земельної ділянки, а
також будь-яких договорів відносно
цієї ділянки із її власником - ОСОБА_2
Вважає, що судом першої інстанції
неправильно застосовано положення ст.
74 СК України, а також не було враховано
висновків Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, викладених в
ухвалі від 13 листопада 2013 року.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримала та
просила її задовольнити з наведених в
ній підстав.

ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної
скарги заперечував, вважав, що спір
вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в суд
апеляційної інстанції, з'ясувавши
обставини справи та оговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, за ОСОБА_2
зареєстрована на праві приватної
власності квартира АДРЕСА_1, що
підтверджується копією свідоцтва про
право власності від 02 березня 2005 року
(т.1, а.с.67).

Також за нею зареєстрована на праві
власності земельна ділянка площею 0,61
га, що розташована на території
Забірської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області, що підтверджується копією
договору купівлі продажу та копією
державного акту на землю (т.1, а.с.82,83).

На вказаній земельній ділянці
побудований будинок, який не було
зареєстровано у встановленому законом
порядку.

Відповідно до положень вказаного
договору за домовленістю сторін продаж
цієї земельної ділянки вчинено за 85 500,00
грн. Вказану суму грошей продавець
повністю особисто готівкою отримав від
покупця до укладання цього договору.

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, поділ майна, придбаного у період
спільного проживання, вселення та
усунення перешкод у користуванні
власністю.

В обґрунтування позову зазначав, що з
вересня 2000 року він проживав спільно із
відповідачкою однією сім'єю без
реєстрації шлюбу. За вказаний період
ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 та
земельну ділянку АДРЕСА_2 на якій за
спільні кошти було збудовано жилий
будинок. Посилаючись на те, що
відповідачка позбавляє його права
користування вказаним нерухомим
майном та його особистим майном,
змінивши вхідні замки в квартирі та
будинку, ОСОБА_3 просив встановити факт
проживання однією сім'єю його з ОСОБА_2
із вересня 2000 року, визнати за ним право
власності на 1/2 частину квартири,
земельної ділянки та побудованого на
ній будинку, вселити його у спірну
квартиру й будинок та зобов'язати
ОСОБА_2, не чинити йому перешкоди у
користуванні вказаним майном.

Рішенням Дніпровського районного суду
міста Києва від 28 листопада 2012 року
позов ОСОБА_3 було задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_3
однією сім'єю з ОСОБА_2 з 01 вересня 2004
року по березень 2012 року. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину
земельної ділянки, що розташована в
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :
01:020:0341); зобов'язано ОСОБА_2 не чинити
йому перешкоди в користуванні будинком
за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва
від 18 червня 2013 року рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 28 листопада 2012 рок в частині
задоволення позовних вимог про
зобов'язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_8
перешкоди в користуванні будинком за
адресою АДРЕСА_2, скасовано та ухвалено
в цій частині нове рішення. У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити
перешкоди в користуванні будинком за
адресою АДРЕСА_2, відмовлено. В решті
рішення Дніпровського районного суду
міста Києва від 28 листопада 2012 року
залишено без змін, (т.2, а.с.221-223).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 листопада 2013
року, рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 28 листопада 2012 року та
рішення Апеляційного суду міста Києва
від 18 червня 2013 року скасовано в
частині вирішення позовних вимог про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та поділ земельної ділянки
АДРЕСА_2 У вказаній частині справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції. В іншій частині
рішення Апеляційного суду м. Києва від
18 червня 2013 року залишено без змін (т.3,
а.с.88-90).

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, допитавши свідків, суд першої
інстанції дійшов висновку про
задоволення позовних вимог ОСОБА_3,
встановивши факт проживання його
однією сім'єю з ОСОБА_2 без реєстрації
шлюбу в період з 01 вересня 2004 року по
лютий 2012 року, а також визнав за
позивачем право власності на 1/2 частину
земельної ділянки площею 0,0610 га,
кадастровий номер :01:020:0341, що
розташована за адресою: АДРЕСА_2

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Так, звертаючись до суду з позовом
ОСОБА_3 зазначив, що з 02 вересня 2000 року
він проживав разом з відповідачкою, як
подружжя без реєстрації шлюбу, вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет, спочатку орендували житло, а
згодом придбали квартиру АДРЕСА_1 З 2006
року, після проведення капітального
ремонту зазначеної квартири та її
облаштування вселились та проживали в
цій квартирі. 28 квітня 2007 року було
укладено Договір купівлі-продажу
земельної ділянки АДРЕСА_2 який
оформлено на ім'я ОСОБА_2, заперечень з
цього боку ним не висувалось, оскільки
він вважав, що вони проживають як одна
сім'я, для придбання земельної ділянки
вкладали спільні кошти, при цьому за
браком необхідної суми коштів він
позичав деякі суми коштів у своїх
друзів, що підтверджується борговими
розписками. Після придбання земельної
ділянки, сторони почали будувати на
придбаній земельній ділянці будинок,
він особисто займався питаннями
розробки проектної документації,
придбання будівельних матеріалів та
найму працівників для проведення
будівельних робіт. Однак, у березні 2012
року відповідачка змінила замки на
вхідних дверях в квартирі АДРЕСА_1 а в
подальшому змінила замки в будинку в с.
Забір'я.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

На майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюється положення глави 8 цього
Кодексу.

Таким чином, шлюбом є сімейний союз
жінки та чоловіка, зареєстрований у
державному органі реєстрації актів
цивільного стану. Проживання однією
сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є
підставою для виникнення у них прав та
обов'язків подружжя.

Але вони можуть бути членами однієї
сім'ї, оскільки сім'я створюється не
тільки за принципом шлюбу, кровного
споріднення, а й на інших підставах, не
заборонених законом 1 таких, що не
суперечать моральним засадам
суспільства.

У статті 74 СК України чітко закріплені
тільки майнові права фактичного
подружжя, які передбачені для подружжя,
шлюб яких зареєстрований, в главі 8
цього Кодексу і то за винятком деяких
умов. Це означає, що майно, набуте цими
особами під час спільного проживання,
належить жінці та чоловікові на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від того, що один із них не мав з
поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба, догляд за тяжко
хворими батьками тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута під час спільного
проживання, Крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2
пояснила, що в 2002 році вона переїхала до
м. Києва на постійне місце проживання,
оскільки не мала де проживати, вимушена
була орендувати житло, тому її батьки
вирішили придбати квартиру в
новобудові шляхом укладення
інвестиційного договору, у зв'язку з
чим 21 квітня 2003 року відповідач уклала
інвестиційний договір, кошти за
інвестиційним договором в сумі 151 500
грн. 60 коп. сплачено в повному обсязі її
матір'ю ОСОБА_9, що підтверджується
оригіналами квитанцій. При цьому,
зазначила, що вона з ОСОБА_3 не
проживали як подружжя, не вели
спільного господарства, спільних
заощаджень не мали, оскільки не мали
спільного бюджету. Спірна земельна
ділянка придбана за рахунок її власних
коштів, які вона отримала від свого
батька ОСОБА_7, що підтверджується
договором дарування грошей від 28
квітня 2007 року.

Разом з тим, такі пояснення
відповідачки суперечать матеріалам
справи та показанням свідків,
допитаних судом першої інстанції.

Так, свідок ОСОБА_10 в судовому
засіданні пояснила, що ОСОБА_11 та
ОСОБА_2 проживали разом однією сім'єю 12
років, мали спільний бюджет, разом
відпочивали, планували народження
дітей, за час спільного сумісного
проживання вони, як подружжя, придбали
земельну ділянку, де почали
споруджувати будинок, позивач приймав
особисту участь у будівництві будинку
та проведенні ремонтних робіт. Свідок
ОСОБА_12, який перебуває в дружніх
стосунках як з позивачем, так і з
відповідачем, в судовому засіданні
пояснив, що сторін знає з 2000 року, з
цього часу вони почали разом проживати
як одна сім'я, мали спільний бюджет. В 2007
році свідок особисто займав ОСОБА_11 10 000
доларів США для придбання земельної
ділянки. Свідок ОСОБА_13, пояснив, що
ОСОБА_11 та ОСОБА_2 починаючи з 2000 року по
лютий 2012 року проживали однією сім'єю,
як чоловік та дружина, мали спільний
бюджет, бажали спільних дітей, але була
проблема зі здоров'ям. Свідок ОСОБА_14
пояснив, що знає позивача та
відповідача з 2002 року, вони проживали
як одна сім'я, обидва працювали, спірна
земельна ділянка та побудований на ній
будинок за їх спільні кошти. Взимку 2012
року ОСОБА_2 вигнала ОСОБА_3 з будинку,
після чого вони проживають окремо.
Свідок ОСОБА_15 показав, що позивач є
хресним його дітей, сторони по справі
проживали разом однією сім'єю з 2002 року,
свідок обізнаний, що сторони за спільні
кошти придбали спірну земельну
ділянку, почали будувати будинок, всі
питання щодо придбання земельної
ділянки та будівництва будинку
займався безпосередньо ОСОБА_3 Свідок
ОСОБА_16, яка є подругою матері позивача,
в судовому засіданні пояснила, що
починаючи з 2000 року сторони почали
проживали разом однією сім'єю. В 2002 році
на дні народженні матері ОСОБА_3
познайомив з батьками ОСОБА_2 Знає, що
сторони по справі разом знімали
квартири, бажали народити дитину, але
були проблеми зі здоров'ям, мати
позивача їм постійно матеріально
допомагала. Спірна земельна ділянка
придбана за спільні кошти позивача та
відповідача, також будівництвом
будинку на земельній ділянці
безпосередньо займався позивач. Свідок
ОСОБА_17, мати позивача, пояснила, що її
син проживав разом з відповідачкою з
вересня 2000 року, в 2007 році вони спільно
придбали земельну ділянку на якій
побудували будинок, її син постійно
працював, під час будівництва будинку
самостійно за вланий кошт провдив
розрахунки з будівниками, однак на
початку 2012 року ОСОБА_2 познайомилась з
іншим чоловіком та в січні 2012 року
вигнала її сина з квартири та замінили
замки в будинку.

Аналіз указаних показань свідків дає
колегії суддів підстави вважати, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, проживаючи разом,
мали спільний побут, за спільні кошти
придбавали майно, спільною працею
покращували майно, яке вважали
спільним, вважаючи себе родиною
виявляли спільне бажання народити
дитину та вчиняли для цього всі
необхідні дії.

Батьки відповідачки ОСОБА_9 та ОСОБА_7,
які були допитані судом як свідки також
не заперечували, що сторони тривалий
час проживають разом.

Також, як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_3 08 квітня 2006 року разом із
ОСОБА_2 перебували на обстеженні в
денному стаціонарі Клініки проблем
планування сім'ї, в лютому 2010 року
проходили обстеження у ЗАТ «Інститут
репродуктивної медицини» Міністерства
охорони здоров'я України, що свідчить
про те, що сторони проживали однією
сім'єю, не перебуваючи у шлюбі між
собою, та планували мати дітей.

Обставини щодо планування та
народження спільної дитини були
визнані ОСОБА_2 в суді апеляційної
інстанції в судовому засіданні 21
серпня 2014 року.

Ведення сторонами спільного
господарства також підтверджується
рахунками та квитанціями про придбання
будівельних матеріалів (т.1, а.с.7-19, 247-249).

Відповідно до постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи
старшого дільничного інспектора
Києво-Святошинського РВ від 02 березня
2012 року, винесеної за зверненням
позивача, в ході перевірки було
встановлено, що протягом останніх 10
років ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали в
цивільному шлюбі, а в кінці 2011 року вони
розірвали стосунки (т.1, а с.38).

Відповідно до постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи
старшого дільничного інспектора
Києво-Святошинського РВ від 26 червня 2012
року, винесеної за зверненням ОСОБА_2 з
приводу проникнення на її дачний
будинок ОСОБА_3, в ході перевірки було
встановлено, що в АДРЕСА_2, розташований
дачний будинок, який був збудований за
час спільного проживання ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 (т.1, а.с.202).

Згідно з постановою про відмову в
порушенні кримінальної справи о/у ВКР
Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві від 14 липня 2012 року в ході
проведення перевірки було встановлено,
що приблизно з 2000 року гр. ОСОБА_3 почав
сумісно проживати з гр. ОСОБА_2 Під час
сумісного проживання зазначеними
громадянами було спільно нажите майно.
На початку 2012 року гр. ОСОБА_3 та гр.
ОСОБА_2 розсталися, оскільки в гр.
ОСОБА_2 з'явився новий співмешканець гр.
ОСОБА_18 (т.1, а.с.229).

При цьому, колегія суддів відхиляє
посилання апелянта на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 08 травня 2007 року в справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_19, ОСОБА_20
ОСОБА_21 про визнання осіб таким, що
втратила право користування жилим
приміщенням та копію постанови про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 29 лютого 2012 року
Дніпровського РУГУ МВС України,
оскільки вказані документи не
спростовують вказаних обставин.
Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 08 травня 2007 року не має
преюдиційного значення в даній справі.

Також, як було з'ясовано апеляційним
судом, в липні 2013 року ОСОБА_2 сама
зверталася до суду з позовом до ОСОБА_3
про поділ спільного майна на підставі
ч. 1 ст. 74 СК України, в якому просила
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
вартість Ѕ частин автомобіля Skoda Superb,
1,8Т, реєстраційний номер НОМЕР_2 в сумі 55
951,00 грн.

Вказаними діями ОСОБА_2 фактично
визнала наявність факту спільного
проживання її з позивачем, як чоловіка
та жінки без реєстрації шлюбу.

З огляду на викладене доводи
апеляційної скарги про те, що судом
першої інстанції неправильно
застосовано положення ст. 74 СК України,
а також не було враховано висновків
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, викладених в ухвалі від 13
листопада 2013 року, є такими, що не
заслуговують на увагу.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов законного та обґрунтованого
висновку про доведеність позовних
вимог про встановлення факту спільного
проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як
чоловіка та жінки без шлюбу, в період з
01 вересня 2004 року по лютий 2012 року та
визнання за позивачем права власності
на 1/2 частину земельної ділянки площею
0,0610 га, кадастровий номер :01:020:0341,
що розташована за адресою: АДРЕСА_2, на
підставі ст. 74 СК України.

При цьому, судом було надано належну
оцінку копії договору дарування грошей
від 28 квітня 2007 року, укладеного між
ОСОБА_2 та ОСОБА_7, на підставі якого
останній передав в дар гроші в сумі 90 900
грн., з урахуванням того, що він не був
нотаріально посвідчений згідно вимог
ст. 719 ЦК України.

Всі викладені у апеляційній скарзі
обставини проаналізовані судом у
сукупності з іншими доказами по справі,
висновки суду є повністю мотивованими
і підстав для сумніву у їх
обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 29 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
А.А. Пікуль

В.В. Саліхов