Справа № 466/4076/14
Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/783/5265/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Ясиновської Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на ухвалу Шевченківського районного
суду м. Львова від 26 червня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою
Шевченківського районного суду м.
Львова від 26 червня 2014 року відмовлено
у відкритті провадження у справі за
позовом ОСОБА_2 до судді Франківського
районного суду м. Львова Козюренка
Ростислава Степановича про
відшкодування шкоди.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржувана ухвала є незаконною та
завідомо неправосудною, оскільки
суперечить положенням Конституції
України та вимогам Цивільного
процесуального кодексу України.
Вважає, що відмова у відкритті
провадження у справі за його позовом є
необґрунтованою та порушує його
процесуальні права.

Просить ухвалу суду скасувати.

Позивач ОСОБА_2 з'явився в
судове засідання, однак після відмови у
задоволенні відводу, заявленого ним
усій колегії суддів, покинув зал
судових засідань.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті
провадження у справі, районний суд
виходив з того, що позивачем фактично
оскаржуються процесуальні дії судді
щодо ухваленого судового рішення та
ставиться під сумнів його законність
та обґрунтованість, а оскарження в
судовому порядку процесуальних дій
судді, що пов'язані з ухваленням
рішення у справі або постановленням
ухвали, шляхом подання позову в порядку
цивільного судочинства не передбачено
законом і можливе лише в порядку,
визначеному процесуальним законом
щодо оскарження судових рішень.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, оскільки вони ґрунтуються
на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Частиною 4 статті 60 ЦПК України
передбачено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим, ухваленим на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Конституцією України
встановлено, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні й підкоряються
лише закону, вплив на них у будь-який
спосіб забороняється, а також однією з
основних засад судочинства є
забезпечення апеляційного та
касаційного оскарження рішення суду,
крім випадків, встановлених
законом(ст.ст.126, 129).

Згідно із зазначеними
положеннями Конституції України
судові рішення і, відповідно, дії або
бездіяльність судів (суддів) з питань
здійснення правосуддя (пов'язаних з
підготовкою й розглядом справ у
судових інстанціях) можуть
оскаржуватись у визначеному порядку
до суду вищої інстанції, а не в інший
суд першої інстанції. Останнє
порушувало б принцип незалежності
суддів, і заборону втручання у
вирішення справи належним судом.

Суд є органом, який розглядає
скарги на рішення, дії чи бездіяльність
органів державної влади, посадових і
службових осіб, а його рішення (дії,
бездіяльність) оскаржуються лише в
порядку, визначеному ст.129 Конституції
України та законодавством про
судочинство.

Здійснення правосуддя в Україні
врегульовано конституційними нормами
окремо від діяльності інших органів
державної влади. Відповідно до ст.62
Конституції України матеріальна і
моральна шкода, завдана безпідставним
засудженням, відшкодовується державою
лише в разі скасування вироку як
неправосудного. Проте й цьому разі за
заподіяну особі шкоду відповідає не
суд або суддя, а держава.

Отже, суд (суддя) як орган (особа),
що здійснює правосуддя, не може бути
відповідачем у цивільній справі.
Винятками є лише випадки, коли
суд(суддя) виступає не як орган(особа),
що здійснює правосуддя, а як будь - яка
інша установа (особа). Заяви, скарги,
спрямовані на дії судді при здійсненні
правосуддя, не підлягають розглядові в
суді першої інстанції, оскільки
відповідно до закону є інший механізм
усунення помилок і недоліків,
допущених при здійснення правосуддя.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Пунктом 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 13 червня 2007
р. № 8 «Про незалежність судової влади»
передбачено, що виключне право
перевірки законності та
обґрунтованості судових рішень має
відповідний суд згідно з процесуальним
законодавством. Оскарження у будь-який
спосіб судових рішень, діяльності
судів і суддів щодо розгляду та
вирішення справи поза передбаченим
процесуальним законом порядком у
справі не допускається, і суди повинні
відмовляти у прийнятті позовів та заяв
із таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 2009 р. №6 «Про
деякі питання, що виникають у судовій
практиці при прийнятті до провадження
адміністративних судів та розгляді
ними адміністративних позовів до судів
і суддів» судам роз'яснено, що у
розумінні положень частини першої
статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті
17, частини третьої статті 50 Кодексу
адміністративного судочинства України
суди та судді при розгляді ними
цивільних, господарських,
кримінальних, адміністративних справ
та справ про адміністративні
правопорушення не є суб'єктами владних
повноважень, які здійснюють владні
управлінські функції, і не можуть бути
відповідачами у справах про оскарження
їх рішень, дій чи бездіяльності,
вчинених у зв'язку з розглядом судових
справ.

Таким чином, районний суд прийшов
до правильного висновку, що у відкритті
провадження слід відмовити на підставі
пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК
України.

Виходячи з наведеного, колегія
суддів вважає, що оскаржувана ухвала є
законною та обґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, а тому
підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені
фактичні обставини справи, вірно
застосовано матеріальний закон та
дотримана процедура розгляду,
передбачена ЦПК України, а тому колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування ухвали суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.2 п.1, 312
ч.1 п.1, 314 ч.1 п.4, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного
суду м. Львова від 26 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: