Справа № 219/1015/2014-ц
Артемівський міськрайонний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.11. 2014 року Артемівський
міськрайонний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Воробйової І.В.

при секретарі Бібік Н.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Артемівську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
поділ майна, що є спільною сумісною
власністю подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є
спільною сумісною власністю подружжя і
просив визнати спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3
квартиру, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, та поділити майно, без виділу в
натурі і визнати за ним право власності
на ? частину вказаної квартири та за
ОСОБА_3 визнати право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1. В судовому
засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав
свої позовні вимоги і зазначив, що
05.06.2009 року він уклав шлюб з ОСОБА_3 В
період шлюбу вони з дружиною за спільні
кошти 13 квітня 2013 року придбали
квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Так як
договір купівлі-продажу з продавцем
укладала ОСОБА_3, тому право власності
на квартиру було зареєстровано за
дружиною. Після чого вони разом з
відповідачкою і дитиною стали
проживати у придбаній квартирі. Не
зважаючи на те, що вони продовжували
проживати сумісно, в червні 2013 року
дружина подала заяву до суду про
розірвання шлюбу і рішенням
Артемівського міськрайонного суду від
3 вересня 2013 року шлюб між ними було
розірвано. Просив суд звернути увагу на
те, що не зважаючи на наявність
рішення про розірвання шлюбу, вони
продовжували з відповідачкою
проживати однією сім'єю у спірній
квартирі і вести спільне господарство
аж до середини грудня 2013 року. Просив
суд звернути увагу на те, що на протязі
всього сімейного подружнього життя він
постійно працював на підприємстві,
отримував достойну заробітну плату;
дружина знаходилась у відпустці по
догляду за дитиною. Просив суд визнати
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_3 квартиру, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, та поділити майно, без
виділу в натурі і визнати за ним право
власності на ? частину квартири, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 та за
ОСОБА_3 визнати право власності на ?
частину квартири, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

Представник позивача ОСОБА_2 в
судовому засіданні підтримав позовні
вимоги позивача і просив їх
задовольнити у повному обсязі.
Зазначив, що відповідачкою ОСОБА_3 в
судовому засіданні не доведено те, що
спірна квартира була придбана тільки
за її особисті кошти.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала у
повному обсязі і пояснила, що дійсно 5
червня 2009 року вона уклала шлюб з
позивачем і з того часу вони стали
проживати сумісно, однією сім*єю. Не
заперечує того, що 13 квітня 2013 року була
придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1.
Договір купівлі-продажу квартири
укладала вона в присутності чоловіка,
ОСОБА_1, який дав згоду на покупку
квартири, був присутній у нотаріуса.
Вважає, що квартира не може бути
віднесена до спільної сумісної
власності подружжя так як була
придбана нею за власні кошти.
Зазначила, що до укладання шлюбу їй на
право часткової власності з матір'ю,
ОСОБА_5, належала квартира АДРЕСА_3.
Вказану квартиру вони з матір'ю
продали 1 квітня 2013 року за 59140 грн., з
даної суми 29570 грн. належало їй. За
кошти від продажу квартири, а також за
гроші матері ОСОБА_5 та батька ОСОБА_4,
які вони їй дали у розмірі 40162 грн., вона
придбала спірну квартиру. Позивач на
придбання квартири грошей не давав.
Вони разом з чоловіком та дитиною
вселилися в нову квартиру і стали
проживати там разом. В подальшому
сімейні стосунки з чоловіком різко
погіршилися і вона влітку 2013 року
подала до суду заяву про розірвання
шлюбу. В вересні 2013 року шлюб було
розірвано. Просить суд відмовити
позивачу у задоволенні його позовних
вимог, так як вважає, що спірна
квартира є її особистою власністю.

Представник відповідачки ОСОБА_3
- ОСОБА_4, її батько, в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав у
повному обсязі і просив в їх
задоволенні відмовити, оскільки
спірну квартиру було придбано за
гроші, які було отримано від продажу
квартири, що належала його донці та
дружині, ОСОБА_5 Вказав на те, що в
рахунок купівлі квартири донька та її
чоловік ОСОБА_1 дали 3000 доларів США із
свого сімейного бюджету.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
пояснила, що, ОСОБА_3 є її донькою.
Підтвердила, що дійсно їй та її донці
належала квартира в м.Соледар, яку вони
в квітні 2014 року продали за 15000 доларів
США. Всі виручені від продажу гроші
вона віддала дочці. В подальшому на
виручені від продажу квартири гроші та
на 3000 доларів США, які дав зять, ОСОБА_1,
донька з зятем придбали квартиру в м.
Артемівську.

Заслухавши пояснення сторін,
допитавши свідка, вивчивши матеріали
справи, дослідивши надані сторонами
докази по справі суд встановив
наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3
уклали шлюб 05 червня 2009 року, що
підтверджується свідоцтвом про
укладення шлюбу НОМЕР_1, яке було видане
Соледарською міською радою Донецької
області. Від шлюбу є неповнолітня
дитина: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 Рішенням
Артемівського міськрайонного суду від
03.09.2013 року шлюб між ОСОБА_3 було
розірвано.

В судовому засіданні встановлено, що
згідно договору купівлі-продажу
квартири укладеному 13 квітня 2013 року в
м. Артемівську та посвідченому
приватним нотаріусом Артемівського
міського нотаріального округу
Донецької області ОСОБА_7, вбачається,
що Юнлютюрк Реджен продав а ОСОБА_3
купила двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.
Продаж було здійснено за 69732 грн., які
продавець отримав під час підписання
цього договору у повному обсязі у
присутності нотаріуса. В договорі
зазначено, що цей договір відбувся за
заявою про згоду чоловіка покупця,
справжність підпису на якій засвідчено
нотаріусом ОСОБА_7

Згідно витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності 13.04.2013 р.
було внесено запис про виникнення
права власності за ОСОБА_3 на квартиру
АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі
продажу від 13.04.2013 р.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 63 СК України
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності, яке
інше не встановлено домовленістю між
ними.

Норми статті 68 СК України
передбачають, що розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу.
Дружина та чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу, що передбачено ч.1
ст. 69 СК України.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Таким чином, кожна із сторін має
право на 1/2 частину спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Згода про добровільний поділ майна,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, сторонами не досягнута.

Відповідно до ст. 368 ЦК України
майно, яке придбано під час шлюбу є
спільною сумісною власністю подружжя.

При вирішенні даного спору суд
керується ст. 10 ЦПК України у
відповідності з вимогами якої цивільне
судочинство здійснюється на засадах
загальності сторін. Судом сторонам
були роз'яснені вимоги ст. 10 ч.4 ЦПК
України щодо змагальності судового
процесу. Відповідно до вимог статті
27 ЦПК України сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на як
вона посилається як на підставу своїх
вимога бо заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ст. 61 ЦПК
України обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі не підлягають доказуванню;
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно зі ст. 60 СК України (чинного з 1
січня 2004 року) майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 57 СК
України суд може визнати особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
майно, набуте нею, ним за час їхнього
окремого проживання у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року N 11
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Якщо за час окремого
проживання подружжя після фактичного
припинення шлюбних відносин спільне
майно його членами не придбавалося, суд
відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може
визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте кожним
з них за цей період та за вказаних
обставин, і провести поділ тільки того
майна, що було їхньою спільною
власністю до настання таких обставин.

В судовому засіданні встановлено те,
що на час придбання спірної квартири
сторони перебували у шлюбі майже
чотири роки. Сімейні відносини між
подружжям були припинені після того,
як шлюб між ними було розірвано за
рішенням суду.

Отже на момент укладання договору
купівлі-продажу спірної квартири
сторони проживали разом, вели спільне
господарство, оскільки будь-яких
доказів щодо іншого висновку не надано
і про інше не йдеться.

Відповідачем ОСОБА_3 не надано
доказів і в судовому засіданні не
знайшли свого підтвердження
ствердження відповідачки про те, що
спірне майно - квартира АДРЕСА_1 було
придбано тільки за особисті кошти
відповідача. Відповідачка у судовому
засіданні цього не довела і не надала
докази у підтвердження цього.

Навпаки, в судовому засіданні
встановлено, що на час придбання
спірного майна подружжя проживало
однією сім'єю, вело спільне
господарство, позивач працював,
відповідачка перебувала у відпустці по
догляду за дитиною до досягнення нею
трьох років, що знайшло підтвердження
в судовому засіданні.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на те,
що їй на праві часткової власності
належала інша квартира, яку було
продано і саме за ці гроші ( частку
грошей) було придбано спірну квартиру
можна було б врахувати, але за умови,
якщо б про це було вказано у договорі
купівлі-продажу. Однак в договорі
купівлі спірної квартири не зазначено
про це. Оскільки ніяких застережень з
цього приводу у договорі немає, немає і
підстав для відмови у задоволенні
позову.

Враховуючи викладене суд приходить
до висновку, що спірну квартиру за
адресою АДРЕСА_1 було придбано у період
зареєстрованого шлюбу сторін на
спільні кошти, під час спільного
ведення господарства подружжям ОСОБА_3;
спірне майно було в наявності на час
припинення ведення спільного
господарства сторонами, і є сумісною
власністю подружжя ОСОБА_3.

Відповідно до вимог ст. 70 СК
України в разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема, якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

Майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Відповідно до п. 25 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
21.12.07 № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема неподільної речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4, 5 ст.71 СК України щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми. У разі коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

Згідно ч.2 ст. 183 ЦК України
неподільною є річ, яку не можна
поділити без втрати її цільового
призначення.

Оскільки жоден із подружжя не
вчинив дій щодо отримання грошової
компенсації за належну їм частину
спірного майна: квартири за адресою
АДРЕСА_1, а воно не може бути в натурі
поділено, тому суд вважає, що виходячи
із рівності часток майна чоловіка та
дружині у спільному майні подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними і кожна із сторін має право на ?
частину спільної сумісної власності
подружжя.

Таким чином суд вважає що позовні
вимоги позивача ОСОБА_1 законні і
обґрунтовані і підлягають
задоволенню, тому необхідне визнати
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_3 квартиру, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 визнати за ОСОБА_1
право власності на 1/2 частину
квартири, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частину квартири, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
залишити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в
спільній сумісній власності ОСОБА_1 та
ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 60, 63,68,69,70,71, ст.ст.
183,366 ЦК України ст.ст.5, 6,10,57,58,59, 60, 61, 84, 88,
107, 208, 209, 212, 213,215 ЦПК України суд ,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_3.

Поділити вказане майно та визнати:

за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

за ОСОБА_3 право власності на на 1/2
частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Донецької області
через Артемівський міськрайонний суд
Донецької області протягом 10 днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення шляхом подачі
апеляційної скарги.

Головуючий суддя
І.В.Воробйова