Провадження № 6/127/2387/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2014 року Вінницький
міський суд Вінницької областів
складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: державного виконавця
Калинчука С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Вінниці
подання заступника начальника відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області ОСОБА_1 про
тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві
виїзду за межі України до виконання ним
своїх зобов’язань, -

В С Т А Н О В И В :

Заступник начальника відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області ОСОБА_1 про
тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві
виїзду за межі України до виконання ним
своїх зобов’язань, мотивуючи подання
тим, що на виконанні у відділі
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області перебуває
виконавче провадження з примусового
виконання дубліката виконавчого листа
№2а-3971/09/0270 Вінницького окружного
адміністративного суду від 17.06.2014 року
про стягнення з ОСОБА_2 на користь
держави фінансову санкцію у вигляді
штрафу в сумі 5 040 000 грн.

Відповідно до вимог статей 3, 18, 20, 24
Закону України «Про виконавче
провадження» державним виконавцем
26.08.2014 року винесена постанова про
відкриття виконавчого провадження,
боржнику встановлено строк на
добровільне виконання, копію постанови
направлено сторонам.

В ході перевірки майнового стану
боржника, майна належного боржнику, на
яке можливо звернути стягнення, не
виявлено.

Станом на 25.11.2014 року заборгованість
боржника залишається непогашеною.

Тому, з метою фактичного виконання
боржником своїх боргових зобов'язань
перед стягувачем в межах суми боргу та,
беручи до уваги те, що на даний час дана
вимога боржником не виконується,
державний виконавець зобов'язаний
вжити всіх заходів для забезпечення
вчасного та повного виконання
боржником вищезазначеного рішення
суду, а тому звернувся із даним
поданням до суду.

Відповідно до положень ст.377-1 ЦПК
України питання про тимчасове
обмеження боржника – фізичної особи
або керівника боржника – юридичної
особи у праві виїзду за межі України
при виконанні судових рішень та рішень
інших органів (посадових осіб)
вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погоджене з
начальником відділу державної
виконавчої служби. Суд негайно
розглядає подання, зазначене в частині
першій цієї статті, без виклику чи
повідомлення сторін та інших
заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

В судовому засіданні заступник
начальника відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області ОСОБА_1 вимоги подання
підтримав та просив останні
задовольнити.

Заслухавши пояснення державного
виконавця, дослідивши матеріали
подання, всебічно та повно з'ясувавши
обставини подання, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
останнього, давши їм оцінку у
сукупності з оголошеними та
дослідженими матеріалами подання, суд
вважає, що вимоги подання підлягають до
задоволення з наступних міркувань.

Так, в судовому засіданні достовірно
встановлено, що на виконанні у відділі
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області перебуває
виконавче провадження з примусового
виконання дубліката виконавчого листа
№2а-3971/09/0270 Вінницького окружного
адміністративного суду від 17.06.2014 року
про стягнення з ОСОБА_2 на користь
держави фінансову санкцію у вигляді
штрафу в сумі 5 040 000 грн.

Відповідно до вимог статей 3, 18, 20, 24
Закону України «Про виконавче
провадження» державним виконавцем
26.08.2014 року винесена постанова про
відкриття виконавчого провадження,
боржнику встановлено строк на
добровільне виконання, копію постанови
направлено сторонам.

В ході перевірки майнового стану
боржника, майна належного боржнику, на
яке можливо звернути стягнення, не
виявлено.

Так, згідно відповідей № від
27.08.2014 року, № від 27.08.2014 року
Пенсійного фонду України про
осіб-боржників, які працюють за
трудовими та цивільно-правовими
договорами, про останнє місце роботи,
про осіб-боржників, які отримують
пенсії, по параметру запиту щодо ОСОБА_2
інформації не знайдено.

Відповідно до відповідей № від
28.08.2014 року та № від 28.08.2014 року
Державної податкової служби України
про джерела отримання доходів
боржників-фізичних осіб та про номери
рахунків, відкритих у банках та інших
фінансових установах божника ОСОБА_2
інформації не знайдено.

Окрім того, постановою заступника
начальника відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області ОСОБА_1 від 02.09.2014 року було
здійснено накладення арешту на майно
боржника та оголошено заборону на його
відчуження.

До того ж на ім’я боржника ОСОБА_2
транспортні засоби не зареєстровані,
згідно відповіді УДАІ УМВС України у
Вінницькій області від 08.09.2014 року №12375,
в базі обліку Держсільгоспінспекції у
Вінницькій області
сільськогосподарська техніка на ім’я
останнього не зареєстрована, згідно
відповіді Державної інспекції
сільського господарства у Вінницькій
області від 08.09.2014 року №1002/3483/14,
зареєстровані технологічні
транспортні засоби за ОСОБА_2 також
відсутні, згідно відомостей
Територіального управління
Держгірпромнагляду від вересня 2014 року
№1232, також відсутні відомості про
реєстрацію земельних ділянок за
боржником, згідно листа Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області від 11.09.2014 року
№11-2-0.21-7966/2-14.

Згідно листа відділу державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Вінницького
міського управління юстиції у
Вінницькій області від 02.06.2014 року
№1231-06.01-29 актового запису про шлюб
боржника ОСОБА_2 за період 2010-2014 роки не
виявлено.

Станом на 25.11.2014 року заборгованість
боржника перед стягувачем – державою
залишається непогашеною.

Відповідно до ст.33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишити територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, який гарантує
деякі права і свободи, не передбачені в
Конвенції та у Першому протоколі до
неї, кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною. На
здійснення цих прав не може бути
встановлено жодних обмежень, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об'єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку, здоров'я
чи моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені
правовідносини регулюються ст.313 ЦК
України, відповідно до якої фізична
особа має право на свободу пересування.
Фізична особа, яка досягла шістнадцяти
років, має право на вільний самостійний
виїзд за межі України. Фізична особа
може бути обмежена у здійсненні права
на пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Відповідно п.2 ч.1 ст.6 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в’їзду
в Україну громадян України» громадянин
України може бути тимчасово обмежений
у праві виїзду за кордон, якщо діють не
врегульовані аліментні, договірні чи
інші невиконані зобов’язання – до
виконання зобов’язання або
розв’язання спору за погодженням
сторін у передбачених законом
випадках, або забезпечення
зобов’язань заставою, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України.

За змістом п.18 ч.3 ст.11 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець під час здійснення
виконавчого провадження має право у
разі ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника-фізичної особи
або керівника боржника-юридичної особи
за межі України — до виконання
зобов'язань за рішенням.

З узагальнення судової практики
Верховного Суду України від 01.02.2013 року
щодо вирішення питання про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України встановлено, що, оскільки,
відповідно до ч.2 ст.377-1 ЦПК України,
згадане подання розглядається судом
негайно, без виклику чи повідомлення
сторін та інших заінтересованих осіб,
за участю державного виконавця, то саме
на останнього покладається тягар
доказування. Тим паче, що особа,
стосовно обмеження права якої внесено
подання, фактично позбавлена
можливості довести суду, що нею було
вжито усіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Так, із матеріалів подання встановлено,
що боржник ухиляється від виконання
покладених на нього рішенням суду
обов’язків у виконавчому провадженні,
що проявляється у невиконанні ним
своїх обов’язків, передбачених ч.6 ст.12
Закону України «Про виконавче
провадження», а саме: ненадання у строк,
встановлений державним виконавцем,
достовірних відомостей про свої доходи
та майно, у тому числі про майно, яким
він володіє спільно з іншими особами;
ненадання інформації про кошти та
майно, належні боржникові від інших
осіб; неявка за викликом державного
виконавця; а також невиконання вимог
державного виконавця щодо перевірки
майнового стану. За адресою місця
реєстрації боржник не проживає, адресу
фактичного місця проживання
встановити не вбачається можливим, що
унеможливлює державного виконавця
здійснити вихід на місце для
встановлення відповідного майна, на
яке можливо здійснити стягнення для
задоволення вимог стягувача.

Станом на 25.11.2014 заборгованість є
непогашеною. Тому, з метою захисту прав
і свобод стягувача, яким являється
держава, у виконавчому провадженні та
фактичного виконання боржником своїх
боргових зобов'язань перед стягувачем,
враховуючи суму заборгованості у
розмірі 5 040 000 грн., суд вважає за
можливе тимчасово обмежити боржника у
праві виїзду за межі України до
виконання ним своїх зобов’язань по
рішенню суду.

З огляду на вищенаведене, оцінивши
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок в їх сукупності за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженню наявних у справі доказів
приходить до висновку, що вимоги
подання знайшли своє підтвердження в
судовому засіданні, а тому підлягають
до задоволення.

Керуючись ст.33 Конституції України, ст.6
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в’їзду в Україну громадян
України», ст.ст.11, 12 Закону України «Про
виконавче провадження», ст. 313 ЦК
України, ст.ст.158, 209, 210, 377-1 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Подання заступника начальника відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області ОСОБА_1 про
тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві
виїзду за межі України до виконання ним
своїх зобов’язань – задовольнити.

Тимчасово обмежити громадянина
України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
проживаючого та зареєстрованого за
адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, у праві виїзду за
межі України без вилучення паспорта до
виконання ним своїх зобов'язань за
дублікатом виконавчого листа
№2а-3971/09/0270 Вінницького окружного
адміністративного суду від 17.06.2014 року
про стягнення із ОСОБА_2 на користь
держави фінансової санкції у вигляді
штрафу в сумі 5 040 000 грн.

Виконання ухвали суду покласти на
Адміністрацію Державної прикордонної
служби України (м. Київ вул.
Володимирська 26, 01034).

Ухвала суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги ухвала, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п’яти днів з дня її проголошення. У
разі якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п’яти днів з дня отримання копії
ухвали.

Суддя: