печерський районний суд міста києва
Справа № 2-1945/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Горкавої В.Ю.,

при секретарях: Федченко І.А.,
Липській І.С,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4

- про визнання договору дарування від
23.04.2011 р. недійсним.

В С Т А Н О В И В :

У червні 2012 року позивачі звернулися
до суду з позовом, просять визнати
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1 від 23.04.2011 року, укладений між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрований в реєстрі 17.05.2011 р. за №
33479226, номер запису 4405 в книзі д55-36.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі
зазначають, що 23.04.2011 року їх батько
ОСОБА_5, який не розумів значення своїх
дій та не міг керувати ними, подарував
відповідачу ОСОБА_3 квартиру за
вищевказаною адресою.

Також позивачі стверджують, що ОСОБА_5,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, за життя
страждав на алкогольну залежність, в
зв'язку з чим неодноразово знаходився
на стаціонарному лікуванні у різних
медичних закладах. Відповідач ОСОБА_3,
переслідуючи корисні цілі, навмисно
доводила їх батька до стану, в якому він
не розумів значення своїх дій та не міг
керувати ними, задля отримання у
власність спірного майна.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1,
представники позивачів позов
підтримали, посилаючись на викладені в
ньому обставини, просили його
задовольнити в повному обсязі.
Додатково до викладеного зазначили, що
ОСОБА_5 був хворою людиною, з 1996 року
неодноразово проходив лікування від
алкогольної залежності. Внаслідок
зловживання алкоголем у ОСОБА_5
спостерігалися провали пам'яті, а тому
з такої ситуації скористалась
відповідач і схилила батька позивачів
скласти договір дарування на її
користь. Стверджували, що при укладанні
договору дарування їх батько не
здатний був усвідомлювати значення
своїх дій та не міг керувати ними, а
тому, на підставі ст. ст. 203, 225 ЦК
України, просили визнати договір
дарування недійсним.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні позов не визнали,
категорично заперечили проти
задоволення позову. Вважали позов
безпідставним, необґрунтованим, та
таким, що не відповідає дійсним
обставинам справи. Заперечуючи проти
задоволення позову, представник
відповідача зазначила, що при
укладанні спірного договору ОСОБА_5 не
перебував у хворобливому стані, а також
у стані сп'яніння, його бажання
позбавити спадщини позивачів було
вільним і відповідало його внутрішній
волі. Крім того, зазначили, що доньки
ОСОБА_5 всіляко уникали спілкування з
ним, не цікавились його життям,
здоров'ям. Таким чином вважали
відсутніми підстави для визнання
договору дарування недійсним.

Третя особа приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 в судове засідання не
з'явилась, про час та місце судового
розгляду повідомлялася належним чином,
направила до суду заяву про розгляд
справи у її відсутність.

Суд, враховуючи думку представників
позивачів, відповідача, представника
відповідача, визнав можливим розгляд
справи за відсутності третьої особи
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4

Суд, заслухавши пояснення позивача,
представників позивачів, відповідача,
представника відповідача, допитавши
свідків, з'ясувавши обставини справи,
перевіривши їх письмовими доказами
шляхом дослідження, приходить до
наступного.

Відповідно до ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

При з'ясуванні та встановлені обставин
справи суд виходить з вимог ч.1 ст.10, ч.1
ст.60 ЦПК України, відповідно до яких
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
вимог ст.58, ст. 59 ЦПК України щодо
належності та допустимості доказів та
положень ч.1 ст.61 ЦПК України,
відповідно до якої, обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню.

Судом встановлено, що 23 квітня 2011 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
яка складається з трьох житлових
кімнат, загальною площею 98,80 кв.м.,
житловою 55,60 кв.м., посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрований в реєстрі 17.05.2011 р. за №
33479226 номер запису 4405 в книзі д55-36 (Т.1
а.с.59-61).

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рідними
доньками померлого ОСОБА_5, що
підтверджується копіями свідоцтв про
народження та про укладення шлюбу (Т.1
а.с.а.с. 9,10,13,14).

Відповідно до свідоцтва про одруження,
виданого відділом реєстрації актів
громадянського стану Харківського РУЮ
у м. Києві, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 перебували
в зареєстрованому шлюбі з 19.09.2001 року
(Т.1 а.с.35).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
виданого відділом реєстрації актів
цивільного стану Печерського
районного управління юстиції в м. Києві
(Т.1 а.с.15).

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 722 ЦК
України, право власності
обдаровуваного на дарунок виникає з
моменту його прийняття. Прийняття
обдаровуваним документів, які
посвідчують право власності на річ,
інших документів, які посвідчують
належність дарувальникові предмета
договору, або символів речі (ключів,
макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Згідно з ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України
підставою недійсності правочину є
суперечливість змісту правочину ЦК
України, актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Так, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
однієї із загальних вимог, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, є волевиявлення учасника
правочину, яке має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

В судовому засіданні позивачами було
заявлено клопотання про проведення
судово-почеркознавчої експертизи, з
посиланням на те, що договір підписаний
не ОСОБА_5

Згідно висновку судово-почеркознавчої
експертизи від 10.10.2013р., рукописний
запис «ОСОБА_5» та підпис від імені
ОСОБА_5 на договорі дарування від 23.04.2011
р. зроблені ОСОБА_5 та виконані
рукописним способом без попередньої
технічної підготовки чи застосування
технічних засобів (Т.2 а.с. 102-108).

Отже, даним висновком експертизи не
підтверджено, що батько позивачів не
підписував оспорюваний договір
дарування квартири.

Посилання позивачів на те, що
відповідач ОСОБА_3 схилила батька
позивачів скласти договір дарування на
її користь не знайшло свого належного
підтвердження у судовому засіданні.

З наявного в матеріалах справи
відмовного матеріалу по факту заяви
позивачів до Дарницького РУ ГУ МВС
України в м. Києві про вчинення
шахрайських дій ОСОБА_3 щодо майна їх
померлого батька, вбачається, що у
порушенні кримінальної справи за
фактом вчинення злочинів за ст.ст. 190, 135
КК України щодо відповідача
відмовлено.(Т.1 а.с. а.с. 43-45, 47-49).

Аналізуючи покази свідків ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про зловживання
ОСОБА_5 алкогольними напоями, випадки
втрати ним пам'яті, невпізнання
свідків, суд вважає, що пояснення даних
свідків не можуть бути достатніми
доказами того, що ОСОБА_5 мав психічні
вади та не міг розуміти значення своїх
дій. Крім того жодний з вказаних
свідків не спілкувався з ОСОБА_5 в день
укладання договору дарування.

Свідок ОСОБА_10 суду також пояснив, що
наприкінці квітня 2011 р. ОСОБА_5 просив
його перевірити факт продажу спірної
квартири, так як в гостях у ОСОБА_5 була
подруга відповідача ОСОБА_3, яка
здалась йому нотаріусом і, що останній
підписував якісь документи,
перебуваючи в стані алкогольного
сп'яніння, коли пізніше ОСОБА_5 попросив
у дружини документи на квартиру - їх не
виявилося.

Суд не приймає вказані покази до уваги,
вважає їх надуманими, оскільки події
мали місце у квітні 2011 року, але суду не
було надано доказів на підтвердження
того, що ОСОБА_5 впродовж останніх 9
місяців життя звертався до
правоохоронних органів з метою
перевірки обставин укладання ним
договору дарування або втрати ним
документів про право власності на
квартиру, а також до органів, що
вчиняють нотаріальні дії з питання
розірвання договору дарування.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13
підтвердили, що їм були відомі наміри
ОСОБА_14 про дарування спірної квартири
відповідачу. Крім того, ОСОБА_11
пояснила, що зі слів ОСОБА_5, їй відомо,
що останній склав заповіт лише на
відповідача.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що ОСОБА_5
ображався на поведінку своїх дітей -
позивачів у справі, оскільки останні
грубо поводилися з ним. Коли ОСОБА_5
їздив до Одеси, донька до нього не
вийшла, відбулася неприємна розмова з
чоловіком доньки, після чого ОСОБА_5
вирішив залишити майно відповідачу.

Свідок ОСОБА_16 також підтвердив, що
ОСОБА_5 їздив до м. Одеси до своїх
доньок, але вони з ним не зустрілися,
тому він ображався на відношення своїх
дітей.

Свідок ОСОБА_17, яка є тіткою ОСОБА_5
пояснила суду, що ОСОБА_5 ніколи не
відчував від своїх доньок почуття
любові і підтвердила, що ОСОБА_5 не
зловживав алкоголем.

Таким чином, аналізуючи покази свідків,
суд вважає, що у судовому засіданні
беззаперечно не встановлені підстави,
з яких договір дарування від 23.04.2011 р.
може бути визнаний недійсним.

Таким чином у судовому засіданні не
було встановлено, що у момент
підписання договору дарування ОСОБА_5
страждав на психічну хворобу, не
усвідомлював значення своїх дій та
(або) не міг керувати ними.

Твердження позивачів про те, що їх
батько ОСОБА_5 був психічно хворою
людиною, проходив лікування в зв'язку з
розладами психіки захворювання, не
знайшло свого підтвердження у судовому
засіданні, так як суду не було надано
достатніх та належних доказів, які б
підтверджували викладені обставини.

З наданих суду даних медичної
документації, судом встановлено, що
ОСОБА_5 на обліку в лікарів психіатра та
нарколога не знаходився, наркологічних
та психіатричних протипоказань для
користування ним зброєю не виявлено.
Також відповідно до Сертифікату про
проходження профілактичного
наркологічного огляду від 07.09.2009 року
ОСОБА_5 не мав протипоказань для
володіння вогнепальною зброєю (Т.1 а.с.
41-42, 53 ).

Крім того, позивачами не було надано
суду доказів у підтвердження того, що
ОСОБА_5 проходив лікування саме від
захворювань, які впливали на його
здатність розуміти значення своїх дій
та керувати ними.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у
судовому засіданні було встановлено,
що у момент підписання спірного
договору дарування позивач розумів
значення своїх дій та міг ними
керувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Разом з тим, згідно роз'яснень, які
містяться в п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року № 9, правила ст. 225 ЦК
України поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (тимчасовий психічний розлад,
нервове потрясіння тощо).

Висновок про тимчасову недієздатність
учасника такого правочину слід робити,
перш за все, на основі доказів, які
свідчать про внутрішній, психічний
стан особи в момент вчинення правочину.
Хоча висновок експертизи в такій
справі є лише одним із доказів у справі
і йому слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами, будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Для визначення наявності такого стану
на момент укладення правочину суд
відповідно до ст. 145 Цивільного
процесуального кодексу України (надалі
- ЦПК України) зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК
України. При цьому, висновок такої
експертизи має стосуватися стану особи
саме на момент вчинення правочину.

Так, за клопотанням позивачів судом
було призначено посмертну
судово-психіатричну експертизу для
визначення психічного стану ОСОБА_5 під
час підписання ним спірного договору
дарування квартири та здатності
усвідомлювати в цей час свої дії та
керувати ними (Т.1 а.с. 132-133). Незважаючи
на наявність чотирьох повідомлень про
необхідність оплати проведення
експертизи, позивачами оплату
здійснено не було і матеріали справи
були повернуті до суду без виконання
вказаної експертизи (Т.2 а.с. 154).

Стан позивача, який позбавляв би його
можливості розуміти значення своїх дій
у момент укладання оспорюваного
договору, без проведення спеціальних
досліджень, та відповідних висновків
спеціалістів, не може бути
встановлений.

Зазначені обставини, за відсутності
висновку експертизи, не можуть
доводитись виключно поясненнями
представників позивачів та свідків.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, враховуючи те, що
обставини, на які посилалися позивачі,
як на підставу для задоволення позову,
зокрема, стосовно того, що при
підписанні договору волевиявлення їх
батька не було вільним і укладення
даного правочину не відповідало його
внутрішній волі, оскільки останній на
той час не усвідомлював значення своїх
дій та не міг керувати ними, не знайшли
своє підтвердження в судовому
засіданні, так як не ґрунтуються на
належних та допустимих доказах, суд
прийшов до висновку, що підстав для
визнання вказаного договору недійсним
- відсутні.

Враховуючи вищевикладене,
проаналізувавши чинне законодавство,
оцінивши докази по справі у їх
сукупності, суд вважає позов
необґрунтованим, безпідставним, а тому
не підлягає задоволенню за
недоведеністю.

У зв'язку з відмовою у позові, судовий
збір відповідно до ст. 88 ЦПК України не
підлягає стягненню.

На підставі викладеного, керуючись
Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року № 9, ст.ст. 16, 203, 215, 225,717, 722 ЦК
України, ст.ст. 3, 10-11, 60, 61, 212, 214, 215, 223, 292,
294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 про визнання договору
дарування від 23.04.2011 р. недійсним, -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду м. Києва
через Печерський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
В.Ю.Горкава