Справа № 369/875/14-ц Головуючий у І
інстанції Дубас Т.В.Провадження №
22-ц/780/4303/14 Доповідач у 2
інстанції Сушко Л.П.Категорія 1
УХВАЛА

Іменем України

03 вересня 2014 року колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду Київської
області у складі:

Головуючого судді:
Сушко Л.П.,

суддів:
Лащенка В.Д., Яворського М. А.

при секретарі:
Горошук І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 26 травня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя та визнання права
власності та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання квартири
особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2014 року позивач звернувся до
суду з вищезазначеним позовом до
відповідача обґрунтовуючи його тим, що
28.05.2007 року він уклав шлюб з ОСОБА_2, який
був зареєстрований у примерія
Гура-Викулуй Новоаненського районі
республіка Молдова та здійснений запис
в реєстрі актів громадянського стану
за №6. 01.10.2013 року у суді Аненій Ной шлюб
між ними було розірвано. За час
спільного подружнього життя сторони
придбали однокімнатну квартиру
АДРЕСА_1. за 130000,00 грн. У зв'язку з цим
просить дану квартиру визнати спільною
сумісною власністю подружжя, яка
придбана відповідачем за спільні
сумісні кошти в період шлюбу, визнати
право власності по ? частині квартири
кожному з сторін.

ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про визнання
квартири особистою приватною
власністю, який обґрунтувала тим, що
28.05.2007 року між сторонами було укладено
шлюб, від шлюбу мають трьох дітей,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3. Під час шлюбу та після
народження дітей ОСОБА_3 не працював,
постійно витрачав кошти у власних
інтересах, які вона сама заробляла,
порушуючи інтереси дітей та сім'ї, що
призвело до фактичного розпаду сім'ї.
01.10.2013 року шлюб між ними було
розірвано. Зазначила, що спірна
квартира була придбана 15.07.2009 року за її
особисті кошти з допомогою своєї
матері. У зв'язку з цим просила визнати
за нею особистою приватною власністю
квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 26
травня 2014 року основний позов ОСОБА_3
задоволено, визнано спільною сумісною
власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1.,
визнано за ОСОБА_3 право власності на ?
частини кварти та право власності за
ОСОБА_2 на ? частини кварти, в задоволені
зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким в задоволені позовних вимог
про визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя та визнання права
власності відмовити та задовольнити
зустрічну позовну заяву про визнання
квартири її особистою власністю,
посилаючись на його необґрунтованість
та незаконність, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зазначила, що ОСОБА_3 жодного дня не
працював, квартира куплена за її
особисті кошти, тому вважати дану
квартиру спільною сумісною власністю
подружжя неможливо.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції обґрунтовував свої висновки
тим, що за час шлюбу сторонами сумісно
було придбано квартиру АДРЕСА_1, у
відповідно до ст. 60 СК України суд
визнав право власності за кожним із
подружжя по 12 частині квартири.

Крім того, суд першої інстанції
відмовляючи у задоволенні зустрічного
позу, обґрунтовував свої висновки тим,
що позивач за зустрічним позовом не
надав належних та допустимих доказів
на підтвердження своїх вимог, а
наявність заборгованості щодо сплати
аліментів, не є доказом того, що
квартира куплена виключно за кошти
позивача за зустрічним позовом.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хворого
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 61 СК України об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно за винятком
виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. Дружина і чоловік мають право
розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ст. 369 ЦК України
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Встановлено, що 28.05.2007 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був
зареєстрований у примерія Гура-Викулуй
Новоаненського району республіка
Молдова в реєстрі актів громадянського
стану за №6. Сумісно сторони мають
трьох дітей, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно договору купівлі-продажу від
15.07.2009 року ОСОБА_2 придбано квартиру
АДРЕСА_1.

01.10.2013 року у суді Аненій Ной шлюб між
сторонами було розірвано.

Встановлено, що за час шлюбу сторонами
набуто спільне сумісне майно - квартира
АДРЕСА_1.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів, вважає, що суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що позов
ОСОБА_3 про визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя та
визнання права власності підлягає
задоволенню, оскільки позивачем надано
докази щодо набуття подружжям
нерухомого майна за час шлюбу, а тому
висновки, щодо визнання ідеальних
часток в праві власності подружжя по 12
частині кожному є законними та
обґрунтованими.

Також колегія суддів, вважає, що суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, про відмову у задоволенні
зустрічного позову, оскільки позивач
за зустрічним позовом не надав
належних та допустимих доказів на
підтвердження своїх доводів про
наявність особистих коштів, які були
витрачені на придбання спірної
квартири.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції
викладених в рішенні не спростовують.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду,
рішення суду ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права і не може бути скасовано з
підстав, викладених у апеляційній
скарзі.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись
ст.. ст.. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 26
травня 2014 року залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду по розгляду
цивільних та кримінальних справ шляхом
подачі касаційної скарги протягом
двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: