22-ц/775/1192/2014(м)
Головуючий у 1-й інстанції
Суддя-доповідач Мальцева
РІШЕННЯ

І м е н е
м У к р а ї н и

03 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого -
Мальцевої Є.Є.,

суддів -
Ткаченко Т.Б., Баркова В.М.,

при секретарі -
Забавіній М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання майна
спільною власністю подружжя, стягнення
суми грошової компенсації за проданий
автомобіль, стягнення грошової
компенсації суми депозитного вкладу та
заробітної плати, стягнення судових
витрат та об'єднаною справою ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 04 липня 2014 року,

В С Т А Н О В
И Л А :

15 липня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, який в
подальшому уточнив та в остаточній
редакції позову просив встановити факт
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу його з відповідачкою
у період з травня 2000 року по 01 березня
2012 року, визнати спільною сумісною
власністю подружжя двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, автомобіль «Hyundai Tucson»
державний номер НОМЕР_3, стягнути з
ОСОБА_3 на його користь суму
компенсації за проданий автомобіль
«Hyundai Tucson» в розмірі ? частки його
вартості, що становить 50 922,50 грн;
стягнути на його користь компенсацію
витрачених відповідачкою спільних
грошових коштів у розмірі ? частки суми
депозитного вкладу 26000 доларів США за
договором строкового банківського
вкладу №12177914 від 26 липня 2011 року та
його заробітної плати у розмірі 9000
доларів США, що у загальному розмірі
становить 17500 доларів США та
еквівалентно 139767 гривням 25 копійкам, а
також стягнути судовий збір в сумі 3 441
грн.

У вересні 2013 року відповідачка
ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про
встановлення факту її сумісного
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період з
травня 2000 року по 15 квітня 2013 року.

Ухвалою Приморського районного
суду м.Маріуполя Донецької області від
04 грудня 2013 року вказані позови
об'єднані в одне провадження.

Рішенням Приморського районного
суду м.Маріуполя Донецької області від
04 липня 2014 року основний позов ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу у період з травня 2000
року по 01 березня 2012 року, визнання
сумісною власністю подружжя
двокімнатну квартиру АДРЕСА_2,
автомобіль «Hyundai Tucson» державний
реєстраційний знак НОМЕР_3 спільною
власністю подружжя, стягнення з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 суми грошової
компенсації за проданий автомобіль
«Hyundai Tucson» державний реєстраційний
знак НОМЕР_3 в розмірі 1/2 частки його
вартості , що становить 50 922 гривні 50
копійок, стягнення грошової
компенсації 1/2 частки суми депозитного
вкладу по договору строкового
банківського вкладу №12177914 від 26 липня
2011року у сумі 13 000 доларів США та 1/2
частки суми заробітної плати у розмірі
4 500 доларів США , що у загальному
розмірі становить 17 500 доларів США, що
еквівалентно 139 767 гривням 25 копійкам,
стягнення судових витрат задоволено
частково.

Встановлено факт сумісного
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у
період з травня 2000 року по 01 березня 2012
року.

Визнано автомобіль «Hyundai Tucson»
державний реєстраційний знак НОМЕР_3
сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_3 року народження на
користь ОСОБА_2 суму грошової
компенсації вартості автомобіля Hyundai
Tucson, державний реєстраційний знак
НОМЕР_3, у розмірі 1/2 частки його
вартості, що становить 50 922 гривні 50
копійок.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
суму компенсації 1/2 частки суми
депозитного вкладу по договору
строкового банківського вкладу №12177914
від 26 липня 2011 року у розмірі 13 000
доларів США та 1/2 частки суми
заробітної плати у розмірі 4 500 доларів
США , що у загальному розмірі становить
17 500 доларів США, що еквівалентно 139 767
гривням 25 копійкам.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати 3326 гривень 30 копійок.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу у
період з травня 2000 року по 15 квітня 2013
року відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням
суду першої інстанції, ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, в апеляційній
скарзі просить скасувати рішення в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 та в частині відмови у
задоволенні її позовних вимог,
ухвалити нове рішення про задоволення
її позову та відмову у задоволенні
позову ОСОБА_2, залишити без розгляду і
закрити провадження по справі за
позовними вимогами про стягнення з неї
на користь ОСОБА_2 ? частини грошових
коштів в сумі 26 000 доларів США , які
знаходились на депозитному рахунку в
банку за договором строкового
банківського вкладу №12177914 від 26.07.2011
року та про стягнення з неї 12 частини
заробітної плати в розмірі 9 000 доларів
США.

Згідно з вимогами ч.2 ст.305 ЦПК
України апеляційний суд розглядає
справу у відсутності відповідача
ОСОБА_4, який надав заяву про розгляд
справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_5, які просили апеляційну скаргу
задовольнити, заперечення ОСОБА_2 та
його представника ОСОБА_6, які просили
апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду залишити без змін, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно з вимогами ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
рішення не тим суддею, який розглянув
справу.

Задовольняючи частково основний
позов, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач ОСОБА_2 достатньо
довів, що сторони проживали однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2000
року саме по 01 березня 2012 року.
Враховуючи такий період проживання
ними однією сім'єю, суд також вважав
доведеними і задовольнив вимоги
первісного позову ОСОБА_2 про визнання
автомобіля спільною сумісною
власністю, стягнув з відповідачки на
користь позивача половину його
вартості, і стягнув з відповідачки
половину коштів, які були придбані ними
під час сумісного проживання і
витрачені відповідачкою без згоди
позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 суд вважав, що вона не довела
обставин спільного проживання сім'єю в
період з 01 березня 2012 року по 15 квітня
2013 року.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія судів не може
погодитись, оскільки вони не
відповідають обставинам справи та
вимогам матеріального і
процесуального права.

Судом встановлено, і не оспорюється
сторонами, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 почали
спільно проживати однією сім'єю з
травня 2000 року.

Відповідно до ч.1 п.5 ст.256 ЦПК України
суд розглядає справи про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно з ч.2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Під час розгляду справи апеляційним
судом ОСОБА_2 пояснив, що пов'язує
закінчення сімейних стосунків з 01
березня 2012 року, оскільки в цей день між
сторонами була розмова, в ході якої він
висловив ОСОБА_3 свою думку щодо
необхідності припинити сумісне життя.

Звертаючись до суду із зустрічним
позовом про встановлення факту
проживання однією сім'єю до 15 квітня 2013
року, ОСОБА_3 вказувала, що ОСОБА_2 і
після 01 березня 2012 року продовжував
проживати разом з нею сім'єю, оскільки,
незважаючи на конфлікт, між ними
зберігалися усі притаманні подружжю
відносини: вони мали спільний побут,
вели сумісне господарство, разом
вибирали і купили машину; в березні 20012
року ОСОБА_2 зареєструвався в її
квартирі як її чоловік, з яким вона
перебуває у фактичних шлюбних
відносинах; а позивач продовжував
виконувати ремонт у будинку сина. Так
вони проживали разом до 15 квітня 2013
року, коли дійсно відбувся розрив їх
стосунків, після чого вони стали
проживати окремо.

ОСОБА_2 в апеляційному суді не
заперечував, що дійсно проживав разом з
ОСОБА_3 в цей період, вони разом
харчувалися, відповідачка витрачала
його гроші, оскільки мала право на
розпорядження рахунком, він
продовжував робити ремонт в будинку
сина, але стверджував, що не
підтримував із ОСОБА_3 фактичних
шлюбних відносин, тому цей період
неможливо вважати сімейними
стосунками.

Вирішуючи спір в цій частині, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем доведено належним чином
обставини щодо періоду проживання
однією сім'єю з відповідачкою саме до
01.03.2012 року, і, напроти, ОСОБА_3 не довела
обставин проживання сім'єю з ОСОБА_2 до
15 квітня 2013 року.

Між тим, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів не може з цим
погодитись.

Як роз'яснено п.19 постанови №12 Пленуму
Верховного Суду України від 24 жовтня
2008 року «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», невідповідність висновків
суду обставинам справи вважається у
тому разі, якщо останні встановлені
судом повно та правильно, проте
висновки з установлених обставин
зроблені неправильно.

З пояснень свідка ОСОБА_7 суду першої
інстанції вбачається, що свідку з літа
2013 року від позивача відомо про те, що
сторони розійшлись. Свідок ОСОБА_8
останній раз бачив сторони разом
влітку 2012 року, тобто, після 1 березня
2012 року, а в 2013 році, як стверджував
свідок, сторони разом не жили, що не
суперечить даті закінчення проживання
родиною до 15 квітня 2013 року. Свідок
ОСОБА_9 пояснювала, що восени 2012 року,
також після 01.03.2012 року, сторони разом
покупали в неї продукти, а влітку 2013
року позивач розповів їй, що не
проживає з ОСОБА_3. Свідок ОСОБА_10,
пояснювала, що сторони покупали в неї
молоко з весни 2012 року по осінь 2012 року.

Проаналізувавши пояснення свідків, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що вони не доводять вимог зустрічного
позову ОСОБА_3, оскільки, на думку суду,
сумісне знаходження під час
прогулянок, придбання продуктів не є
ознакою сім'ї, ведення спільного
побуту, бюджету, а є тільки враженням
родини.

Між тим, зі справи також вбачається,
що, незважаючи на те, що ОСОБА_2 останній
раз перерахував свою заробітну плату
на ім'я відповідачки у лютому 2012 році,
вона продовжувала користуватися цим
рахунком до квітня 2013 року.

Згідно з заявою ОСОБА_3, що міститься у
матеріалах справи, вона 05.03.2012 року
надавала згоду на реєстрацію ОСОБА_2 у
своїй власній квартирі АДРЕСА_3.
Позивач також 05.03.2012 року, тобто, після
закінчення, з його слів, проживання
сім'єю з відповідачкою, складав заяву
про реєстрацію його за цією адресою, і з
06.03.2012 року ОСОБА_2 зареєстрований за
адресою квартири ОСОБА_3 як чоловік, з
яким вона перебуває у фактичних
шлюбних відносинах. ( т.3 а.с.10, 43-46).

Враховуючи наведене, пояснення
ОСОБА_2, який не оспорював факт
сумісного проживання з відповідачкою
до 15 квітня 2013 року, але заперечував
наявність сімейних стосунків, колегія
суддів вважає неправильним висновок
суду щодо задоволення вимог ОСОБА_2 в
частині встановлення періоду
проживання однією сім'єю з
відповідачкою і відмови в зустрічному
позові, оскільки такий висновок
суперечить обставинам справи, з яких
вбачається, і не спростовано позивачем,
що сторони фактично проживали однією
родиною до 15 квітня 2013 року.

Тому рішення суду в цій частині
підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення про відмову в позові
ОСОБА_2 про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу в період з травня 2000
року по 01 березня 2012 року і про
задоволення зустрічних вимог ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або у будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою, поширюються положення гл. 8
СК України щодо права спільної
сумісної власності подружжя.

У пункті 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11
роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК
України, що регулює поділ майна осіб,
які проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю. Для визначення
осіб як таких, що перебувають у
фактичних шлюбних відносинах, для
вирішення майнового спору на підставі
ст. 74 СК суд повинен встановити факт
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без реєстрації шлюбу в період,
упродовж якого було придбано спірне
майно.

Згідно з ч.2 ст. 60 СК України кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об`єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до п.30 роз'яснень постанови
Пленуму Верховного суду України від
21.12.2007 № 11, рівність прав кожного із
подружжя на володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності,
передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК
України.

У випадку коли при розгляді вимоги
про поділ спільного сумісного майна
подружжя буде встановлено, що один із
них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

При використанні одним з подружжя
спільних коштів усупереч статті 65
Сімейного кодексу України інший із
подружжя має право на компенсацію
вартості його частки - п. 28 роз'яснень
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя ".

Відповідно до п. 23 постанови ПВСУ №11
від 21.12.2007р. «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановити обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясувати джерело і час
його придбання.

Згідно ч.4 ст. 368 ЦК України майно, набуте
в результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів сім'ї, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором,
укладеним в письмовій формі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом першої інстанції,
автомобіль Hyundai Tucson державний номер
НОМЕР_3 був придбаний ОСОБА_2 в 2009 році
під час сумісного проживання сторонами
однією сім'єю, і це не оспорюється
сторонами.

Тому колегія суддів погоджується
із висновками суду першої інстанції
про те, що спірний автомобіль є
спільним сумісним майном подружжя.

Однак, враховуючи висновки колегії
суддів щодо встановлення факту
проживання сторонами однією сім'єю в
період з травня 2000 року по 15 квітня 2013
року, неможливо погодитись із рішенням
суду першої інстанції і в частині
стягнення з ОСОБА_3 коштів за ? частину
проданого автомобіля у зв'язку із тим,
що вона розпорядилася спірним майном
без відома і згоди ОСОБА_2.

Зі справи вбачається, що 14 жовтня
2010 року ОСОБА_2 оформив нотаріальну
довіреність на ім'я ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з
правом відчуження спірного автомобіля.
Після припинення сімейних стосунків з
ОСОБА_3 позивач не скасував
довіреність, і згідно з
довідкою-рахунком від 07.06.2012 року
автомобіль Hyundai Tucson державний номер
НОМЕР_3 був проданий ОСОБА_4, а 03.07.2013
року був знятий з обліку для реалізації
(т.1 а.с.33-37). При цьому ОСОБА_2 надав
заяву про закріплення державного
номеру спірного автомобіля за його
сином ОСОБА_4, який придбав автомобіль
(т.1. а.с.36). Доказів на спростування
тверджень ОСОБА_3 про те, що гроші від
продажу автомобіля були витрачені не
на потреби родини, а для особистих
потреб відповідачки, позивач суду не
надав. Позивачка пояснила суду, що
гроші від продажу спірного автомобіля
були втрачені, в тому числі, на покупку
автомобіля Опель-Віваро, що
підтверджується довідкою-рахунком від
09.03.2013 року, наданою апеляційному суду
позивачем.

Відтак, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції про
стягнення з ОСОБА_3 на користь
позивача суми грошової компенсації
вартості ? частки автомобіля Hyundai Tucson,
державний номер НОМЕР_3, також підлягає
скасуванню з ухваленням рішення про
відмову в цих позовних вимогах ОСОБА_11.

Щодо рішення суду першої інстанції
про стягнення з відповідачки на
користь позивача суми компенсації ?
частки депозитного вкладу по договору
строкового банківського вкладу в
розмірі 13 000 доларів США і ? частки суми
заробітної плати позивача в розмірі 4500
доларів США, то колегія суддів дійшла
до наступного.

Згідно з матеріалами справи, ОСОБА_2
працював старшим помічником капітана,
а потім - капітаном. Він перераховував
свою заробітну плату на валютний
рахунок, яким, за його дозволом,
розпоряджалася його дружина ОСОБА_3.

26.07.2011 року ОСОБА_3 розмістила на
вкладі в ПАТ «ПУМБ» 26000 доларів США на
строк по 26.10.2011 року (т.1 а.с.177).
Додатковою угодою строк розміщення
вкладу був продовжений до 26.01.2012 року.
(т.1 а.с .179).

Судом встановлено, і сторонами не
оспорювалося, що сума вкладу в розмірі
26000 доларів США була знята ОСОБА_3
наступним чином. Половина від суми
цього депозиту була знята 20.02.2012 року
(10 500 доларів США). Другу половину коштів
ОСОБА_3 поклала на інший депозитний
рахунок строком до 20.08.2012 р., гроші з
нього також були зняті. Заробітна плата
позивача в розмірі 9000 доларів США, яка
зберігалась на її депозитному рахунку,
також була знята з банківського
рахунку 06.03.2012 р. ( т.1 а.с 135-138).

Позивач ОСОБА_2 підтвердив суду, що
перебував у рейсі до 13.02.2012 року. Після
списання на берег у зв'язку із
закінченням рейсу довіреність на
розпорядження ОСОБА_3 грошовими
рахунками не скасовував, підтвердив в
апеляційному суді, що й після 1 березня
2012 року грошима розпоряджалася
відповідачка.

Таким чином, гроші з депозиту і з
рахунку заробітної плати були зняті
після повернення ОСОБА_2 з рейсу, з його
відому, під час його проживання однією
родиною з відповідачкою.

Виходячи з встановленого колегією
суддів факту проживання сторін однією
сім'єю без реєстрації шлюбу у період з
травня 2000 року по 15 квітня 2013 року,
немає підстав для задоволення вимог
ОСОБА_2 про стягнення на його користь з
ОСОБА_3 половини вказаних сум, оскільки
він не довів, що відповідачка
розпорядилася вказаними грошима не на
потреби їх сім'ї, а на свою особисту
користь. Тому рішення суду і в цій
частині підлягає скасуванню з
ухваленням рішення про відмову в
позовних вимогах.

У відповідності до ст..303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в
частині відмови ОСОБА_2 в позовних
вимогах про визнання квартири №30 в
будинку №67/13 по пр..Будівельників в
м.Маріуполі спільною власністю
подружжя ніким не оскаржується.

З огляду на наведене, переглядаючи
справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК
України в межах заявлених в суді першої
інстанції позовних вимог та на
підставі доказів наданих сторонами,
які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України, зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
колегія суддів дійшла до висновку про
наявність підстав для скасування
рішення в частині задоволення вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу в період з травня 2000
року по 01 березня 2012 року, стягнення
суми грошової компенсації за проданий
автомобіль Hyundai Tucson в сумі 50922 грн 50
копійок, стягнення грошової
компенсації ? частини депозитного
вкладу в розмірі 13000 доларів США та ?
частини суми заробітної плати в
розмірі 4500 доларів США, і ухвалення
рішення про відмову в цих вимогах.
Також колегія суддів вважає, що це ж
рішення слід скасувати в частині
відмови в задоволенні вимог ОСОБА_3, а
її зустрічний позов - задовольнити, і
встановити факт проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 з
ОСОБА_2 у період з травня 2000 року по 15
квітня 2013 року.

В апеляційній скарзі
відповідачка просить апеляційний суд
скасувати рішення суду в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_2, в
частині відмови в її власних вимогах, і
залишити без розгляду та закрити
провадження за вимогами ОСОБА_2 про
стягнення з неї грошових коштів як
компенсації ? частки депозитного
вкладу і ? частки заробітної плати
позивача.

Колегія суддів погодилася із
висновками суду першої інстанції в
частині визнання спірного автомобіля
спільним майном подружжя, тому в цій
частині рішення скасуванню не
підлягає.

У відповідності до вимог ст.310 ЦПК
України рішення суду підлягає
скасуванню в апеляційному порядку із
закриттям провадження у справі або
залишенням зави без розгляду з підстав,
визначених статтями 295 та 207 ЦПК
України. Згідно з вимогами ч.3 ст.208 ЦПК
України судовий розгляд закінчується
ухваленням рішення суду.

Законних підстав для залишення без
розгляду та закриття провадження за
вимогами ОСОБА_2 про стягнення з неї
грошових коштів, ОСОБА_3 не наведено.

Відтак, апеляційна скарга
відповідачки підлягає тільки
частковому задоволенню.

У зв'язку із тим, що апеляційна скарга
відповідачки частково задоволена, у
відповідності із положеннями ст.88 ЦПК
України, з позивача на користь
відповідачки підлягає відшкодуванню
судовий збір за апеляційне оскарження
рішення в розмірі 953,46 грн..

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І
Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
04 липня 2014 року скасувати в частині
задоволення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу в період з
травня 2000 року по 01 березня 2012 року,
стягнення суми грошової компенсації за
проданий автомобіль Hyundai Tucson державний
номер НОМЕР_3 в сумі 50922 грн 50 копійок,
стягнення грошової компенсації ?
частини депозитного вкладу в розмірі
13000 доларів США та ? частини суми
заробітної плати в розмірі 4500 доларів
США, і в цих вимогах відмовити.

Це ж рішення скасувати в частині
відмови в задоволенні вимог ОСОБА_3.

Зустрічний позов ОСОБА_3 - задовольнити.
Встановити факт проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 з
ОСОБА_2 у період з травня 2000 року по 15
квітня 2013 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у
відшкодування судових витрат 953 грн 46
копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :