Справа № 203/5411/12 Провадження №
22-ц/772/13/2014Головуючий в суді першої
інстанції Ганкіна І.А.Категорія
27Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2014 р. м. ВінницяКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Вінницької
області у складі: головуючого - судді
Панасюка О.С., суддів Медвецького С.К.,
Зайцева А.Ю., з участю секретаря Руденко
О.М., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення
Вінницького районного суду Вінницької
області від 30 липня 2013 року у справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про стягнення боргу за кредитним
договором, -

встановила:

В жовтні 2012 року ПАТ «ОТП Банк»
звернулося в суд з цим позовом,
відповідно до якого просило стягнути
солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його
користь 212913,87 дол. США, що за курсом НБУ
становило 1726847,85 грн., боргу за
кредитним договором № CNL-B00/197/2006 від 28
серпня 2006 року та 130256,33 дол. США, що
становило 1062105,97 грн. за курсом НБУ,
боргу за кредитним договором №
CNL-B00/087/2007 від 11 травня 2007 року.

Вказувало, що 28 серпня 2006 року між
Акціонерним комерційним банком
«Райфайзенбанк Україна»
(правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк») та ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір № CNL-B00/197/2006, за яким
ОСОБА_2 отримала 180000 дол. США кредиту
строком до 27 серпня 2021 року, зі сплатою
процентів за користування кредитом у
розмірі: FIDR+4,49% річних (де FIDR - це
процентна ставка по строкових
депозитах фізичних осіб у валюті
кредиту, що розміщені в Банку на строк в
366 дів, з виплатою процентів після
закінчення строку дії депозитного
договору). 20 лютого, 20 липня та 20
листопада 2009 року до цього кредитного
договору були укладені додаткові
договори №№ 1, 2, 3.

Задля забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором 28
серпня 2006 року між Банком та ОСОБА_3
укладено договір поруки, за яким
останній зобов'язався в разі
невиконання боржником своїх
зобов'язань перед кредитором погасити
заборгованість по кредитному договору:
основну суму кредиту, нараховані
проценти за користування ним, пеню та
штраф.

ОСОБА_2 належним чином не виконувала
умови кредитного договору, у зв'язку з
чим заборгувала Банку станом на 3
вересня 2012 року 212913,87 дол. США, з яких:
157188,13 дол. США - борг по тілу кредиту,
55725,74 - борг по процентах за
користування ним, а також 25027,29 грн. пені
за прострочення виконання
зобов'язання.

11 травня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», яке
в подальшому відповідно до Закону
України «Про акціонерні товариства»
змінило назву на ПАТ «ОТП Банк», та
ОСОБА_2 був укладений кредитний договір
№ CNL-B00/087/2007, за яким ОСОБА_2 отримала 100000
дол. США кредиту строком до 10 травня 2017
року, зі сплатою процентів за
користування кредитом у розмірі 13,99%
річних. Цей договір також було
забезпечено шляхом укладення 11 травня
2007 року договору поруки № SR-В00/087/2007 з
ОСОБА_3

За кредитним договором № CNL-B00/087/2007 від
11 травня 2007 року станом на 3 вересня 2012
року ОСОБА_2 заборгувала Банку 130256,33
дол. США (91503,23 дол. США - борг по тілу
кредиту, 38753,10 дол. США - заборгованість
по сплаті процентів), а також 19592,13 грн.
пені за прострочення виконання
зобов'язань та 1375 грн. штрафу.

Рішенням Вінницького районного суду
Вінницької області від 30 липня 2013 року
позов задоволено. Стягнуто солідарно з
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП
Банк» заборгованість: за кредитним
договором № CNL-B00/197/2006 від 28 серпня 2006
року в розмірі 212913,87 дол. США, що за
курсом НБУ станом на 3 вересня 2012 року
становило 1726847,85 грн.; за кредитним
договором № CNL-B00/087/2007 від 11 травня 2007
року в розмірі 130256,33 дол. США, що
становило станом на 3 вересня 2012 року
1062105,97 грн. за курсом НБУ. Вирішено
питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального,
порушення норм процесуального права,
невідповідність висновків суду
встановленим обставинам справи,
просили скасувати це рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове про
відмову у позові.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає, що вона не підлягає
задоволенню з таких міркувань.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
передбачає, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції; апеляційний суд
досліджує лише ті докази, які судом
першої інстанції були досліджені з
порушенням встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права;
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає
справу та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Судом встановлено, що 28 серпня 2006 року
між Акціонерним комерційним банком
«Райфайзенбанк Україна»
(правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк») та ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір № CNL-B00/197/2006, за яким
ОСОБА_2 отримала 180000 дол. США кредиту
строком до 27 серпня 2021 року, зі сплатою
процентів за користування кредитом у
розмірі: FIDR+4,49% річних (де FIDR - це
процентна ставка по строкових
депозитах фізичних осіб у валюті
кредиту, що розміщені в Банку на строк в
366 дів, з виплатою процентів після
закінчення строку дії депозитного
договору) (а. с. 6 - 11).

20 лютого 2009 року до цього договору був
укладений додатковий договір № 1, яким,
зокрема, змінювався графік платежів з
погашення кредиту (п. 2.1.1.) (а. с. 12); 20
липня 2009 року - додатковий договір № 2,
п. 3.2 якого з 20 липня 2009 року до 21 вересня
2009 року встановлювалась фіксована
процентна ставка в розмірі 6,50% річних, а
п. 3.3 з 21 вересня 2009 року - плаваюча
процентна ставка у розмірі: FIDR+4,81%
річних (а.с.13 - 14); 20 листопада 2009 року -
додатковий договір № 3, яким на період з
20 листопада 2009 року до 20 квітня 2010 року
встановлювалась фіксована процентна
ставка в розмірі 6,50% річних, а з 20 квітня
2010 року - плаваюча процентна ставка у
розмірі: FIDR+4,81% річних (а.с.16 - 18).

28 серпня 2006 року між АКБ «Райфайзенбанк
Україна» та ОСОБА_3 був укладений
договір поруки № CR-В00/197/2006, за яким
ОСОБА_3 зобов'язався солідарно з ОСОБА_2
відповідати за виконання зобов'язань
за кредитним договором № CNL-B00/197/2006 від
28 серпня 2006 року (а. с. 28); 20 липня 2009 року
до цього договору поруки був укладений
додатковий договір № 1, згідно з яким
визначено розмір боргових зобов'язань
на дату підписання цього договору в
розмірі 153638,00 дол. США, а поручитель
ОСОБА_3 погодився, що в разі зміни
розміру цих зобов'язань після
укладення даного договору, такі
зобов'язання забезпечуються в їх
повному розмірі без укладення
додаткових договорів до договору
поруки (а. с. 29); 20 листопада 2006 року до
договору поруки № CR-В00/197/2006 від 28
серпня 2006 року було укладено
додатковий договір № 2, яким розмір
боргових зобов'язань визначено в сумі
157188,13 дол. США, і також зафіксовано
згоду поручителя на їх зміну без
укладення будь-яких додаткових
договорів до договору поруки (а.с.20).

ОСОБА_2 належним чином не виконувала
умови кредитного договору № CNL-B00/197/2006
від 28 серпня 2006 року, у зв'язку з чим
заборгувала Банку станом на 3 вересня
2012 року 215359,98 дол. США та 1614246,30 грн., з
яких: 157188,13 дол. США - борг по тілу
кредиту, 58171,85 - борг по процентах за
користування ним, а також 180394,77 грн.
(22569,09 дол. США) пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання за користування
кредитними коштами, 1433851,53 грн. (179388,41
дол. США) пені за несвоєчасне виконання
зобов'язання із сплати процентів за
користування кредитними коштами
(висновок судово-економічної
експертизи № 1830/13-21 від 24 червня 2014 року
на а. с. 172 - 200).

11 травня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», яке
в подальшому відповідно до Закону
України «Про акціонерні товариства»
було переіменоване у ПАТ «ОТП Банк», та
ОСОБА_2 був укладений кредитний договір
№ CNL-B00/087/2007, за яким ОСОБА_2 отримала 100000
дол. США кредиту строком до 10 травня 2017
року, зі сплатою процентів за
користування кредитом у розмірі 13,99%
річних. Цей договір також було
забезпечено шляхом укладення 11 травня
2007 року договору поруки № SR-В00/087/2007 з
ОСОБА_3 (а. с. 34 - 37).

20 лютого 2009 року до цього договору був
укладений додатковий договір № 1, яким,
зокрема, встановлювався графік
платежів (п. 2.1.1.) та можливість
збільшення процентної ставки на 4% у
випадку порушення позичальником
будь-яких зобов'язань за кредитним
договором без укладення додаткових
договорів (п. п. 2.1.4., 2.1.5.) (а. с. 39); 20 липня
2009 року - додатковий договір № 2, п. 3.2
якого з 20 липня 2009 року до 21 вересня 2009
року встановлювалась фіксована
процентна ставка в розмірі 6,50% річних, а
п. 3.3 з 21 вересня 2009 року - 14,48% річних (а.
с. 41 - 42); 20 листопада 2009 року - додатковий
договір № 3, яким на період з 20
листопада 2009 року до 20 квітня 2010 року
встановлювалась фіксована процентна
ставка в розмірі 6,50% річних, а з 20 квітня
2010 року - 15,29% річних (а. с. 43 - 44).

Кредитний договір № CNL-B00/087/2007 також був
забезпечений порукою ОСОБА_3 згідно з
договором № SR-В00/087/2007 від 11 травня 2007
року, за яким ОСОБА_3 зобов'язався
солідарно відповідати за виконання
ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним
договором (а. с. 50), а 20 липня та 20
листопада 2009 троку до цього договору
були укладені додаткові договори №№ 1,
2, аналогічні за змістом з додатковими
договорами до договору поруки №
CR-В00/197/2006 від 28 серпня 2006 року (а. с. 51, 52).

Відповідно до висновку
судово-економічної експертизи № 1830/13-21
від 24 червня 2014 року станом на 3 вересня
2012 року ОСОБА_2 заборгувала Банку за
договором № CNL-B00/087/2007 від 11 травня 2007
року 130737,68 дол. США та 1358898,51 грн., з яких:
91503,23 дол. США - борг по тілу кредиту,
39234,45 дол. США - заборгованість по
процентах за користування кредитними
коштами; 372989,76 грн. (46664,55 дол. США) - пеня
за несвоєчасне виконання зобов'язань
за користування кредитними коштами;
985908,74 грн. (123346,52 дол. США) - пеня за
несвоєчасне виконання зобов'язань зі
сплати процентів за користування
кредитними коштами (а. с. 172 - 200).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа зобов'язується
надати грошові кошти позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору, у
визначений у ньому строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилась та сплати
процентів.

Ч. 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткової (субсидіарної)
відповідальності поручителя (ч.1 ст.554
ЦК України).

Отже, суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що оскільки
ОСОБА_2 не виконувала належним чином
зобов'язання за кредитними договорами,
то сума боргу з урахуванням відсотків
та пеня, в межах заявлених позовних
вимог (ч. 1 ст. 11 ЦПК України) підлягає
стягненню солідарно з відповідачів на
користь позивача.

Колегія суддів відхиляє доводи
апелянтів про те, що оскільки кредитні
договори були укладені, відповідно, з
АКБ «Райфайзенбанк Україна» та ЗАТ
«ОТП Банк» і будь-які зміни в них не
вносились, то ПАТ «ОТП Банк» не є
належним позивачем у справі, з огляду
на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини справи, визнані сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Під час розгляду справи в суді
відповідачі не заперечували проти
правонаступництва ПАТ «ОТП Банк» АКБ
«Райфайзенбанк Україна». Визнавали
вони цю ж обставину і при укладенні
додаткових договорів до кредитного
договору № CNL-B00/197/2006 та договору поруки
№ CR-В00/197/2006, підписуючи ці додаткові
договори із ЗАТ «ОТП Банк».

Крім того, ст. 1 Статуту ПАТ «ОТП Банк»
(нова редакція), затвердженого рішенням
загальних зборів акціонерів № 62 від 19
квітня 2013 року, ПАТ «ОТП Банк» є
правонаступником усіх прав та
обов'язків ЗАТ «ОТП Банк», яке в свою
чергу є правонаступником усіх прав та
обов'язків АКБ «Райфайзенбанк Україна»

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України
правонаступництво є підставою для
зміни кредитора у зобов'язанні іншою
особою, при цьому така зміна
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Отже, зміна кредитора у зобов'язанні
іншою особою не є зміною правочину, а
відтак не потребує внесення змін до
договору.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
відповідно до абзацу 6 п. 5 Прикінцевих
та перехідних положень Закону України
«Про акціонерні товариства»
приведення діяльності у
відповідність із нормами цього
Закону, статутів та внутрішніх
положень акціонерних товариств,
створених до набрання чинності цим
Законом, у тому числі зміна
найменування акціонерних товариств з
відкритого або закритого на публічне
або приватне, не є перетворенням та
не потребує застосування процедури
припинення.

Відтак зміна найменування із Закритого
акціонерного товариства «ОТП Банк» на
Публічне акціонерне товариство «ОТП
Банк» не тягне за собою зміни будь-яких
правочинів, стороною яких є це
товариство.

Не заслуговують на увагу і доводи
апелянтів про безпідставність
стягнення боргу з поручителя ОСОБА_3
через зміну основного зобов'язання без
його згоди.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується його обсяг
відповідальності.

При цьому обсяг зобов'язання
поручителя визначається як умовами
договору поруки, так і умовами
основного договору, яким визначено
обсяг зобов'язань боржника,
забезпечення виконання яких здійснює
поручитель. Проте, якщо в договорі
поруки передбачено, зокрема,
можливість зміни розміру процентів за
основним зобов'язанням і строків їх
виплати без додаткового повідомлення
поручителя та укладення окремої угоди,
то ця умова договору є результатом
домовленості сторін (банку і
поручителя), а, отже, поручитель дав
згоду на зміну основного зобов'язання
(Постанова Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин).

Як видно з додаткових договорів до
договорів поруки № CR-В00/197/2006 від 28
серпня 2006 року та № SR-В00/087/2007 від 11
травня 2007 року, укладених 20 липня та 20
листопада 2009 року ОСОБА_3 дав згоду на
збільшення загального розміру
забезпеченого зобов'язання, а також
погодився, що в разі зміни розміру цих
зобов'язань після укладення зазначених
договорів, такі зобов'язання
забезпечуються в їх повному розмірі
без укладення додаткових договорів до
договору поруки.

Відтак у суду першої інстанції не було
підстав для висновку про зміни
зобов'язання без згоди поручителя,
внаслідок чого збільшується його обсяг
відповідальності.

Колегія суддів відхиляє також доводи
апелянтів про те, що у зв'язку із
стрімким падінням курсу гривні до
долара США істотно змінились
обставини, якими сторони керувались
при укладенні кредитних договорів з
таких міркувань.

За змістом ст. 652 ЦК України істотна
зміна обставин є підставою для зміни
або розірвання договору за згодою
сторін, а якщо така згода не досягнута -
то за рішенням суду (ч. 2 цієї статті).

Проте, з таким позовом (про розірвання
договорів кредиту) відповідачі не
звертались.

Крім того, саме по собі
зростання/коливання курсу іноземної
валюти не є достатньою підставою для
розірвання кредитного договору на
підставі ст. 652 ЦК, оскільки зазначене
стосується обох сторін договору, й
позичальник при належній
завбачливості міг виходячи з динаміки
зміни курсів валют із моменту введення
в обіг національної валюти та її
девальвації, передбачити в момент
укладення договору можливість зміни
курсу гривні України до іноземної
валюти, а також можливість отримання
кредиту в національній валюті (п. 16
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних
правовідносин»).

Таким чином доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують, норми матеріального і
процесуального права судом
застосовані правильно, а тому підстав
для скасування чи зміни оскаржуваного
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Вінницького районного
суду Вінницької області від 30 липня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: