УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" серпня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Бурлай О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність
державного виконавця
Амур-Нижньодніпровського відділу
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області Марінеско Андрія Вікторовича,
заінтересована особа: Публічне
акціонерне товариство «Укрсоцбанк», -

у с т а н о в и в :

28.05.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі
скаргою на дії та бездіяльність
державного виконавця
Амур-Нижньодніпровського відділу
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області Марінеско Андрія Вікторовича в
якій просить визнати неправомірними
дії державного виконавця по опису та
арешту автомобіля і скасувати
відповідний акт та зобов'язати
начальника Амур-Нижньодніпровського
ВДВС Дніпропетровського МУЮ
Дніпропетровської області зняти арешт
з майна і повернути його ОСОБА_3. Вимоги
скарги мотивовано тим, що на виконанні
Амур-Нижньодніпровського відділу
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області знаходиться виконавчий лист
№6/755/2031/2013 по справі №755/7769/2013-ц виданий
07.05.2013 року Дніпровським районним судом
м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на
користь ПАТ «Укрсоцбанк»
заборгованості по договору кредиту в
сумі 1947463,36 грн. та третейського збору в
сумі 19874,63 грн. В ході проведення
виконавчих дій державним виконавцем
Марінеско А.В. 30.04.2014 року було описано
та накладено арешт на автомобіль AUDI А6,
2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, про що
складено акт опису й арешту майна
№39399404/8. Боржник вважає вказані дії
державного виконавця протиправними,
оскільки в якості забезпечення
виконання зобов'язань за договором
кредиту скаржник передав в іпотеку
банку земельну ділянку та нерухоме
майно вартість якого значно перевищує
розмір стягнутої заборгованості. При
цьому, боржник через свого
представника звертався до державного
виконавця з пропозицією звернути
стягнення на земельну ділянку та
розташований на ній житловий будинок,
що перебувають в іпотеці банку,
оскільки боржник має право
запропонувати ті види майна чи
предмети, на які необхідно в першу
чергу звернути стягнення, однак жодних
дій щодо звернення стягнення на
вказане майно державним виконавцем
вчинено не було, натомість в порушення,
на думку скаржника, ч. 5 ст. 52 Закону
України «Про виконавче провадження» та
Інструкції про проведення виконавчих
дій щодо обмеження права користування
майном, його вилучення в боржника та
передачу на зберігання іншим особам за
відсутності у цьому потреби, державний
виконавець описав та арештував
автомобіль AUDI А6, 2006 року випуску, д.н.з.
НОМЕР_1. Також скаржник зазначає, що
державний виконавець при накладенні
арешту на вказаний автомобіль істотно
перевищив розмір вартості
арештованого майна над сумою
стягнення, оскільки до арештованого
раніше майна відноситься також
домоволодіння, яке оцінене сторонами
договору іпотеки у 2500000,00 грн., при цьому
за рахунок арештованого автомобіля не
можливо виконати рішення суду, а
ігнорування державним виконавцем
прохання боржника про звернення
стягнення на інше майно порушує право
боржника на користування та
розпорядження своїм майном. Крім того,
скаржник посилається на те, що
складений державним виконавцем акт
опису й арешту майна не відповідає
вимогам Інструкції про проведення
виконавчих дій та Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, оскільки у цьому акті державним
виконавцем: не визначено
процесуального статусу або відношення
до сторін осіб, що були присутніми при
складанні акту опису; не зазначено
пробіг автомобіля на момент складання
акту; не зазначено жодних відмінних
ознак, ступінь зносу, не проведено
внутрішній опис автомобіля або не
зазначено причини, за яких такий опис
провести неможливо; не зазначено
наявність або відсутність ключів від
автомобіля; не зазначено чи
проводилось опечатування
транспортного засобу, якщо так, то не
вказано кількість накладених печаток
та спосіб опечатування; не вказано
паспортні дані особи, якій передано
майно на зберігання; не вказано серії
та номеру копії акту опису та арешту
майна, яка була вручена особі під
розписку; не вказано адресу фактичного
місцезнаходження арештованого
автомобіля; примірник акту не вручено
боржнику під розписку на першому
примірнику акта. Скаржник зазначає, що
наведені невідповідності акту опису та
арешту майна вимогам нормативних актів
України можуть призвести до втрати або
пошкодження автомобіля,
неправомірного його використання, що
знизить його вартість, внаслідок чого
боржник зазнає матеріальних збитків.
Також скаржник вказує на те, що
державний виконавець у акті дописав
інформацію про наявне механічне
ушкодження: «Подряпина на лівому крилі
задньої сторони бамперу», вже після
його складання і це свідчить про те, що
особа якій передане дане майно на
відповідальне зберігання допустило
його псування, а державний виконавець
вніс завідомо неправдиві відомості до
офіційного документу. На думку
скаржника, передача автомобіля на
зберігання іншій особі без обмеження
права експлуатації або опечатування за
актом опису та арешту майна суперечить
діючому законодавству та зменшує
вартість авто, чим порушуються права і
боржника, і стягувача. Крім того,
враховуючи, що 30.04.2014 року ОСОБА_3
звернулась до Самарського районного
суду м. Дніпропетровська з позовом про
визнання права власності на зазначений
автомобіль та зняття з нього арешту і
15.05.2014 року ухвалою суду вказаний позов
був забезпечений шляхом заборони
державному виконавцю здійснювати
продаж арештованого майна, зберігання
транспортного засобу у іншій особи є
безпідставним, оскільки до закінчення
розгляду позову ОСОБА_3 продаж авто є
неможливим, а зберігання іншою особою
спричинить шкоду інтересам боржника,
враховуючи, що вартість послуг зі
зберігання буде зараховуватись до
витрат виконавчого провадження.

Скаржник, начальник ВДВС, державний
виконавець та представник
заінтересованої особи в судове
засідання не з'явились, причини неявки
суду не повідомили.

Суд, вивчивши матеріали справи,
оцінивши всі зібрані по справі докази у
їх сукупності, приходить до висновку
про те, що вимоги скарги не підлягають
до задоволення, з огляду на наступне.

Згідно положень ст. 383 ЦПК України,
сторони виконавчого провадження мають
право звернутися до суду із скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Судом встановлено, що 30.04.2014 року
старшим державним виконавцем
Амур-Нижньодніпровського відділу
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області Марінеско А.В. винесено акт
опису й арешту майна №39399404/08, яким при
примусовому виконанні виконавчого
листа №6/755/2031/2013 виданого 22.05.2013 року
Дніпровським районним судом м. Києва
про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ
«Укрсоцбанк» заборгованості по
договору кредиту в сумі 1947463,36 грн. та
третейського збору в сумі 19874,63 грн.
проведено опис майна та накладено
арешт на автомобіль НОМЕР_2 (а.с. 5).

Відповідно до положень ч. 5 ст. 52 Закону
України «Про виконавче провадження», у
разі відсутності у боржника коштів та
інших цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача, стягнення
звертається також на належне боржнику
інше майно, за винятком майна, на яке
згідно із законом не може бути
накладено стягнення. Звернення
стягнення на майно боржника не зупиняє
звернення стягнення на кошти боржника.
Боржник має право запропонувати ті
види майна чи предмети, на які
необхідно в першу чергу звернути
стягнення. Черговість стягнення на
кошти та інше майно боржника остаточно
визначається державним виконавцем.

Відповідно до п. 5.6.1. Наказу
Міністерства юстиції України №74/5 від
15.12.1999 року «Про затвердження
Інструкції про проведення виконавчих
дій» арешт майна полягає у проведенні
його опису, оголошенні заборони
розпоряджатися ним, а в разі потреби - в
обмеженні права користування майном
або його вилученні в боржника та
передачі на зберігання іншим особам.

З огляду на наведені положення
нормативно-правових актів України,
визначення черговості стягнення на
кошти та інше майно боржника, та
вирішення питання про наявність
потреби в обмеженні права
користування майном або його вилученні
в боржника та передачі на зберігання
іншим особам є виключним повноваженням
державного виконавця при здійсненні
примусового виконання, тож посилання
скаржника на вказані положення чинного
законодавства України є
безпідставними та не вказують на
неправомірність дій державного
виконавця.

Відповідно до ч. 3 ст. 57 Закону України
«Про виконавче провадження»,
постановами, передбаченими частиною
другою цієї статті, може бути
накладений арешт у розмірі суми
стягнення з урахуванням виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.

Згідно ч. 1 ст. 58 Закону України «Про
виконавче провадження», визначення
вартості майна боржника проводиться
державним виконавцем за ринковими
цінами, що діють на день визначення
вартості майна. Для оцінки за
регульованими цінами, оцінки
нерухомого майна, транспортних
засобів, повітряних, морських та
річкових суден державний виконавець
залучає суб'єкта оціночної діяльності -
суб'єкта господарювання, який
провадить свою діяльність відповідно
до Закону України "Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні".

Враховуючи положення наведених норм
Закону України «Про виконавче
провадження» суд вважає
безпідставними посилання скаржника на
те, що вартість іпотечного майна
перевищує розмір стягнутого зі
скаржника на користь заінтересованої
особи суми боргу і тому державний
виконавець не мав право арештовувати
належний скаржнику автомобіль,
оскільки встановлена в іпотечному
договорі вартість нерухомого майна є
договірною ціною майна про розмір якої
домовились сторони договору, при цьому,
в процесі примусового виконання
рішення суду про стягнення суми боргу,
державний виконавець визначає
вартість майна боржника в порядку
встановленому ст. 58 Закону України «Про
виконавче провадження», яка може бути
відмінною він суми визначеної
сторонами враховуючи також, що
іпотечний договір був укладений ще у 2008
році.

Посилання скаржника на
невідповідність змісту оскаржуваного
Акту опису й арешту майна вимогам
Інструкції з організації примусового
виконання рішень не є підставами для
визнання неправомірними дій
державного виконавця по опису та
арешту автомобіля, а також для
скасування відповідного акту. Скаржник
не позбавлений можливості вимагати від
державного виконавця зафіксувати
відповідну інформацію у відповідності
до вимог Інструкції, з метою належного
збереження арештованого майна.

За змістом ч. 2 ст. 59 Закону України «Про
виконавче провадження», зберігач може
користуватися майном, переданим йому
на зберігання, якщо особливості такого
майна не призведуть до його знищення
або зменшення цінності внаслідок
користування.

Необґрунтованими є твердження
скаржника, що державний виконавець
передав арештоване майно на зберігання
без обмеження права експлуатації, адже
в оскаржуваному акті опису й арешту
міститься положення про те, що на
описане майно накладений арешт і
встановлено обмеження права
користування ним. Крім того, у
відповідності до положень ч. 2 ст. 59
Закону України «Про виконавче
провадження» зберігач в будь-якому
разі не має права користуватись
переданим йому автомобілем, оскільки
цінність будь-якого автомобіля при
його використанні зменшується, а також
користування ним може призвести до
знищення автомобіля.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 383-387, 293, 294 ЦПК України, Законом
України «Про виконавче провадження»,
суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та
бездіяльність державного виконавця
Амур-Нижньодніпровського відділу
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області Марінеско Андрія Вікторовича -
відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до
Апеляційного суду м. Києва через
Дніпровський районний суд м. Києва
протягом п'яти днів з дня її
проголошення.

У разі, якщо ухвалу було постановлено
без участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя -