Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаврилової О.В.,

при секретарі - Сірош О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Дніпровського
районного суду м. Києва цивільну справу
за позовом Комунального підприємства
по утриманню житлового господарства
Дніпровського району м. Києва до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
боргу, -

в с т а н о в и в:

11.07.2014р. представник Комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства Дніпровського району м.
Києва звернувся до суду з позовом про
солідарне стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на користь позивача
заборгованості за житлово-комунальні
послуги на загальну суму 4446,92 грн. та
суми судового збору, мотивуючи свої
вимоги тим, що відповідачі є
співвласниками квартири АДРЕСА_1, які
являються споживачами
житлово-комунальних послуг, наданих
підприємством позивача. В порушення
норм діючого законодавства
відповідачі не виконували своїх
обов'язків по своєчасному внесенню
плати за користування квартирою
АДРЕСА_1 та за надані комунальні
послуги, внаслідок чого за період з
01.01.2002р. по 01.01.2014р. утворилась
заборгованість, яка станом на день
подання позовної заяви становить 4446,92
грн.

Представник позивача в судове
засідання не з'явивсь, надав суду заяву
про розгляд справи за його відсутності,
в якій підтримав вимоги позову в
повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не
з'явились, про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином, причини неявки в судове
засідання суду не повідомили.

Відповідач ОСОБА_1 до судового розгляду
надала суду заяву, в якій просить суд
відмовити в задоволенні позовних
вимог, як убачається зі змісту заяви, у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності. Інші відповідачі заяв чи
клопотань суду не подали.

У відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України,
у зв'язку з неявкою в судове засідання
осіб, які беруть участь у справі,
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані по справі докази в їх
сукупності, суд приходить до
наступного.

Правовідносини із споживання
житлово-комунальних послуг
регулюються Законом України «Про
житлово-комунальні послуги»,
відповідно до ст. 4 якого законодавство
України у сфері житлово-комунальних
послуг базується на Конституції
України і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства,
цього Закону та інших
нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

Порядок оплати за житлово-комунальні
послуги визначений у статті 32 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги», якою передбачено, що плата за
житлово-комунальні послуги
нараховується щомісячно відповідно до
умов договору в порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України. Розмір
плати за комунальні послуги
розраховується виходячи з розміру
затверджених цін/тарифів та показань
засобів обліку або за нормами,
затвердженими в установленому порядку.

Згідно п.35 Правил користування
приміщеннями житлових будинків і при
будинковими територіями, затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті
за обслуговування і ремонт будинку,
комунальні та інші послуги
покладається на власника, наймача,
орендаря житлового приміщення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 є співвласниками квартири
АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на житло від
09.04.1999р., виданим Дніпровською районною
державною адміністрацією м. Києва
(а.с.7). крім того, відповідачі
зареєстровані та проживають за
вищезазначеною адресою, що
підтверджується довідкою форми 3,
виданою ЖРЕО-402 16.04.2014р. (а.с. 6).

Відповідно до положень ст.322 Цивільного
кодексу України власник зобов'язаний
утримувати майно, що йому належить,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно ст. 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», п. 35
Правил користування приміщеннями
житлових будинків і при будинковими
територіями, затверджених Постановою
Кабінету Міністрів України від 08.10.1992
року №572, обов'язок по сплаті за
обслуговування і ремонт будинку,
комунальні та інші послуги
покладається на власника, наймача,
орендаря житлового приміщення.

Звертаючись з позовом до суду,
Комунальне підприємство по утриманню
житлового господарства Дніпровського
району міста Києва просить стягнути з
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на свою користь
заборгованість за квартплату та плату
за комунальні послуги на загальну суму
4446,92 грн., яка розрахована за період з
01.01.2002р. по 31.07.2004р. та з 01.10.2012р. по
31.03.2014р., що підтверджується
розрахунком заборгованості по
квартплаті та комунальним послугам,
який приєднано до матеріалів справи
(а.с.11). При цьому, згідно даного
розрахунку заборгованості, за період з
01.01.2002р. по 31.07.2004р. вона становить
4433,83грн.

Таким чином, позивачем підтверджено
існування заборгованості за зазначені
вище періоди.

Разом з тим, загальний строк позовної
давності, встановлений статтею 71
Цивільного кодексу України у редакції
Закону України від 11 липня 1995 року «Про
внесення змін до статті 71 Цивільного
кодексу України», застосовується з 27
липня 1995 року за позовами усіх осіб,
право яких порушено, тобто як фізичних
осіб, так і юридичних осіб.

Відповідно до статті 75 Цивільного
кодексу України позовна давність
застосовується судом, арбітражем або
третейським судом незалежно від заяви
сторін.

Згідно зі ст. 76 Цивільного кодексу
України (1963 року) перебіг строку
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

У відповідності з положеннями ст. 80
Цивільного кодексу України, закінчення
строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або
третейський суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України (який набрав чинності з
01 січня 2004 року), Цивільний кодекс
України застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав та
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Як передбачено пунктом 6 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України (який набрав чинності з
01 січня 2004 року), правила Цивільного
кодексу України про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплинув до набрання чинності цим
Кодексом.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу
України визначено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалість у
три роки.

За загальним правилом (ч.1 ст.261
Цивільного кодексу України) перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалась або могла
довідатись про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного
кодексу України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Загальні питання, які вирішує суд під
час ухвалення рішення визначені у
статті 214 Цивільного процесуального
кодексу України, серед іншого, суд
вирішує питання чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності
тощо), які мають значення для вирішення
справи.

Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року за № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», установивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення.

Зважаючи на викладене, суд вважає
правомірним застосування в межах
даного спору позовної давності до
заявлених позивачем вимог про
стягнення з відповідачів
заборгованості за житлово-комунальні
послуги та квартплату за період з
01.01.2002р. по 31.07.2004р., що складає загальну
суму 4433,83грн., у зв'язку зі спливом
загального строку позовної давності,
як це передбачено ст.71 Цивільного
кодексу України (в редакції від 18 липня
1963 року), з урахуванням положень п.6
Прикінцевих та перехідних положень
Цивільного кодексу України (який
набрав чинності з 01 січня 2004 року) та на
підставі ст. ст. 257, 267 ЦК України (який
набрав чинності з 01 січня 2004 року) у
зв'язку із заявою відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
кодексу в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як убачається з позову, вимоги про
стягнення заборгованості заявлені за
період по 01.01.2014р. в сумі 4446,92грн. Згідно
наданого позивачем розрахунку
заборгованості (а.с. 11), борг станом на
01.04.2014р. становить 4634,77грн. При цьому,
згідно довідки ЖРЕО-402 від 13.04.2004р.
заборгованість за комунальні послуги
та по квартплаті складає 4446,92грн. (а.с.
10).

Таким чином, за період з 01.04.2014р. по
13.04.2004р. відповідачами здійснено
погашення певної частини
заборгованості. Якщо від
заборгованості, яка утворилась станом
на 13.04.2004р. в розмірі 4446,92грн. відняти
суму в розмірі 4433,83грн., в стягненні
якої судом відмовлено у зв'язку із
застосуванням строків позовної
давності, залишається заборгованість в
сумі 13,09грн. При цьому в позові, з яким
представник позивача звернувся до
суду, зазначено, що вся заборгованість,
про стягнення якої заявлені вимоги,
існує на день подання позовної заяви -
11.07.2014р. При цьому позивачем не надано
доказів того, що станом на зазначену
дату - 11.07.2014р. заборгованість в сумі
13,09грн. не погашена.

З огляду на викладене, оцінивши зібрані
по справі докази в їх сукупності, суд
дійшов висновку, що позов Комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства Дніпровського району
міста Києва до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
житлово-комунальні не підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати по сплаті судового збору слід
віднести за рахунок позивача у
сплаченому при подачі позову розмірі.

На підставі викладеного, ст.ст. 71, 75, 76, 80
Цивільного кодексу України (в редакції
Цивільного кодексу України від 18
липня 1963 року), ст.ст. 257, 261, 267, 322
Цивільного кодексу України (в редакції
чинній з 01 січня 2004 року), ст. 67, 68 ЖК
України, ст. 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», п. 35
Правил користування приміщеннями
житлових будинків і прибудинковими
територіями, затверджених Постановою
Кабінету Міністрів України від 08.10.1992
року №572, керуючись ст. ст. 1, 4, 10, 11, 57-60, 88,
179, 209, 212-215 Цивільного процесуального
кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства Дніпровського району м.
Києва до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення боргу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду м. Севастополя шляхом подачі в
10-денний строк апеляційній скарги з дня
проголошення рішення, а якщо особа яка
оскаржує рішення не була присутня у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: