АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/3640/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2616/14
Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.
Доповідач Кузнєцова О. Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Хіль Л.М., Чічіля В.А.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного
суду м. Полтави від 23 червня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - ОСОБА_3, про визнання
договору дарування квартири недійсним,
-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із вказаним позовом та просила
визнати договір дарування серії ВАК
№114413 від 9 квітня 2003 року укладений між
нею та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1
недійсним.

В обґрунтування позовних вимог
вказувала на те, що у 2003 році ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 скориставшись її тяжким
психологічним станом та застосовуючи
психічний тиск змусили її укласти
договір дарування квартири АДРЕСА_1.

29 травня 2012 року вказану квартиру було
продано з прилюдних торгів ОСОБА_3 за 161
250 грн.

Таким чином, вважає свої права
порушеними, що є підставою для визнання
договору дарування квартири недійсним.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 23 червня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було
відмовлено у зв'язку з пропуском
строків позовної давності.

Дане рішення місцевого суду в
апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1
та просила скасувати його та ухвалити
нове, яким задовольнити її позовні
вимоги у повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_1. підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні

Згідно ст. 214 ЦПК під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Пунктом 3 ст. 215 ЦПК України передбачено,
що зміст рішення суду складається з
мотивувальної частини із зазначенням
встановлених судом обставин і
визначених відповідно до них
правовідносин;мотивів, з яких суд
вважає встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, бере до уваги або відхиляє
докази, застосовує зазначені в рішенні
нормативно-правові акти; чи були
порушені, не визнані або оспорені
права, свободи чи інтереси, за захистом
яких особа звернулася до суду, а якщо
були, то ким; назви, статті, її частини,
абзацу, пункту, підпункту закону, на
підставі якого вирішено справу, а також
процесуального закону, яким суд
керувався.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 14 від 18
грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі» у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані
про встановлені судом обставини, що
мають значення для справи, їх юридичну
оцінку та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд
виходив при задоволенні грошових та
інших майнових вимог. Встановлюючи
наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК).

Суд першої інстанції ухвалюючи судове
рішення не встановив, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджувалися; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин, та відмовив у
задоволенні вимог ОСОБА_1 у зв'язку зі
спливом строків позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції.

В п. 11 Постанови Пленуму Верховного
суду України № 14 від 18 грудня 2009 року
«Про судове рішення у цивільній
справі» зазначено, що встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважних причин, суд у
рішенні зазначає про відмову у позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що ж самостійною підставою
для цього.

Таким чином, суд наділений
повноваженнями відмовити у
задоволенні позову у зв'язку зі спливом
строків позовної давності у разі
доведеності позовних вимог позивача,
але пропуском останнім строків
позовної давності звернення до суду.

Згідно зі ст.61 ч. 3 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Колегіє суддів встановлено, що в серпні
2008 року ОСОБА_1 зверталася у суд з
позовом до ОСОБА_2 про визнання
договору дарування квартири АДРЕСА_1
недійсним, посилаючись на те, що
зазначений договір вона вчинила на
умовляння відповідачки, під впливом
тяжких обставин (смерті сина і матері),
а також у зв'язку з тим, що вона не
розуміла значення своїх дій внаслідок
зловживання спиртними напоями.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 17 липня 2009 року, яке набрало
законної сили, у задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено.

При цьому судом встановлено, що
позивачці ОСОБА_1 та її неповнолітній
дочці ОСОБА_2 належала на праві
спільної сумісної власності квартира
АДРЕСА_2, яку 05 лютого 1999 року ОСОБА_1,
яка діяла від себе та від імені
неповнолітньої дочки, продала за 54832
грн.

За кошти, виручені від продажу вище
вказаної квартири, ОСОБА_1 17.03.1999 року
придбала жилий будинок з надвірними
побудовами та приватизовану земельну
ділянку розміром 0,43 га, що знаходиться
в АДРЕСА_3 по вул. Леніна, 61, за ціною 8 333
грн.

Також, 09.09.1999 року ОСОБА_1 придбала
квартиру АДРЕСА_1 за ціною 5561 грн., де
фактично проживала відповідачка
ОСОБА_2

Після продажу квартири АДРЕСА_2,
співвласником якої була неповнолітня
ОСОБА_2 житло на її ім'я позивачкою не
придбавалося, чим були порушені права
неповнолітньої на житло.

09.04.2003 року був укладений нотаріально
посвідчений договір дарування, у
відповідності до якого ОСОБА_1
подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2, а
остання прийняла в дар зазначену
квартиру.

Судовим рішенням встановлено, що
позивачем ОСОБА_1 не доведено у
судовому засіданні обставини, на які
вона посилалася, як на підставу своїх
вимог, і тому їй відмовлено у
задоволенні позовних вимог за їх
недоведеністю.

Звертаючись у суд з позовом про
визнання недійсним договору дарування
у березні 2014 року, ОСОБА_1 посилалась на
те, що оспорюваний договір був
укладений нею внаслідок помилки,
оскільки вона вважала, що укладає
договір довічного утримання та
внаслідок психологічного насильства з
боку ОСОБА_2

Згідно ст.56 ч.1 ЦК Української РСР від 18
липня 1963 року, який діяв на час
виникнення правовідносин сторін,
угода, укладена внаслідок помилки, що
має істотне значення, може бути
визнана недійсною за позовом сторони,
яка діяла під

впливом помилки.

Згідно з роз'яснень, які містяться у п.11
постанови Пленуму Верховного суду
України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними» відповідно до ст.56
ЦК угода може бути визнана судом
недійсною, як укладена внаслідок
помилки, що має істотне значення,
тільки за позовом сторони (громадянина
чи організації), що діяла під впливом
помилки. Під помилкою у даному випадку
слід розуміти таке неправильне
сприйняття стороною суб'єкта, предмета
чи інших істотних умов угоди, що
вплинуло на її волевиявлення, при
відсутності якого за обставинами
справи можна вважати, що угода не була б
укладена. Правила ст.56 ЦК не
поширюються на випадки, коли помилка
стосується до мотивів укладення угоди.

З матеріалів справи вбачається, що
договір, укладений 9 квітня 2003 року
нотаріально посвідчений та підписаний
ОСОБА_1; згідно п. 1 ОСОБА_1 подарувала, а
ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру №104, що
знаходиться в м. Полтава по вул.
Грушевського №13. Договір укладений в
двох примірниках, з яких один
залишається на зберіганні в приватного
нотаріуса, а другий примірник
видається Обдарованій.

Таким чином, договір відповідає
вимогам ст.ст.44,47,243 ЦК Української РСР
від 18 липня 1963 року.

Після укладення договору дарування
ОСОБА_1 переїхала проживати у АДРЕСА_3
про що нею вказано у позовній заяві.

Таким чином, договір дарування є
укладеним, його форма та зміст
відповідають вимогам закону, положення
договору є чіткими та зрозумілими,
обставини, які б вказували на його
вчинення внаслідок помилки, колегією
суддів не встановлено.

Згідно зі ст. 57 ч.1 ЦК Української РСР
від 18 липня 1963 року угода, укладена
внаслідок обману, насильства,
погрози, зловмисної угоди представника
однієї сторони з другою стороною, а
також угода, яку громадянин був
змушений укласти на вкрай

невигідних для себе умовах внаслідок
збігу тяжких обставин, може бути
визнана недійсною за позовом
потерпілого або за позовом державної
чи громадської організації.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного
суду України № 3 від 28 квітня 1978 року
«Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» зазначено,що
при вирішенні позовів про визнання
угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК
суди повинні мати на увазі, що такі
вимоги можуть бути задоволені при
доведеності фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної угоди
представника однієї сторони з другою
стороною або збігу тяжких для
сторони обставин і наявності їх
безпосереднього зв'язку з
волевиявленням сторони укласти угоду
на вкрай невигідних для неї умовах. Під
насильством розуміється фізичний або
психологічний вплив на особу учасника
угоди або його близьких з метою
спонукання його до укладення угоди.

Відповідно до ст. 10 ч.3, ст. 60 ч.1 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано доказів вчинення
відносно неї насильства з метою
спонукання її до укладення угоди.

29 травня 2012 року ОСОБА_3 придбав спірну
квартиру на прилюдних торгах (а.с. 13).

Доводи ОСОБА_1 про те, що квартира була
продана без її згоди не заслуговують на
увагу, оскільки з 09 квітня 2003 року вона
не є власником квартири, якому належить
право розпоряджатись нею.

Також, не мають правового значення
обставини щодо передачі квартири в
іпотеку відповідачкою, оскільки такі
дії останньої були вчинені після
укладення оскаржуваного договору.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 є
недоведеними, і тому колегія суддів
відмовляє їй у задоволенні позовних
вимог.

Виходячи з викладеного внаслідок
неповного з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, порушення
норм процесуального права, судом
першої інстанції було ухвалено
помилкове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог саме з
підстав пропуску строків позовної
давності, яке відповідно до ст. 309 ЦПК
України підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1,4, 314
ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 23 червня 2014 року скасувати
та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання договору дарування
квартири недійсним - відмовити за
недоведеністю позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
О.Ю. Кузнєцова

Судді
Л.М. Хіль

В.А. Чічіль

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: