справа № 243/4397/14
провадження № 2/243/1892/2014
20 листопада 2014 року
Слов'янський міськрайонний суд
Донецької області у складі:
головуючої - судді
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Слов'янська
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, -
24 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням. В
обґрунтування своїх вимог зазначив, що
він є власником житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідач проживав в цьому будинку та
був зареєстрований з 23 червня 1985 року
як член сім'ї попереднього власника
даного житлового будинку, у якого
позивач та його брат ОСОБА_3 придбали
вказаний будинок 04 травня 1998 року. В
даний час позивач бажає розпорядитися
своїм житловим будинком, оформити
субсидію, однак для цього необхідно
зняти з реєстрації ОСОБА_2, який хоч и
виселився з будинку добровільно, однак
з реєстрації не знятий, у добровільному
порядку не бажає зніматися з
реєстрації. У зв'язку з цим просить
визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явився, подав до суду заяву про
розгляд справи у його відсутності.
Позовні вимоги підтримав, просив їх
задовольнити. Проти винесення заочного
рішення не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явився, про причини неявки суду не
повідомив, хоча був належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що оскільки від відповідача
не надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи, як то передбачає ст. 169
ЦПК України, з причин, які б могли бути
визнані судом поважними, у суду
відсутні підстави для відкладення
розгляду справи, а тому, суд зі згоди
представника позивача вирішує справу
на підставі наявних у справі доказів у
відповідності до ст. 224-228 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи,
всебічно та в повному обсязі
проаналізувавши всі обставини справи,
належність та допустимість доказів,
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні з достовірністю
встановлено, що у відповідності до
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, житловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_1
зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.5)

Наведена обставина також
підтверджується даними КП БТІ(а.с.20).

У відповідності до домової книги,
сторони зареєстровані за адресою:
АДРЕСА_1 При цьому, дійсно
зареєстрований в будинку з 23 червня 1985
року(а.с.7-9).

У відповідності до довідки, виданої
керівником комітету мікрорайонів
"Семенівка і Високоіванівка" № 289 від 20
вересня 2014 року, за адресою: АДРЕСА_1,
відповідач ОСОБА_2 не проживає з 1996 року
та особистих речей не має (а.с. 10).

Згідно із рішенням Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області
від 19 квітня 2004 року, вбачається, що
позивач разом із своїм братом ОСОБА_3
придбав будинок по АДРЕСА_1 на підставі
договору купівлі - продажу від 04 травня
1998 року. Згідно із вказаним рішенням за
ОСОБА_1 визнано право власності на весь
будинок із сплатою коштів іншому
співвласнику(а.с.4).

З витягу про державну реєстрацію прав
нерухомого майна, право власності на
будинок АДРЕСА_1 ні за ким не
зареєстровано (а.с.8).

Вказані обставини відповідачем не
спростовані та підтверджуються
вищеприведеними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод.

У сенсі ст.391 ЦК України власник майна
може вимагати усунення будь-яких
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

За ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї
власника житлового будинку (квартири),
які проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником житлового будинку
(квартири), якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням.

За положеннями ст.41 Конституції
України та ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналася 17 липня 1997 року відповідно
до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів N
2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Таким чином, закон
гарантує захист права власності шляхом
застосування певних способів захисту,
передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Згідно зі ст.ст.379, 382 ЦК України об'єктом
власності особи може бути, зокрема,
житло у вигляді житлового будинку,
садиби, квартири.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК,
які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в право власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Передбачаючи право власника житлового
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом.

За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження такого
права користування житлом існує лише
для членів сім'ї, які припинили сімейні
відносини з власником будинку, при
умові збереження права власності на
будинок цього ж власника, тобто при
незмінності власника майна.

У сенсі ст.405 ЦК України, яка
регламентує поняття житлового
сервітуту колишніх членів сім'ї та
підстави збереження житлових прав цих
осіб, члени сім'ї власника житла
зберігають право на користування цим
житлом саме на період, коли
зберігається право власності певної
особи на це житло.

За змістом правових норм, які регулюють
об'єм житлових прав члена сім'ї
колишнього власника слідує, що право
члена сім'ї власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Тобто виникнення права членів сім'ї
власника будинку (квартири) на
користування цим будинком та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника будинку права власності на
цей будинок, відповідно - припинення
права власності особи на будинок
припиняє право членів її сім'ї на
користування цим будинком; в разі
припинення сімейних відносин з
власником будинку колишні члени його
сім'ї втрачають право користування
займаним ними жилим приміщенням при
зміні власника будинку (квартири).

Виходячи з аналізу зібраних по справі
доказів, вбачається, що відповідач
проживав у АДРЕСА_1 з 1985 року по 1996 рік,
тобто на час проживання в будинку
попереднього власника, після чого
залишив місце проживання, і до даного
часу його речей у будинку немає, він з
будинку виселився. Наведені обставини
свідчать про те, що право відповідача
на проживання у вказаному будинку є
похідним від права попереднього
власника, при цьому безперечних
доказів у підтвердження виникнення у
них з позивачем нових житлових
правовідносин і виникнення права
користування зазначеного житлового
будинку нових правових підстав суду не
представлено.

Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку, що слід визнати ОСОБА_2 таким,
що втратив право користування житловим
приміщенням, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст 10, 11, 15, 62, 64, 212-215, 224-228 ЦПК
України, ст.41 Конституції України, ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод ст. 16, 319, 321, 379, 382, 391ЦК України, ст.
64, 156 ЖК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням з господарськими
побудовами та спорудами, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

До суду відповідачем може бути подана
заява про перегляд заочного рішення
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

На рішення суду позивачем може
бути подана апеляційна скарга до суду
апеляційної інстанції через
Слов'янський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а відповідачем, в такий
же строк з дня залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у
єдиному екземплярі.

Головуюча -суддя:
О.В. Ільяшевич