Справа № Провадження №376/114/14
22-ц/780/4775/14 Головуючий у І інстанції
Клочко В.М.Категорія18Доповідач у 2
інстанціїМихайло 04.09.2014
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Поліщука М.А.

суддів: Ігнатченко Н.В., Малорода О.І.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою Кредитної спілки «Центр
фінансових послуг» на рішення
Сквирського районного суду Київської
області від 23 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Кредитної спілки
«Центр фінансових послуг», треті особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
додаткової угоди до кредитного
договору недійсною,-

В С Т А Н О В И
Л А:

В січні 2014 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому просив
визнати недійсною додаткову угоду до
кредитного договору від 14.07.2008 року,
укладену між кредитною спілкою «Центр
фінансових послуг» та ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що
14.07.2014 року між ним та кредитною спілкою
«Центр фінансових послуг» було
укладено кредитний договір, за умовами
якого кредитодавець надав
позичальнику грошові кошти в сумі 165 000
грн. на умовах строковості,
зворотності, платності та
забезпеченості відповідно до умов
договору. Цього ж дня, між ним та КС
«Центр фінансових послуг» було
укладено додаткову угоду, відповідно
до якої сторони домовилися, що всі
спірні питання, пов'язані з виконанням
умов Кредитного договору
вирішуватимуться шляхом розгляду їх
постійно діючим третейським судом
відповідно до регламенту третейського
суду.

Оскільки, відповідно до п. 1.2 Кредитного
договору кредит надавався на споживчі
потреби, вважає, що вказана додаткова
угода порушує його права як споживача,
не відповідає вимогам Закону України
«Про захист прав споживачів»,
протирічить вимогам ст.203 ЦК України
та ст.6 Закону України «Про третейські
суди».

Рішенням Сквирського районного суду
Київської області від 23 квітня 2014 року
позов задоволено. Визнано недійсною
додаткову угоду до кредитного договору
від 14.07.2008 року, укладену між кредитною
спілкою «Центр фінансових послуг» та
ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі КС «Центр
фінансових послуг» просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в позові відмовити в
повному обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин які мають
значення для справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду
скасуванню із ухваленням нового
рішення по суті позовних вимог із
наступних підстав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду
не відповідає.

Так, ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що оскаржувана додаткова угода
порушує права позивача, оскільки
відповідачем не було проінформовано
останнього про правові наслідки
укладення такого договору, чим
позбавили його можливості захищати
свої права в державному суді з правом
вибору територіальності та
підсудності; у третейському
застереженні не вказано розмір та
розподіл витрат, пов'язаних з
вирішенням спору та не враховано
необхідність виїзду в місто Київ для
участі у судових засіданнях за свої
власні кошти із втратою особистого
часу.

Також, суд вважав, що відповідачем були
порушені права позивача, як споживача
банківських послуг та додаткова угода
суперечить Конституції України і
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Проте, колегія суддів не може
погодитися з такими висновками,
оскільки вони не відповідають
обставинам справи і не узгоджуються
із вимогами закону.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 14.07.2008 року між
кредитною спілкою«Центр фінансових
послуг» (Кредитодавець), ОСОБА_3
(Позичальник), ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_3
(Поручителі) було укладено кредитний
договір, за умовами якого
кредитодавець надав позичальнику
грошові кошти в сумі 165 000 грн. на умовах
строковості, зворотності, платності та
забезпеченості відповідно до умов
договору.

Пунктом 1.2 Кредитного договору
визначено, що кредит надано
позичальнику на споживчі потреби.

14.07.2008 року між сторонами було укладено
додаткову угоду, відповідно до якої
сторони домовилися внести зміни до
кредитного договору і п.7.2 Договору
викладено в новій редакції, а саме,
що всі спірні питання, пов'язані з
виконанням Кредитного договору
вирішуватимуться шляхом розгляду їх
постійно діючим третейським судом
відповідно до регламенту третейського
суду. (а.с.36).

Встановивши вказані обставини, суд
вважав доведеними вимоги позивача і
прийшов до висновку, що додаткова
угода є недійсною, так як не
відповідає вимогам Закону України
«Про захист прав споживачів», Закону
України «Про третейські суди та
суперечить ст.55 Конституції України,
ч.1 ст.16 ЦК України.

Колегія суддів приходить до висновку
про обґрунтованість доводів
апеляційної скарги і
невідповідність рішення суду вимогам
ст.ст.212-214 ЦПК України.

Встановлено, що на час укладення
додаткової угоди від 14 липня 2008 року
статтею 6 Закону України «Про
третейські суди» ( в редакції чинній на
момент укладення договору) було
визначено, що третейські суди в
порядку, передбаченому цим Законом,
можуть розглядати будь-які справи, що
виникають із цивільних та
господарських правовідносин, за
винятком:

1) справ у спорах про визнання
недійсними нормативно-правових актів;

2) справ у спорах, що виникають при
укладенні, зміні, розірванні та
виконанні господарських договорів,
пов'язаних із задоволенням державних
потреб;

3) справ, пов'язаних з державною
таємницею;

4) справ у спорах, що виникають із
сімейних правовідносин, крім справ у
спорах, що виникають із шлюбних
контрактів (договорів);

5) справ про відновлення
платоспроможності боржника чи
визнання його банкрутом;

6) справ, однією із сторін в яких є орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, державна установа чи
організація, казенне підприємство;

7) інших справ, які відповідно до закону
підлягають вирішенню виключно судами
загальної юрисдикції або
Конституційним Судом України;

8) справ, коли хоча б одна із сторін
спору є нерезидентом України.

Пункт 14 статті 6 цього Закону щодо
непідвідомчості третейським судам
справ у спорах щодо захисту прав
споживачів, у тому числі споживачів
послуг банку(кредитної спілки) було
доповнено згідно із Законом №2983-У1
від 3.02.2011 року, тобто після укладення
сторонами додаткової угоди.

За вказаних обставин посилання
позивача на недійсність додаткової
угоди з підстав невідповідності її
вимогам ст.6 Закону України «Про
третейські суди» є необґрунтованими,
оскільки на момент укладення
додаткової угоди Закон не містив
застережень, щодо розгляду даної
категорії справ третейським судом.

Не можна погодитись із висновками
суду щодо невідповідності
додаткової угоди ст.12 Закону України
«Про третейські суди».

Так, відповідно до ст.12 Закону
третейська угода має містити відомості
про найменування сторін та їх
місцезнаходження, предмет спору, місце
і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на
документ, який містить умову про
третейський розгляд спору, є
третейською угодою за умови, що договір
укладений у письмовій формі і це
посилання є таким, що робить третейську
угоду частиною договору.

У разі недодержання правил,
передбачених цією статтею, третейська
угода є недійсною.

Третейська угода може містити як
вказівку про конкретно визначений
третейський суд, так і просте посилання
на вирішення відповідних спорів між
сторонами третейським судом.

Вбачається, що додаткова угода
містить відомості, передбачені ст.12
Закону України «Про третейські суди».

Необгрунтованими і недоведеними
також є висновки суду щодо
порушення прав позивача як споживача
банківських послуг, а саме порушення
вимог ст.ст.4, 15, 17,18,19 Закону України
«Про захист прав споживачів» та
невідповідність додаткової угоди
положенням ст.ст.8, 55 Конституції
України, ст.16 ч.1 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України визначено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Як вбачається із матеріалів справи
сторони 14 липня 2008 року уклали
додаткову угоду, якою внесли зміни
до кредитного договору та виклали в
новій редакції п.7.2 Кредитного
договору.

Додаткова угода підписана сторонами,
що свідчить про їх волевиявлення, її
форма та зміст не суперечать
Конституції України та іншому
законодавству України.

Положення додаткової угоди про
вирішення всіх спірних питань по
виконанню кредитного договору
постійно діючим третейським судом
відповідає вимогам Закону.

Вказане положення не обмежує прав
позивача на звернення до суду за
захистом своїх прав та інтересів.

Згідно ст.5 Конституції України
звернення до суду для захисту
конституційних прав і свобод людини і
громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується.

Таке-ж право на захист цивільних
прав та інтересів гарантується ст.16
ЦК України.

Доказів відмови позивачу у захисті
його прав, пов'язаних із виконанням
кредитного договору, судами
загальної юрисдикції матеріали
справи не містять.

Також відповідно до роз'яснень,
наданих в п.2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06.11.2009 року, судам необхідно
враховувати, що згідно із статтями 4, 10
та 203 ЦК зміст правочину не може
суперечити ЦК, іншим законам України,
які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).
Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Позивачем відповідно до вимог ст.ст.10,
60 ЦПК України не доведено, що
оспорювана додаткова угода не
відповідає вимогам Конституції
України, ст.ст.203, 215 ЦК України, Закону
України «Про третейські суди», Закону
України «Про захист прав споживачів».

З урахуванням наведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
відповідно до ст.309 ЦПК України, так
як висновки суду не відповідають
обставинам справи, неправильно
застосовано норми матеріального
права, рішення суду підлягає
скасуванню із ухваленням нового
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити за необґрунтованістю і
недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Кредитної спілки
«Центр фінансових послуг» -
задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду
Київської області від 23 квітня 2014 року -
скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2
до Кредитної спілки «Центр фінансових
послуг», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання додаткової угоди
до кредитного договору недійсною.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: