Справа № 204/4397/13-ц
Провадження № 2/204/152/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року Красногвардійський
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючої судді
Дубіжанської Т.О.

при секретарі
Сорокіної А.С.

за участю представника позивачів
ОСОБА_1

за участю відповідачки
ОСОБА_2

за участю представника відповідачки
ОСОБА_3

за участю 3-ї особи
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську справу
за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2,
третя особа ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі - продажу недійсним у
частині зазначення покупця, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2013 року позивачі звернулися до
суду з позовною заявою в якій просили
суд винести рішення, яким визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, в частині зазначення
покупця, а також визнати за ними, право
власності на вказану квартиру по ?
частині на кожного. В обґрунтуванні
своїх вимог позивачі вказали на те, що 14
квітня 1997 року між відповідачкою та
ОСОБА_7, що діяла по дорученню від
ОСОБА_8 та ОСОБА_9, було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Але
фактично покупцями даної квартири є
ОСОБА_6 та ОСОБА_5, оскільки гроші на
купівлю вказаної квартири були
позивачами надані представнику
продавців. Відповідач особисто ніяких
грошових коштів ні продавцям, ні їх
дочці ОСОБА_7 не передавала, а просто
була присутня при підписанні договору
та була вписана у графу «покупець». 06
серпня 1997 року ОСОБА_5 було отримано
безпроцентну позику по місцю роботи у
розмірі 1000 грн. Ці кошти було
використано для ремонту придбаної
квартири. Підтвердженням того, що на
час укладання договору відповідачка не
мала коштів на придбання квартири, є те
що вона в цей перебувала у відпустці по
догляду за дитиною, що народилася
ІНФОРМАЦІЯ_1. Чоловік відповідачки теж
не працював з 05 січня 1995 року, тобто
півтора року до купівлі квартири. Таким
чином, відповідачка ні фактично, ні
юридично не є покупцем даної квартири
за договором. Тому, позивачі вважають,
що було порушено їх права на власність,
тому змушені були звернутися до суду з
даним позовом.

В судовому засіданні представник
позивачів позовні вимоги підтримав та
просив задовольнити в повному обсязі,
посилався на обставини викладені в
позовній заяві.

Відповідачка та її представник в
судовому засіданні не заперечували
проти задоволення даного позову.

Третя особа в судовому засіданні
заперечував проти задоволення даного
позову та просив відмовити позивачам в
задоволенні їх позовних вимог.

Вислухавши сторони, свідків та
вивчивши матеріали справи, суд вважає,
що в задоволенні позовних вимог
необхідно відмовити з наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, який набрав чинності з
01.01.2004 року, даний кодекс
застосовується до цивільних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності. У зв'язку з цим суд вважає
необхідним до заявлених правовідносин
застосувати Цивільний кодекс України
1963 року, що діяв на момент оформлення
оскаржуваного правочину.

Згідно вимог ст. 224 ЦК України (в
редакції 1963 року) за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 48 ЦК України (в
редакції 1963 року) недійсною є та угода,
що не відповідає вимогам закону, в тому
числі ущемляє особисті або майнові
права неповнолітніх дітей. По
недійсній угоді кожна з сторін
зобов'язана повернути другій стороні
все одержане за угодою, а при
неможливості повернути одержане в
натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом.

Згідно вимог ст. 58 ЦК України (в
редакції 1963 року) недійсною є угода,
укладена лише про людське око, без
наміру створити юридичні наслідки
(мнима угода). Якщо угода укладена з
метою приховати іншу угоду (удавана
угода), то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦК України (в
редакції 1963 року) недійсні частини
угоди не тягнуть за собою недійсності
інших її частин, оскільки можна
припустити, що угода була б укладена і
без включення недійсної її частини.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_4 22 липня 1995 року уклав шлюб з
ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом
про шлюб, виданого 10 червня 2008 року
Красногвардійським відділом
реєстрації актів цивільного стану
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області, серія НОМЕР_1, актовий запис №
345 (а.с.9).

У період шлюбу, 14 квітня 1997 року між
відповідачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_7, що
діяла по дорученню від ОСОБА_8 та
ОСОБА_9, було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який
було посвідчено приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 (а.с.6-7).

В судовому засіданні представник
позивачів зазначив, що за вказаним
договором фактично покупцями даної
квартири були ОСОБА_6 та ОСОБА_5,
оскільки грошові кошти на придбання
спірної квартири надали повністю вони,
що підтверджується поясненнями
свідків у судовому засіданні, заявою
ОСОБА_7, у якій зазначено, що 14 квітня 1997
року, ОСОБА_7 діючи на підставі
довіреності від своїх батьків ОСОБА_8
та ОСОБА_9, уклала договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
після чого нею було отримано неповну
грошову суму від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в
присутності ОСОБА_11, решту суми було
виплачено покупцями у вересні 1997 року
після звільнення нею та передачі
квартири (а.с.7 обор.); копією наказу ВАТ
«Дніпрогаз» від 06.08.1997 року № 179, згідно
якого ОСОБА_5 було отримано
безпроцентну позику за місцем роботи у
розмірі 1000 грн. у зв'язку з розміном
квартири та необхідністю капітального
ремонту (а.с.8).

У зв'язку з чим, позивачі просили
визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у
частині зазначення покупців на
підставі ст. 58 ЦК України (в редакції 1963
року).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не
бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Враховуючи надані докази, пояснення
сторін та свідків суд вважає що позовні
вимоги позивачів про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири у частині зазначення їх
покупцями, є безпідставними і не
обґрунтованими, та такими що не знайшли
свого підтвердження у судовому
засіданні, оскільки належних та
допустимих доказів цього позивачами не
надано.

Позивачами не доведено, що саме вони
надавали кошти за договором
купівлі-продажу на придбання спірної
квартири АДРЕСА_1

Що стосується такого доказу як наказу
ВАТ «Дніпрогаз» від 06.08.1997 року про
отримання ОСОБА_5 безпроцентної позики
по місцю роботи у розмірі 1000 грн. у
зв'язку з розміном квартири та
необхідністю капітального ремонту, то
суд його не бере до уваги як належний та
допустимий доказ, оскільки позивачами
не доведено той факт, що саме ці кошти
пішли на куплю спірної квартири,
оскільки договір купівлі-продажу
квартири було укладено ще 14.04.1997 року, а
грошова позика отримана лише 06.08.1997
року і зовсім на інші нужди.

Що стосується заяви ОСОБА_7, яка діяла
на підставі довіреності від своїх
батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про отримання
неповної грошової суми від ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 в присутності ОСОБА_11, то суд до
неї ставиться критично, оскільки
ОСОБА_7 не було залучено по справі у
якості свідка, та свої письмові
пояснення вона надала не будучи
приведена до присяги та попереджена
про кримінальну відповідальність
відповідно до вимог ст. 384, 385 КК України.

Також, суд не бере до уваги пояснення
свідків, оскільки вони не є належними
доказами щодо підтвердження факту
передачі грошових коштів, а також
надані пояснення спростовуються
документами, які знаходяться в
матеріалах справи.

Крім того, заявлені позивачами факти
передачі грошових коштів в рахунок
купівлі спірної квартири
спростовується самим договором
купівлі-продажу від 14 квітня 1997 року, у
пункті 2 якого зазначено, що покупець
квартири ОСОБА_11 придбала вказану
квартину за чотири тисячі шістдесят
одну гривню, які представник продавців
ОСОБА_7, отримала в повному обсязі до
підписання цього договору (а.с.6).

Згідно вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Крім того, в судовому засіданні
встановлено, що між подружжям ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 шлюб було розірвано у жовтні 2013
року та є конфлікт з приводу
користування даною квартирою, тому у
суду виникає сумнів щодо обставин
подачі таких позовних вимог, а саме
такими діями позивачі можуть позбавити
ОСОБА_4 права на розподіл спірної
квартири, придбаної під час шлюбу.

Крім того, суд звертає увагу, на те що
ОСОБА_4 було притягнуто до участі у
справі позивачами в якості третьої
особи. З пояснень в судовому засіданні
ОСОБА_4 вбачається, що спірна квартира
була придбана під час шлюбу за спільні
кошти подружжя.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60
Сімейного кодексу України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Згідно з вимогами ст. 31 ЦПК України
позов може бути пред'явлений спільно
кількома позивачами або до кількох
відповідачів. Кожен із позивачів або
відповідачів щодо другої сторони діє в
цивільному процесі самостійно. Участь
у справі кількох позивачів і (або)
відповідачів (процесуальна співучасть)
допускається, якщо:

1) предметом спору є спільні права чи
обов'язки кількох позивачів або
відповідачів;

2) права і обов'язки кількох позивачів
чи відповідачів виникли з однієї
підстави;

3) предметом спору є однорідні права і
обов'язки.

Відповідно до ст. 32 ЦПК України суд за
клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача.

Однак представником позивачів
клопотання про притягнення до участі у
справі ОСОБА_4 у якості співвідповідача
не заявлялося, що позбавило можливості
суд залучити його у якості
співвідповідача, оскільки даний спір
порушує його права. Таким чином, третя
особа була позбавлена під час участі у
справі прав передбачених ст. 31 ЦПК
України, що безперечно свідчить про
порушення її прав на захист своїх
законних інтересів.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що всі загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, при укладені
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 між ОСОБА_11 та ОСОБА_7, що діяла
по дорученню від ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були
додержані, а тому не має підстав
визнавати недійсним договір
купівлі-продажу квартири в частині
зазначення покупця та визнавати за
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено. Оскільки позивачам
відмовлено у задоволенні позову, то суд
вважає що не має підстав для повернення
позивачам судових витрат.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. 60 СК України, ст. ст. 48, 58, 60,
224 ЦК України (в редакції 1963 року), ст. ст.
3, 10, 11, 31, 32, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі - продажу недійсним у
частині зазначення покупця - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Т. О. Дубіжанська