АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

18 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -
Невідомої Т.О.

суддів - Нежури
В.А., Саліхова В.В.

при секретарі
- Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 09 липня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
нерухоме майно,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулась з
позовом до ОСОБА_2, в якому ураховуючи
уточнення, просила поділити майновий
комплекс (літ. А, Б, В, Г, Д, Е, Є, Л, К),
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
власником якого є ОСОБА_2 на підставі
договору іпотеки, посвідченого
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_3 08
грудня 2011 року за реєстровим №2973,
зареєстрованого в Київському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 22 березня 2012 року,
номер запису 967-3 в книзі 18з-162, а саме
просила в рахунок боргу відповідача у
розмірі 800 000,00 грн. визнати за нею право
власності на: будівлю під літ. Д,
загальною площею 95,9 кв.м., в тому числі
житловою площею 52,8 кв.м, будівлю під
літ. Е, загальною площею 97,0 кв.м., в тому
числі житловою площею 52,1 кв.м., будівлю
під літ. Є, загальною площею 93,1 кв.м., в
тому числі житловою площею, 67,4 кв.м.,
розташованих за адресою: АДРЕСА_1; за
ОСОБА_2 визнати право власності на:
будівлю під літ. А, загальною площею 92,4
кв.м., з господарськими будівлями та
спорудами, а саме літ. Л, площею 113,3 кв.м.,
будівлю під літ. Б, загальною площею 36,8
кв.м., в тому числі житловою площею 22,7
кв.м., будівлю під літ. В, загальною
площею 97,4 кв.м., в тому числі житловою
площею 53,2 кв.м., з господарськими
будівлями та спорудами, а саме літ. К,
площею 196,9 кв.м., будівлю під літ. Г,
загальною площею 97,2 кв.м., в тому числі
житловою площею 52,6 кв.м., розташованих
за адресою: АДРЕСА_1, як на окреме
домоволодіння.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 09 липня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права власності на
нерухоме майно відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову в
повному обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.

№ апеляційного
провадження:22-ц/796/10889/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Тітов
М.Ю.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Невідома Т.О.Вказувала на
помилковість висновку суду першої
інстанції, що розписка, яка складена
ОСОБА_2, за умовами якої останній
зобов'язувався повернути або грошову
суму (800 000,00 грн.) або частку придбаного
ним майнового комплексу, є нікчемною з
урахуванням положень ч.1 ст.216 ЦК
України, оскільки на її думку судом не
враховано, що правомірність розписки
відповідач не оспорював і не
спростовував. Крім того, зазначила, що в
силу положень ст.204 ЦК презумпції
правомірності правочину, вказана
розписка є доказом отримання
відповідачем грошових коштів та наміру
передати на її користь будівлі, однак в
порушення домовленостей ОСОБА_2 не
передає їй правовстановлюючих
документів, що перешкоджає їй на
власний розсуд здійснювати своє право
власності на нерухоме майно.

В судовому засіданні ОСОБА_6 в
інтересах ОСОБА_1 просив задовольнити
апеляційну скаргу з наведених у ній
підстав.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, про що
свідчить зворотнє повідомлення про
вручення поштового відправлення, у
зв'язку з чим колегія суддів вважала за
можливе розглядати справу у
відсутності відповідача відповідно до
вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які
приймали участь в судовому засіданні,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 6 ЦК України
сторони мають право укласти договір,
який не передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

При ухваленні рішення про відмову в
позові суд першої інстанції вважав
встановленими наступні обставини.

Власником майнового комплексу (літ. А,
Б, В, Г, Д, Е, Є, Л, К), що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_2 на підставі
договору іпотеки, посвідченого
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_3 08
грудня 2011 року за реєстровим №2973 та
зареєстрованого в Київському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 22 березня 2012 року,
номер запису 967-3 в книзі 18з-162.

01 грудня 2011 року ОСОБА_2 видано
розписку, за якою він отримав від
ОСОБА_1 гроші у розмірі 800 000,00 грн. для
придбання майнового комплексу, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1. Дану
грошову суму або частку придбаного ним
майнового комплексу (за її вибором) він
зобов'язався повернути у наступному
порядку, а саме грошову суму протягом
трьох місяців після отримання ОСОБА_2М
правовстановлюючих документів на
майновий комплекс або протягом шести
місяців з дня отримання
правовстановлюючих документів на
майновий комплекс передати частку
майнового комплексу, а саме будівлі, що
складають майновий комплекс, за
вказаною адресою відповідно до
експлікації: під літерою А, загальною
площею 213,2 кв.м., в тому числі житловою
площею 92,4 кв.м., з господарськими
будівлями та спорудами, а саме: літ. Л,
площею 113,3 кв.м., розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, як на окреме домоволодіння;
під літерою Б, загальною площею 36,8 кв.м.,
в тому числі житловою площею 22,7 кв.м. з
господарськими будівлями та спорудами,
а саме: літ. К, площею 196,9 кв.м.,
розташований за адресою: АДРЕСА_1, як на
окреме домоволодіння; під літерою В,
загальною площею 97,4 кв.м., в тому числі
житловою площею 53,2 кв.м., розташований
за адресою: АДРЕСА_1, як на окремий
об'єкт нерухомого майна; під літерою Г,
загальною площею 97,2 кв.м., в тому числі
житловою площею 52,6 кв.м., розташований
за адресою: АДРЕСА_1, як на окремий
об'єкт нерухомого майна.

Отже зі змісту вказаної розписки
вбачається, що ОСОБА_2 взяв на себе
зобов'язання здійснити передачу
зазначеної нерухомості на підставі
договорів купівлі-продажу, враховуючи
суму боргу та час користування
зазначеними грошовими коштами як
розрахунок за нерухомість. Дана
розписка підписана позивачем та
відповідачем, а також свідками ОСОБА_7
та ОСОБА_8

12 грудня 2012 сторонами складено акт
прийому-передачі, за яким на виконання
умов розписки відповідач передав
позивачу, а позивач прийняв частину
майнового комплексу відповідно до
експлуатації: під літ. А, загальною
площею 213,2 кв.м., в тому числі житловою
площею 92,4 кв.м., з господарськими
будівлями та спорудами, а саме: літ. Л,
площею 113,3 кв.м., розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, як на окреме домоволодіння;
під літ. Б, загальною площею 36,8 кв.м., в
тому числі житловою площею 22,7 кв.м. з
господарськими будівлями та спорудами,
а саме: літ. К, площею 196,9 кв.м.,
розташований за адресою: АДРЕСА_1, як на
окреме домоволодіння; під літ. В,
загальною площею 97,4 кв.м., в тому числі
житловою площею 53,2 кв.м., розташований
за адресою: АДРЕСА_1, як на окремий
об'єкт нерухомого майна; під літерою Г,
загальною площею 97,2 кв.м., в тому числі
житловою площею 52,6 кв.м., розташований
за адресою: АДРЕСА_1, як на окремий
об'єкт нерухомого майна.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не
ґрунтуються на законі. На думку суду
позивач має право лише вимагати від
відповідача повернення боргу у розмірі
800 000 грн., оскільки укладений сторонами
договір, на підтвердження якого
відповідачем видано розписку, містить
елементи як договору позики, так і
попереднього договору купівлі-продажу,
а саме зобов'язання відповідача
здійснити передачу нерухомості на
підставі договорів купівлі-продажу. В
частині здійснити передачу
нерухомості укладений договір є
нікчемним та з урахуванням ч. 1 ст. 216 ЦК
України не створює для сторін
будь-яких юридичних наслідків

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 627, ч. 2 ст. 628 ЦК
України відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Сторони мають право
укласти договір, в якому містяться
елементи різних договорів (змішаний
договір). До відносин сторін у
змішаному договорі застосовуються у
відповідних частинах положення актів
цивільного законодавства про договори,
елементи яких містяться у змішаному
договорі, якщо інше не встановлено
договором або не випливає із суті
змішаного договору.

За положеннями ст. 655, 657 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму. Договір купівлі- продажу
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (квартири)
або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до положень ст. 1046, ч. 2 ст.
1047 ЦК України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1
убачається, що, звернувшись до суду,
вона, позивач, фактично намагається
шляхом задоволення своїх позовних
вимог визнати право власності на майно,
яке належить відповідачу, у спосіб, не
передбачений чинним законодавством.

Однак, з аналізу норм Цивільного
Кодексу України підставою виникнення
(набуття) права власності є різні право
породжуючи юридичні факти, або
правовідносини, зокрема до похідних
способів набуття права власності
належить набуття цього права на
підставі правочинів (стаття 334 ЦК
України). Разом з тим, як убачається з
письмових пояснень відповідача, він не
заперечує свого наміру укласти договір
купівлі-продажу спірного майнового
комплексу, але зазначає, що це потребує
більше часу чим вони передбачили в
договорі.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що складена сторонами
розписка містить елементи як договору
позики так і попереднього договору
купівлі-продажу. Положеннями ч. 2 ст. 215,
ч. 1 ст. 220 ЦК України встановлено, що
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.Оскільки,
спірна розписка містить елементи
попереднього договору купівлі -
продажу нерухомого майна, а саме
зобов'язання відповідача здійснити
передачу нерухомості на підставі
договорів купівлі-продажу, то в цій
частині він є нікчемним, та як наслідок,
з урахуванням положень ч. 1 ст. 216 ЦК
України, не створює відповідно
юридичних наслідків.

Крім того, суд першої інстанції вірно
вказав у оскаржуваному рішенні на те,
що позивач просить визнати за нею право
власності на будівлі літера Д, Е, Є, тоді
як за розпискою відповідач повинен був
передати позивачу будівлі літера А, Б,
В, Г зазначеного майнового комплексу.

Всі викладені у апеляційній скарзі
обставини проаналізовані судом у
сукупності з іншими доказами по справі,
висновки суду є повністю мотивованими
і підстав для сумніву у їх
обґрунтованості не вбачається.

Ураховуючи наведене колегія
суддів вважає, що рішення суду ухвалено
з дотриманням норм матеріального і
процесуального права, а тому підстав
для її задоволення не убачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 09 липня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
В.А.Нежура

В.В. Саліхов