Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 вересня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі :

головуючої : Готри Т.Ю.,

суддів : Кеміня М.П., Куштана Б.П.,

при секретарі : Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги
представника позивача ОСОБА_1 і
представника відповідача ПАТ КБ
«Приват Банк» Шуліки Аліни
Володимирівни на рішення Свалявського
районного суду від 28 квітня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приват Банк» про визнання
кредитного договору частково
недійсним, визнання дій відповідача
щодо збільшення процентної ставки
протиправними і тлумачення особливих
умов договору,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з даним позовом, в якому вказував
на те, що 06 березня 2008 року між ним і ЗАТ
КБ «Приват Банк» (правонаступником
якого є ПАТ КБ «Приват Банк») укладено
кредитний договір №MKSWGA00000099,
відповідно до якого банк надав, а
позивач отримав кредит в сумі 95 000
доларів США зі сплатою 12% річних, з
кінцевим терміном повернення кредиту у
строк до 06.03.2018 року. Однак банк в
порушення умов п.2.3.1 кредитного
договору в односторонньому порядку
07.10.2008 року підвищив процентну ставку з
12% річних до 15,12% річних, про що не
повідомив його письмово, як це
передбачено договором, - у зв'язку з чим
просив визнати дії банку протиправними
і зобов'язати відповідача відновити
кредитування зі сплатою 12% річних та
провести відповідний перерахунок
сплачених позивачем сум на погашення
кредиту в період з 07.10.2008 року, виходячи
із розрахунку 12% річних;

Визнати недійним п.5.3 кредитного
договору в частині сплати банку штрафу
в розмірі 5% від суми позову, у разі
порушення позичальником строків
платежів по будь-якому з грошових
зобов'язань, передбачених кредитним
договором більш ніж на 30 днів, як такий,
що суперечить вимогам ст.549 ЦК України,
якою не передбачено обчислення
неустойки у відсотках від суми позову.

Визнати недійсним п.5.5 кредитного
договору щодо строку позовної
давності, встановленого сторонами
кредитного договору у п'ять років по
вимогах про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, неустойки (пені, штрафів),
як такий, що суперечить ст.257 ЦК України,
згідно якої строк позовної давності
встановлено у три роки, а умови п.8.1
кредитного договору в частині
щомісячної сплати комісії в розмірі 0,48%
річних за резервування фінансового
інструменту та здійснення додаткового
фінансового моніторингу -
несправедливими, оскільки позивачу
банком такі послуги не надаються.

Також просив провести тлумачення
особливих умов договору, а саме п.8.1.2 на
предмет дострокового припинення
кредитного договору за умови настання
обставин, з якими сторони пов'язували
договірне припинення правовідносин, у
взаємозв'язку з п.8.1 щодо загального
строку дії кредитного договору, а також
чи строк до 06.03.2018 року є строком дії
договору чи відповідно до п.6.3 договір
припиняється відповідно до
законодавства України.

Рішенням Свалявського районного суду
від 28.04.2014 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Поновлено йому строк
звернення до суду в частині позовних
вимог про підвищення відсоткової
ставки та порядку нарахування пені.

Визнано дії ПАТ КБ «Приват Банк» по
підвищенню відсоткової ставки по
кредитному договору від 06 березня 2008
року №MKSWGA00000099, укладеному між ЗАТ КБ
«Приват Банк» і ОСОБА_3, з 12% до 15,12%
протиправними.

Зобов»язано ПАТ КБ «Приват Банк»
провести перерахунок сплачених ОСОБА_3
сум та залишку заборгованості, в період
з 07.10.2008 року, виходячи із розрахунку 12%
річних.

Визнано недійсним п.5.3 кредитного
договору в частині зобов'язання
позичальника сплатити банку штраф в
розмірі 5% від суми позову при порушенні
позичальником строків платежів по
будь-якому з грошових зобов'язань,
передбачених кредитним договором.

Витлумачено, що положення п.8.1.2
кредитного договору не являються
строком дії договору.

У решті вимог відмовлено за їх
безпідставністю.

У апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_1 просить зазначене
рішення в частині відмови позивачу у
задоволенні позовних вимог скасувати і
ухвалити нове рішення про їх
задоволення.

У апеляційній скарзі представник
відповідача - Шуліка А.В. просить
рішення суду першої інстанції в
частині задоволених вимог скасувати і
ухвалити в цій частині нове рішення про
їх відмову.

Заслухавши доповідача, пояснення
представників сторін ОСОБА_1 і ОСОБА_4,
перевіривши доводи апеляційних скарг
та матеріали справи, колегія суддів
приходить до наступного.

Судом встановлено, що 06 березня 2008 року
між ЗАТ КБ «Приват Банк»
(правонаступником якого є ПАТ КБ
«Приват Банк») і позивачем ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір №MKSWGA00000099,
відповідно до якого банк надав, а
позивач отримав кредит в сумі 95 000
доларів США зі сплатою 12% річних, з
кінцевим терміном повернення кредиту
до 06.03.2018 року.

Відповідно до п.2.3.1 кредитного договору
банк має право в односторонньому
порядку збільшувати розмір процентної
ставки за користування кредитом при
зміні кон»юктури ринку грошових
ресурсів в України, а саме : зміні курсу
долара США до гривні більше ніж на 10% у
порівнянні з курсом долара США до
гривні, встановленого НБУ на момент
укладення даного договору; зміні
облікової ставки НБУ; зміні розміру
відрахувань у страховий (резервний)
фонд або зміні середньо завантаженої
ставки по кредитах банків України у
відповідній валюті (по статистиці НБУ).
При цьому банк надсилає
позичальникові письмове повідомлення
про зміну процентної ставки протягом 7
календарних днів з дати вступу в
чинність зміненої процентної ставки.

На підтвердження виконання вказаних
вимог відповідач в суді апеляційної
інстанції надав лист від 07.10.2008 року,
адресований ОСОБА_3 про збільшення йому
відсоткової ставки по кредитному
договору, починаючи з 07 жовтня 2008 року,
до 15,12% річних, та копію реєстру №509 від
08.10.2008 року, на підтвердження
відправлення вказаного листа позивачу.

Разом з цим, колегія суддів констатує,
що на час розгляду справи судом першої
інстанції, в матеріалах справи були
відсутні будь-які докази на
підтвердження того, що банк в порядку,
передбаченому п.2.3.1 кредитного
договору, надсилав позичальникові
письмове повідомлення про зміну
процентної ставки протягом 7
календарних днів з дати вступу в
чинність зміненої процентної ставки.

Стосовно наданих представником
відповідача в суді апеляційної
інстанції доказів, то такі не
стверджують, що позивач був належним
чином повідомлений про збільшення
розміру процентної ставки, оскільки
факту відправлення повідомлення про
підвищення процентної ставки за
кредитним договором до 15,12% річних в
односторонньому порядку недостатньо
для того, щоб вважати, що боржник
належним чином повідомлений про зміну
умов кредитному договору, беручи до
уваги й те, що позивач заперечує факт
отримання такого повідомлення і
проценти за підвищеною процентною
ставкою не сплачував.

Так, відповідно до п.3 Правил надання
послуг поштового зв'язку, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 серпня 2002 року №1155 ( у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) (далі - Правила надання
послуг поштового зв'язку),
рекомендоване поштове відправлення -
це поштове відправлення (лист, поштова
картка, бандероль, секограма, дрібний
пакет, мішок «М»), що приймається для
пересилання без зазначення суми
оголошеної цінності вкладення з
видачею відправникові розрахункового
документа про прийняття і
доставляється (вручається) адресатові
(одержувачу) - під розписку.

Згідно з п.114 Правил надання послуг
поштового зв'язку адресовані фізичним
особам рекомендовані поштові
відправлення, рекомендовані
повідомлення про вручення
реєстрованих поштових відправлень
(поштових переказів), повідомлення про
надходження переказів, що
пересилаються телеграфом або
електронною поштою, а також усі
повторні повідомлення про надходження
поштових відправлень (поштових
переказів) вручаються особисто
адресату (одержувачу), а у разі його
відсутності - повнолітнім членам сім'ї
за умови пред'явлення ними документа,
що посвідчує особу.

Отже, виходячи з вищенаведеного,
боржник вважається належним чином
повідомлений про збільшення розміру
процентної ставки за користування
кредитом в односторонньому порядку в
тому разі, коли банком не лише
відправлено на адресу такого боржника
листа про зміну умов кредитного
договору, а й доведено факт його
вручення адресатові під розписку.

Аналогічний висновок міститься і у
постанові Верховного Суду України від
12 вересня 2012 року, який відповідно до
ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для
всіх судів України.

Доводи відповідача ПАТ КБ «Приват
Банк» про те, що позивачу було відомо
про збільшення відсоткової ставки за
кредитним договором, оскільки позивач
сплачував проценти за новою ставкою, що
вказує на згоду позичальника зі
зміненим розміром процентної ставки,
не заслуговують на увагу, оскільки
спростовуються матеріалами справи, так
як відповідно до п.8.1 кредитного
договору і графіку погашення кредиту
(додатку №2 до кредитного договору),
позивач зобов'язаний сплачувати
щомісячний платіж з 01 по 06 число
кожного місяця в сумі 1399,09 доларів США.
Матеріали справи не містять доказів
щодо сплати позичальником суми
більшої, ніж визначено умовами
кредитного договору і графіком
погашення кредиту, що б вказувало на
згоду позичальника на змінений розмір
процентної ставки.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
порушення банком умов договору при
збільшенні процентної ставки в
односторонньому порядку, у зв'язку з
чим визнав дії ПАТ КБ «Приват Банк» по
підвищенню відсоткової ставки по
кредитному договору від 06 березня 2008
року №MKSWGA00000099, укладеному між ЗАТ КБ
«Приват Банк» і ОСОБА_3, з 12% до 15,12%
протиправними. Зобов»язав банк
провести перерахунок сплачених ОСОБА_3
сум та залишку заборгованості, в період
з 07.10.2008 року, виходячи із розрахунку 12%
річних.

Також суд першої інстанції правильно
визнав недійсним п.5.3 кредитного
договору в частині зобов'язання
позичальника сплатити банку штраф в
розмірі 5% від суми позову при порушенні
позичальником строків платежів по
будь-якому з грошових зобов'язань,
передбачених кредитним договором
більш ніж на 30 днів, виходячи з того, що
вказаний пункт договору суперечить
положенням ст.549 ЦК України, згідно якої
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.
Таким чином, неустойка обчислюється
виключно від суми невиконаного,
неналежно або несвоєчасно виконаного
зобов'язання, а не від суми позову.

Також суд першої інстанції правильно
відмовив ОСОБА_3. у вимогах про визнання
недійсним п.5.5 кредитного договору,
яким термін позовної давності по
вимогах про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, неустойки - пені, штрафів за
даним договором встановлено сторонами
тривалістю 5 років, виходячи з того, що
відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі. Тобто позовна
давність, встановлена законом
тривалістю у три роки, за домовленістю
сторін була збільшена до п'яти років,
про що було укладено договір у
письмовій формі.

Стосовно тлумачення особливих умов
договору, а саме п.8.1.2 на предмет
дострокового припинення кредитного
договору за умови настання обставин, з
якими сторони пов'язували договірне
припинення правовідносин, у
взаємозв'язку з п.8.1 щодо загального
строку дії кредитного договору, а також
чи строк до 06.03.2018 року є строком дії
договору чи відповідно до п.6.3 договір
припиняється відповідно до
законодавства України, то колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
не в повній мірі здійснив тлумачення
зазначених положень.

Так, відповідно до п.8.1 кредитного
договору банк надав позичальнику
ОСОБА_3 кредит у розмірі 95000,00 доларів
США зі сплатою 12% річних, строком
повернення до 06.03.2018 року. Погашення
заборгованості здійснюється щомісяця
з 01 по 06 число кожного місяця в сумі 1399,09
доларів США, згідно графіку погашення
кредиту, на сплату заборгованості по
кредиту, відсотків, винагороди та
комісії.

Пунктом 8.1.2 кредитного договору
встановлено, що у разі порушення
термінів оплати, передбачених п.8.1.1 (в
т.ч. оплати заборгованості не в повному
обсязі) на 120 календарних днів,- сторони
дійшли згоди вважати строком
повернення кредиту (залишку
заборгованості по кредиту), відсотків,
винагороди, пені (в повному обсязі), - в
останній день місяця, в якому відбулося
порушення термінів оплати на 120
календарних днів.

Таким чином, слід витлумачити, що п.8.1.2
не передбачає дострокове припинення
кредитного договору, а встановлює
строк дострокового повернення кредиту
(залишку заборгованості по кредиту),
відсотків, винагороди, пені (в повному
обсязі), у випадку порушення
позичальником термінів оплати,
передбачених п.8.1.1 на 120 календарних
днів, і такий не є строком дії
кредитного договору. Щодо строку дії
кредитного договору, визначеного п.8.1,
то таким є строк до 06.03.2018 року.

Стосовно вимоги позивача про визнання
несправедливим п.8.1 кредитного
договору в частині щомісячної сплати
комісії в розмірі 0,48% річних за
резервування фінансового інструменту
та здійснення додаткового фінансового
моніторингу, то суд першої інстанції
помилково дійшов висновку про відмову
в її задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів» (далі
Закон) кредитодавцю забороняється
встановлювати у договорі про надання
споживчого кредиту будь-які збори,
відсотки, комісії, платежі за дії, які
не є послугою у визначенні цього
Закону. Умова договору про надання
споживчого кредиту, яка передбачає
здійснення будь-яких платежів за дії,
які не є послугою у визначенні цього
Закону, - є нікчемною.

Пунктом 17 частини 1 Закону встановлено,
що послуга - це діяльність виконавця з
надання (передачі) споживачеві певного
визначеного договором матеріального
чи нематеріального блага, що
здійснюється за індивідуальним
замовленням споживача для задоволення
його особистих потреб.

Відповідно до п.3.6 «Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту», затверджених
постановою Національного банку від
10.05.2007 р., №168, банки не мають права
встановлювати платежі, які споживач
має сплатити на користь банку за дії,
які банк здійснює на власну користь
(ведення справи, договору, облік
заборгованості споживача тощо), або за
дії, які споживач здійснює на користь
банку (прийняття платежу від споживача
тощо).

Частинами 1 і 2 ст.18 Закону встановлено,
що продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. У частинах 3,4 ст.18 Закону
наведено перелік несправедливих умов у
договорах із споживачем, який не є
вичерпний.

Таким чином, судом апеляційної
інстанції встановлено, що п.8.1
кредитного договору в частині
щомісячної сплати комісії в розмірі 0,48%
річних за резервування фінансового
інструменту та здійснення додаткового
фінансового моніторингу, - не є
послугою у визначенні п.17 ч.1 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
оскільки банком з моменту видачі
позичальнику кредиту у повному обсязі
в сумі 95000,00 доларів США не
здійснювалося резервування
фінансового інструменту, а здійснення
додаткового фінансового моніторингу є
діями банку на власну користь, і не є
послугою для споживача. А тому п.8.1
кредитного договору в частині
щомісячної сплати комісії в розмірі 0,48%
річних за резервування фінансового
інструменту та здійснення додаткового
фінансового моніторингу, - слід визнати
несправедливим на підставі положень
ст.18 Закону України «Про захист прав
споживачів».

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції у
відповідності до ст.309 ЦПК України слід
змінити, а апеляційні скарги
представників сторін задовольнити
частково.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги представника
позивача ОСОБА_1 і представника
відповідача ПАТ КБ «Приват Банк»
Шуліки Аліни Володимирівни -
задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду
від 28 квітня 2014 року - змінити,
доповнивши його резолютивну частину
наступним змістом: «Витлумачити, що
п.8.1.2 не передбачає дострокове
припинення кредитного договору, а
встановлює строк дострокового
повернення кредиту (залишку
заборгованості по кредиту), відсотків,
винагороди, пені (в повному обсязі), у
випадку порушення позичальником
термінів оплати, передбачених п.8.1.1 на
120 календарних днів, і такий не є
строком дії кредитного договору. Щодо
строку дії кредитного договору,
визначеного п.8.1, то таким є строк до
06.03.2018 року».

Рішення в частині відмови ОСОБА_3 у
позовній вимозі про визнання
несправедливим п.8.1 кредитного
договору в частині щомісячної сплати
комісії в розмірі 0,48% річних за
резервування фінансового інструменту
та здійснення додаткового фінансового
моніторингу - скасувати, ухваливши в
цій частині нове рішення, яким вказаний
п.8.1 кредитного договору - визнати
несправедливим.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржено в касаційному порядку
на протязі двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :