Справа № 0915/1852/12
Провадження № 22-ц/779/1540/2014
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М.,
Ясеновенко Л.В.

секретаря Гавриляк Є.М.

з участю представників апелянта
ОСОБА_2: ОСОБА_3, ОСОБА_4; апелянта ОСОБА_5
та її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_5, Угринівської
сільської ради Тисменицького району
Івано-Франківської області про
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку та
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
Угринівської сільської ради
Тисменицького району
Івано-Франківської області про
визнання недійсними рішення,
державного акту на право власності на
земельну ділянку, свідоцтва про право
на спадщину за заповітом за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_5
на рішення Тисменицького районного
суду Івано-Франківської області від 28
травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 28
травня 2014 року задоволено частково
позов ОСОБА_2. Визнано недійсним
державний акт серії ЯИ №902570 на право
власності на земельну ділянку площею
0,25 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку по
АДРЕСА_1 з кадастровим номером
:05:039:0483, виданий ОСОБА_5 15 грудня 2009
року, зареєстрований у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №27. У
решті позову відмовлено.

Позов ОСОБА_5 задоволено частково.
Визнано недійсним державний акт на
право приватної власності на землю П-ІФ
№027613 від 29 грудня 1997 року,
зареєстрований в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за №13-37-2/712, виданий
на ім'я ОСОБА_7, на земельну ділянку
площею 0,2512 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1 з кадастровим номером
:05:039:0602, з відміткою нотаріуса про
перехід права власності на земельну
ділянку до ОСОБА_2. Визнано недійсним
видане ОСОБА_2 свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 18 липня 2012
року на земельну ділянку площею 0,2512 га
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд по АДРЕСА_1 з кадастровим
номером :05:039:0602, зареєстроване в
реєстрі під №1025. У решті позову
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в
частині відмови в задоволенні решти
своїх позовних вимог та задоволенні
позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій посилається
на недоведеність обставин справи, які
суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що судом першої
інстанції не дано належну оцінку
здобутим в судовому засіданні доказам,
зокрема технічній документації на
спірні земельні ділянки, за даними яких
межі земельної ділянки ОСОБА_2
(попередній власник ОСОБА_7) не
накладаються на межі земельної ділянки
ОСОБА_5 (попередній власник ОСОБА_8),
звідки слідує, що будь-яке право
останньої не є порушеним, а тому
висновок суду про обґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_5 не ґрунтується
на матеріалах справи.

Крім того, апелянт зазначає, що судом не
взято до уваги, що технічна
документація та державний акт ОСОБА_5
виготовлені з численними порушеннями.
Зокрема, на акті встановлення меж
земельної ділянки в натурі взагалі
відсутній підпис суміжника ОСОБА_7 Крім
того, у технічній документації ОСОБА_5 в
порушення ст. 198 Земельного кодексу
України відсутня кадастрова зйомка, що
включає погодження меж земельної
ділянки з суміжними власниками та
землекористувачами.

На думку апелянта, висновок суду про
встановлення факту непорушності
земельної ділянки ОСОБА_2 не відповідає
встановленим обставинам справи та не
ґрунтується на матеріалах справи.
Наявність порушень межі земельної
ділянки ОСОБА_2 підтверджується
наявними в матеріалах справи технічною
документацією із землеустрою щодо
складання та виготовлення документів
по перенесенню меж земельної ділянки в
натуру ОСОБА_7 в АДРЕСА_1; актом
земельної комісії Угринівської
сільської ради від 18.05.2012 року; актом
земельної комісії Угринівської
сільської ради від 22.02.2013 року;
листом-відповіддю Управління
Держкомзему у Тисменицькому районі від
23.05.2012 року №07-06-21/0716; листом-відповіддю
Управління Держкомзему у
Тисменицькому районі від 16.11.2012 року
№07/06/21/1584; листом-відповіддю відділу
Держземагентва в Тисменицькому районі
від 25.02.2013 року №09/07/06/21. Вказані
документи засвідчують невідповідність
ширини земельної ділянки ОСОБА_5 в
розмірі 17,5 м фактичним та дійсним
обмірам. Оскільки земля була розділена
порівну, то у випадку наявності у
ОСОБА_5 земельної ділянки в більшому
розмірі, така надлишкова площа
накладається на її земельну ділянку,
чим порушується її право власності. При
цьому, апелянт зазначає, що в
матеріалах справи міститься витяг з
Державного земельного кадастру про
земельну ділянку та кадастровий план
її земельної ділянки, які точно
вказують розмір та місце розташування
її земельної ділянки, що жодним чином
не порушує прав чи інтересів ОСОБА_5

Апелянт зазначає, що невірним є
висновок суду і про те, що державний акт
ОСОБА_7 виданий без відповідної
правової підстави - рішення органу
місцевого самоврядування. В матеріалах
справи міститься належним чином
засвідчена копія рішення Угринівської
сільської ради від 20.03.1997 року про
виділення ОСОБА_7 земельної ділянки
площею 0,25 га. Вказане рішення ніким не
скасоване, натомість рішення про
виділення земельної ділянки ОСОБА_8 в
матеріалах справи відсутнє та відсутні
будь-які докази про існування такого
рішення.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої
інстанції безпідставно не задовольнив
її заяву про застосування строку
позовної давності, вказавши при цьому,
що ОСОБА_5 не пропустила такого строку.
Судом не враховано, що договір
дарування земельної ділянки ОСОБА_5
посвідчений ще 08.07.2008 року, технічний
звіт ОСОБА_5 розроблявся в жовтні 2009
року, а державний акт ОСОБА_5 виданий
15.12.2009 року. У вказаному державному акті
чітко зазначено, що від точки «Г» до
точки «Д» суміжником виступає ОСОБА_7
Аналогічне зазначено в кадастровому
плані земельної ділянки ОСОБА_5, який
міститься в її технічному звіті від
15.10.2009 року. Суміжна земельна ділянка
належала ОСОБА_7 згідно державного акту
від 29.12.1997 року, який суд визнав
недійсним. Таким чином, висновок суду
про необґрунтованість заяви про
застосування строку позовної давності
суперечить встановленим обставинам
справи.

Також апелянт зазначає, що
задовольняючи позов ОСОБА_5 в частині
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_2,
суд в оскаржуваному рішенні не вказав
підстав для визнання вказаного
свідоцтва недійсним, встановлених
ст.ст. 203, 215 ЦК України, порушивши таким
чином вказані норми матеріального
права. Вона, як спадкоємець після
смерті ОСОБА_7, мала право на
спадкування, у передбачений законом
термін звернулася в нотаріальну
контору із заявою про прийняття
спадщини і отримала свідоцтво про
право на спадщину за заповітом.
Визнавши недійсним вказаний документ,
суд позбавив її можливості в
подальшому оформити право власності на
земельну ділянку.

З наведених мотивів апелянт ОСОБА_2
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким її позов задовольнити в повному
обсязі, а в задоволенні позовної заяви
ОСОБА_5 відмовити.

Не погодившись з рішенням суду в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_2, ОСОБА_5 подала апеляційну
скаргу, в якій посилається на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що ухвалюючи
оскаржуване рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд
першої інстанції допустився порушень
ст.ст. 213, 214 ЦПК України, оскільки жодних
доказів про те, що існуванням її
державного акту на право власності на
земельну ділянку якимось чином
порушуються права ОСОБА_2 остання не
надала. Обґрунтовуючи свої позовні
вимоги ОСОБА_2 зазначала виключно про
те, що в державному акті ОСОБА_5 ширина
земельної ділянки вказана 17,5 м замість
17 м. При цьому сторони по справі
визнали, що межа між суміжними
земельними ділянками не порушена
(межею слугує огорожа), ніяких заступів,
захоплень чи накладок немає.

Також апелянт вказує, що державний акт
на право власності на земельну ділянку
є документом, який лише посвідчує право
власності на землю та не є документом,
який посвідчує набуття у власність
земельної ділянки, оскільки такими
документами є рішення органів
місцевого самоврядування про передачу
у власність земельної ділянки або
цивільно-правові угоди. Документом,
який посвідчує набуття нею у власність
земельної ділянки, є договір дарування
земельної ділянки від 08.07.2008 року, тому
визнання недійсним її державного акту
на право власності на земельну ділянку
без визнання недійсним договору
дарування є незаконним.

Крім того апелянт вказує, що ухвалою
суду першої інстанції від 20.09.2013 року
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та
цивільну справу за її позовом об'єднано
в одне провадження. Мотивацією
об'єднання в одне провадження даних
цивільних справ було, зокрема, те, що
задоволення позову по одній справі
може виключити задоволення позову по
іншій справі. Таким чином, частково
задоволивши її позов та визнавши
недійсним державний акт на право
власності на землю, виданий на ім'я
ОСОБА_7, та свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2, у
суду першої інстанції не було підстав
частково задовольняти позов ОСОБА_2,
так як визнання недійсними документів,
які надавали ОСОБА_2 право власності на
землю, відсутні через їх скасування
судом.

З наведених підстав ОСОБА_5 просить
рішення суду першої інстанції в
частині задоволення позову ОСОБА_2
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовити.

В засіданні апеляційного суду
представники апелянта ОСОБА_2 вимоги
апеляційної скарги підтримали з
мотивів, викладених у ній. Доводи
апеляційної скарги ОСОБА_5 не визнали.

Апелянт ОСОБА_5 та її представник в
судовому засіданні вимоги апеляційної
скарги підтримали з мотивів,
викладених у ній. Доводи апеляційної
скарги ОСОБА_2 не визнали.

Заслухавши доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та
правильність застосування судом норм
матеріального і процесуального права у
вирішенні даного спору, колегія суддів
знаходить за необхідне апеляційні
скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, що викладені в
п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК
України, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність і
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції таким
вимогам відповідає.

Судом першої інстанції установлено та
вбачається з матеріалів справи, що
сторони є власниками суміжних
присадибних земельних ділянок по
АДРЕСА_1.

Позивачці за первісним позовом ОСОБА_2
на праві приватної власності належить
земельна ділянка площею 0,2512 га з
кадастровим номером :05:039:0602, що
посвідчується державним актом на право
приватної власності на землю П-ІФ №027613
від 29.12.1997 року, зареєстрованим в Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за
№13-37-2/712, виданим на ім'я спадкодавця
ОСОБА_7, з відміткою нотаріуса про
перехід права власності на земельну
ділянку до позивачки на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 18.07.2012 року (а.с. 68, 111 в т. 1),
та підтверджується витягом з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності, згідно якого Реєстраційна
служба Тисменицького районного
управління юстиції 19.06.2013 року на
підставі свідоцтва про право на
спадщину зареєструвала за ОСОБА_2 право
власності на вказану земельну ділянку
(а.с. 112 в т. 1).

Позивачці за другим позовом ОСОБА_5 на
праві приватної власності належить
земельна ділянка площею 0,25 га з
кадастровим номером :05:039:0483, що
посвідчується державним актом ЯИ №902570
від 15.12.2009 року, зареєстрованим у Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю за №27
(а.с. 41 в т. 1). Підставою набуття у
власність цієї земельної ділянки є
договір дарування від 08.07.2008 року (а.с. 45
в т. 1), згідно якого ОСОБА_8 подарував
ОСОБА_5 вказану земельну ділянку.

Задовольняючи частково позови ОСОБА_2
та ОСОБА_5 в частині визнання
недійсними державного акту серії ЯИ
№902570 на право власності на земельну
ділянку, виданого 15 грудня 2009 року на
ім'я ОСОБА_5, та державного акту серії
П-ІФ №027613 на право приватної власності
на землю, виданого 29 грудня 1997 року на
ім'я ОСОБА_7, суд першої інстанції
виходив з того, що допущені у державних
актах сторін помилки можна виправити
лише шляхом визнання вказаних
державних актів недійсними.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції установлено, що
в оригіналах державних актів, а саме:
старого державного акту на ім'я ОСОБА_8,
нотаріально засвідчена копія якого
міститься на а.с. 97 в т. 1, на підставі
якого оформлено договір дарування
земельної ділянки ОСОБА_5, яка отримала
оспорюваний державний акт ЯИ №902570 від
15.12.2009 року, та державного акту на ім'я
ОСОБА_7, копія якого міститься на а.с. 111
в т. 1, після смерті якої земельну
ділянку успадкувала ОСОБА_2, - ширина
обох земельних ділянок з південної
сторони з АДРЕСА_1 вказана 17,5 м.

Під час виготовлення ДП
«Івано-Франківський науково-дослідний
та проектний інститут землеустрою»
технічної документації із землеустрою
щодо складання та виготовлення
документів по перенесенню меж
земельної ділянки ОСОБА_7 в натуру в 2007
році при здійсненні замірів суміжних
земельних ділянок ОСОБА_7 та ОСОБА_8
(власниками вказаних земельних ділянок
на даний час є ОСОБА_2 та ОСОБА_5) було
встановлено, що ширина кожної із
земельних ділянок з південної сторони
в натурі складає 17,00 м, що є на 0,50 м менше
розміру, зазначеному в державних актах.

Згідно пояснювальної записки до
технічної документації, за згодою
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 встановлені проміри
земельних ділянок зі сторони АДРЕСА_1
по 17,00 м і закріплені в натурі межовими
знаками (а.с. 101 в т. 1).

Вказані обставини підтверджуються
також актами депутатської постійної
комісії з питань земельних відносин,
використання та захисту земельних
ресурсів Угринівської сільської ради
Тисменицького району
Івано-Франківської області від 18.05.2012
року та від 22.02.2013 року (а.с. 13-14 в т. 2),
згідно яких підтверджено, що суміжні
земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зі
сторони АДРЕСА_1 мають ширину по 17,0 м,
тому державні акти виготовлені з
помилкою.

У державний акт на право приватної
власності на землю ОСОБА_8, копія на а.с.
17 в т. 1, та державний акт на право
приватної власності на землю ОСОБА_7,
копія на а.с. 79 в т. 1, внесені
виправлення у вказаних розмірах
земельних ділянок сторін, а саме 17,5
закреслено і виправлено на 17.0.

Комісія рекомендувала обом сторонам
врахувати цю помилку при виготовленні
нових правовстановлюючих документів
на земельні ділянки, що ними не було
зроблено.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Документом, що посвідчує право
власності на земельну ділянку чи право
постійного користування земельною
ділянкою, за змістом ст. 126 Земельного
кодексу України (в редакції чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
є державний акт.

Згідно п. 2.9. чинної на момент видачі
спірних державних актів Інструкції про
порядок складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженої наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 4 травня 1999 р. №43 та зареєстрованої
в Міністерстві юстиції України 4 червня
1999 р. за №354/3647, заповнення державних
актів на право власності на земельну
ділянку та на право постійного
користування земельною ділянкою
покладається на Державне підприємство
"Центр державного земельного кадастру
при Державному комітеті України по
земельних ресурсах" та його структурні
підрозділи. Усі записи мають бути
зроблені державною мовою, чітко і
розбірливо, виправлення не
допускаються. Заповнення вказаних
документів здійснюється з
використанням комп'ютерної техніки.

За наведених обставин суд першої
інстанції вірно дійшов висновку про те,
що допущені у державних актах сторін
помилки можна виправити лише шляхом
визнання вказаних державних актів
недійсними, а тому позовні вимоги
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в наведеній частині
підлягають задоволенню.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що в цій частині апеляційні
скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_5 слід відхилити.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що судом
першої інстанції не дано належну
оцінку здобутим в судовому засіданні
доказам, зокрема технічній
документації на спірні земельні
ділянки, не заслуговують на увагу,
оскільки в силу ч. 2 ст. 303 ЦПК України
суд апеляційної інстанції не вправі
переоцінювати докази, які судом першої
інстанції досліджені у встановленому
законом порядку.

Твердження апелянта ОСОБА_2 про те, що
поза увагою суду залишилось те, що
технічна документація та державний акт
ОСОБА_5 виготовлені з численними
порушеннями, зокрема, на акті
встановлення меж земельної ділянки в
натурі відсутній підпис суміжника
ОСОБА_7, є голослівним, адже за змістом
рішення (а.с. 95 в т. 2) судом врахована
наведена обставина і їй дана оцінка в
сукупності з іншими доказами. Щодо
відсутності у технічній документації
ОСОБА_5 кадастрової зйомки, яка включає
погодження меж земельної ділянки з
суміжними власниками та
землекористувачами, то правовою
підставою набуття у власність
земельної ділянки ОСОБА_5 був договір
дарування земельної ділянки ОСОБА_8,
власність якого на землю
посвідчувалась державним актом, чинним
на час відчуження земельної ділянки.

Посилання апелянта на акт земельної
комісії Угринівської сільської ради
від 22.02.2013 року; лист-відповідь
Управління Держкомзему у
Тисменицькому районі від 23.05.2012 року;
лист-відповідь Управління Держкомзему
у Тисменицькому районі від 16.11.2012 року;
лист-відповідь відділу Держземагентва
в Тисменицькому районі від 25.02.2013 року,
які на її думку підтверджують факт
захоплення частини її земельної
ділянки, не заслуговують на увагу,
оскільки були досліджені судом першої
інстанції і в сукупності з іншими
доказами суд правильно дійшов висновку
про встановлення факту непорушності
земельної ділянки ОСОБА_2

Безпідставним є твердження апелянта
ОСОБА_2 про те, що висновок суду про
необґрунтованість заяви про
застосування строку позовної давності
суперечить встановленим обставинам
справи, адже, судом першої інстанції
установлено, що при оформленні в 2009
році права власності на землю по
АДРЕСА_1 ОСОБА_5 не було відомо в яких
розмірах приватизована ОСОБА_7 суміжна
земельна ділянка. Оскільки спір між
сторонами виник з початку 2012 року після
успадкування ОСОБА_2 земельної ділянки
спадкодавця ОСОБА_7, то суд правильно
вважав необґрунтованою заяву ОСОБА_2
про застосування наслідків пропуску
строку позовної давності щодо
заявлення ОСОБА_5 вимоги про визнання
недійсним державного акту за 1997 рік.

Заперечення апелянта щодо висновку
суду першої інстанції про відсутність
правової підстави для передачі ОСОБА_7
у власність земельної ділянки по
АДРЕСА_1 спростовуються матеріалами
справи. Відповідно до рішення
Угринівської сільської ради (а.с. 79 в т.
2) 20.03.1997 року сесією сільської ради було
вирішено вилучити у ОСОБА_8 земельну
ділянку площею 0,25 га на масиві
«АДРЕСА_1» та виділити цю земельну
ділянку ОСОБА_7 Згідно державного акту
на право власності на землю, виданого
ОСОБА_7 (а.с. 8 в т. 2) земельна ділянка
площею 0,2512 га по АДРЕСА_1 передана у
власність останньої на підставі
рішення Угринівської сільської ради
від 02.10.1997 року, яке в матеріалах справи
відсутнє і за даними архівного відділу
Тисменицької РДА від 23.01.2014 року (а.с. 71 в
т. 2) такого рішення від 02.10.1997 року не
виявлено.

Таким чином ОСОБА_7 в порушення
загального порядку приватизації землі,
встановленого ст. 17 Земельного кодексу
України (в редакції чинній станом на 1997
рік) отримала державний акт на право
власності на спірну земельну ділянку.

В силу дії ч. 1 ст. 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

За приписами ч. 1 ст. 1225 ЦК України право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення.

Визнавши недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 спадкодавця ОСОБА_7, та з
урахуванням положення ст. 1301 ЦК
України, відповідно до якої свідоцтво
про право на спадщину визнається
недійсним за рішенням суду, якщо буде
встановлено, що особа, якій воно видане,
не мала права на спадкування, а також в
інших випадках, встановлених законом,
суд першої інстанції правильно дійшов
висновку про обґрунтованість позовної
вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на цю земельну ділянку,
виданого ОСОБА_2 18.07.2012 року.

А тому доводи апелянта про те, що суд
першої інстанції в порушення вимог
ст.ст. 213, 214 ЦПК України в оскаржуваному
рішенні не вказав підстав для визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_2
колегією суддів не приймаються до
уваги як такі, що спростовуються
змістом оскаржуваного рішення.

Доводи апелянта ОСОБА_5 були предметом
дослідження суду першої інстанції і
правильності рішення не спростовують.

Всі докази в справі судом оцінені в
сукупності і відповідно до
встановлених обставин.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційні скарги не містять посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційних
скарг, колегія суддів дійшла висновку,
що фактичні обставини справи судом
першої інстанції з'ясовано, висновки
суду є правильними, оскільки
відповідають обставинам справи та
узгоджуються з нормами матеріального
права, які регулюють спірні
правовідносини.

Відтак, рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а тому
апеляційні скарги слід відхилити,
рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_5
відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 28
травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча
Горейко М.Д.

Судді:
Вакарук В.М.

Ясеновенко Л.В.