Справа № 369/608/14-ц Головуючий у І
інстанції Волчко А.Я.Провадження №
22-ц/780/3927/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

04 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Сліпченка О.І., Гуля В.В.

при секретарі - Химинець Н.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 07 травня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Фастівська міська Рада
Київської області про поділ спільного
майна подружжя,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом про поділ
спільного майна подружжя, посилаючись
на те, що з відповідачкою ОСОБА_2 він
прожив однією сім'єю з січня 1999 року, а
шлюб між ними був офіційно
зареєстрований у липні 2006 року.

Далі зазначив, що з 2000 року йому та
відповідачці на праві власності
належить житловий будинок АДРЕСА_1.

Крім того, у червні 2006 року ними було
придбано незакінчений будівництвом
житловий будинок АДРЕСА_2.

Оскільки шлюб між ними у 2012 році було
розірвано, просив поділити між ним та
ОСОБА_2 спільне майно, виділивши йому
житловий будинок АДРЕСА_2 з
господарськими будівлями та спорудами,
а ОСОБА_2 виділити житловий будинок
АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та
спорудами.

До початку розгляду справи по суті
позивач змінив предмет позову та
просив визнати його забудовником 1/2
частини незакінченого будівництвом
будинку АДРЕСА_2 та визнати за ним та за
ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2
частину будівельних матеріалів та
конструкцій незавершеного
будівництвом будинку АДРЕСА_2.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 07
травня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивач подав апеляційну скаргу,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове про задоволення його позову.

Зазначив, що суд, посилаючись на те, що
він не довів що спірний будинок є
об'єктом права спільної сумісної
власності, не врахував пункт 13
вказаного спірного договору
купівлі-продажу будинку, де зазначено
що купівля вчиняється за письмовою
згодою ОСОБА_1 з яким покупець ОСОБА_2
проживає однією сім'єю.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення учасників,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, приходить до
наступного.

Згідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом, обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що у даному
випадку судом першої інстанції ці
вимоги закону не виконано.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з
того, що на момент придбання будинку
АДРЕСА_2 позивач та відповідачка у
шлюбі не перебували, а позивач не надав
доказів того, що спірний будинок є
об'єктом спільної сумісної власності.

Проте, з таким висновком погодитись не
можна.

Відповідно до ст.3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Поділ майна осіб, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, регулює
ст.74 СК України, норми якої поширюються
на випадки, коли чоловік та жінка не
перебувають у будь-якому іншому шлюбі й
між ними склалися усталені відносини,
що притаманні подружжю.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено договором між ними.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім''ї, то майно одержане за
цим договором є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно зазначених норм при вирішенні
питання про визнання майна спільною
сумісною чи особистою приватною
власністю, з'ясуванню підлягають як час
набуття такого майна, так і обставини,
що свідчать про проживання сторін у
фактичних шлюбних відносинах.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказується
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
24.07.2006 року по 28 лютого 2012 року.

Крім того, рішенням
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 29 березня 2012
року, яке вступило в законну силу
встановлено, що сторони проживали
однією сім'єю та вели спільне
господарство з 01.01.1999 року до
реєстрації шлюбу.

У липні 2000 року, тобто до реєстрації
шлюбу вони за спільні кошти придбали
жилий будинок АДРЕСА_1.

Рішеннями Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
29.03.2012 року та від 16.09.2013 року,
зазначений житловий будинок поділений
між сторонами з виділенням відповідних
приміщень (а.с.56, 65).

Крім того, під час апеляційного
розгляду встановлено, що сторонами
30.06.2006 року, незадовго до реєстрації
шлюбу, під час проживання однією сім'єю,
як це встановлено рішенням
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 29 березня 2012
року, окрім вищевказаного житлового
будинку в с.Тарасівка, був придбаний
незакінчений будівництвом житловий
будинок АДРЕСА_3 готовністю у 52%, за
договором купівлі продажу, який
оформлений на від відповідачку.

При цьому, відповідно пункту 13
вказаного договору купівлі-продажу від
30.06.2006 року, зазначено що купівля
вчиняється за письмовою згодою
позивача ОСОБА_1 з яким покупець ОСОБА_2
проживає однією сім'єю (а.с.20).

Відповідачка ОСОБА_2 не надала доказів
протилежного.

Зазначені факти підтверджуються
матеріалами справи та фактично
сторонами не заперечуються.

В суді апеляційної інстанції позивач
пояснив, що з самого початку розгляду
справи він просив поділити порівну цей
житловий будинок АДРЕСА_3 готовністю у
52%, як об'єкт за договором
купівлі-продажу придбаний за спільні
кошти під час проживання з
відповідачкою однією сім'єю, як
чоловіка та жінки.

З урахуванням зазначеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
спірний будинок, як об'єкт спільної
сумісної власності придбаний за
договором купівлі-продажу від 30.06.2006
року, за спільні кошти під час
проживання сторін у фактичних шлюбних
відносинах, підлягає поділу, з
визнанням за кожним права власності на
1/2 частину спірного майна.

При цьому, з урахуванням пояснень та
уточнень позивача щодо позовних вимог,
колегія суддів вважає, що вона не
виходить за їх межі, оскільки у даному
випадку спірним об'єктом поділу є
житловий будинок АДРЕСА_3 готовністю у
52%, як об'єкт за договором
купівлі-продажу, який завірений
нотаріально у встановленим законом
порядку, що сторони не заперечують.

Суд першої інстанції, в порушення вимог
ст.ст.213, 215 ЦПК України не перевірив і не
дав оцінки доказам наявним у
матеріалах справи.

Доводи відповідачки та її представника
про те, що рішенням
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 16 вересня 2013 року
позивачу було відмовлено у задоволенні
його зустрічного позову про
встановлення факту проживання однією
сім'єю є безпідставними, оскільки як
вбачається з тексту цього рішення
(а.с.67), обставини, що свідчать про
проживання сторін у фактичних шлюбних
відносинах судом першої інстанції не
досліджувались з посиланням на те, що
цей факт з огляду на заявлені позовні
вимоги не тягне юридичних наслідків.

Проте, обставини, що свідчать про
проживання сторін у фактичних шлюбних
відносинах в період придбання спірного
майна досліджувались та встановлені
іншим рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 29
березня 2012 року та самим договором
купівлі продажу від 30.06.2006 року, який
підписаний сторонами, що є підставою
звільнення позивача від доказування.

На зазначені обставини місцевий суд не
звернув уваги, що призвело до
невідповідності висновків суду
обставинам справи та помилкового
висновку про відмову у задоволенні
позову.

За таких обставин, апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення, а
рішення суду скасуванню з ухваленням
нового рішення по суті позовних вимог
ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 07
травня 2014 року скасувати та ухвалити
нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ
спільного майна подружжя задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кожним
право власності на 1/2 частину
незакінченого будівництвом жилого
будинку готовністю 52 % з підвалом та
огорожею, що знаходиться у АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати на
користь держави у сумі 552 грн.92 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :