АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
інстанції: Богінкевич С.М. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

6 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді:
Білич І.М.

Суддів:
Андрієнко А.М., Рейнарт І.М.

при секретарі:
Прохоровій В.С.

за участю: представника
позивачів та третіх осіб ОСОБА_3

представника
відповідача ОСОБА_4
розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 31 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до
ОСОБА_5, треті особи: Головне управління
юстиції у м. Києві, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13 про встановлення факту
родинних відносин.

в с т а н о в и л а :

Позивачі звертаючись в 2012 році до суду
з із вищевказаним позовом вказували на
відсутність документів щодо
підтвердження факту родинних відносин
між ОСОБА_14 та його матір'ю - ОСОБА_15, що
унеможливлює визнання права власності
за ними на будинок за адресою АДРЕСА_1,
як на спадкове майно після смерті
ОСОБА_14. А відтак просили встановити
факт родинних відносин, а саме, що
ОСОБА_14 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином
ОСОБА_15, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. А
також, що ОСОБА_14, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 є дідом ОСОБА_6, ОСОБА_8,
ОСОБА_9. Оскільки неможливо достеменно
встановити факт прийняття ним
спадщини.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 31 липня 2014 року, позов було
задоволено частково.

Встановлено факт того, що ОСОБА_14,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 є сином ОСОБА_15,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

У іншій частині позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду
відповідач подав апеляційну скаргу де
ставив питання про зміну рішення суду в
частині встановлення факту родинних
відносин між ОСОБА_14 та ОСОБА_15
Вказуючи на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

У поданій скарзі крім іншого зазначав,
що неможливо встановити факт родинних
відносин між вже померлими людьми.
Заявники просили встановити факт для
можливості успадкувати майно, а тому
факт встановлення родинних відносин та
визнання право власності на спадкове
майно повинно розглядатися в одному
проваджені. Задовольняючи позовні
вимоги, суд виходив лише із показів
свідків, однак свідки не бачили
документів, які б підтверджували, що
померлі між собою є матір'ю та сином.
При цьому на думку апелянта, сумісне
проживання осіб не є свідченням про
наявність родинних відносин. Інших
документів, доказів про родинні
відносини, позивачами надано не було.

Представник апелянта у судовому
засіданні апеляційну скаргу підтримав
та просив суд її задовольнити.

Представник позивачів та третіх осіб
по справі не визнав подану апеляційну
скаргу, заперечував проти її
задоволення.

Треті особи будучи належним чином
повідомленими про розгляд справи у
судове засідання не з'явилися,
поважність причин своєї неявки суду не
повідомили. Колегія суддів вважає за
можливе розглянути справу у їх
відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК
України.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши,
законність і обґрунтованість
оскаржуваного судового рішення,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено,
що 13.12.1947 року ОСОБА_15 було складено
заповіт, за яким остання заповіла своїм
дітям: ОСОБА_14, ОСОБА_16, ОСОБА_17 та онуку
ОСОБА_18 в рівних частинах кожному, усе
своє майно, а саме - право забудови у
АДРЕСА_2, що перейменовувалась на
АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1, а домоволодіння з
№14/9 на №2/14.

ОСОБА_15 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, після чого
відкрилась спадщина на належний їй
будинок по АДРЕСА_1.

Згідно довідки Центрального
державного історичного архіву України
запису про народження ОСОБА_19 за період
з 1898 року по 1902 рік не було виявлено.

Задовольняючи вимоги позивача суд
першої інстанції виходив з того, що
хоча дані Центрального державного
історичного архіву України не містять
запису про народження ОСОБА_14 за період
з 1898 по 1902 рік, однак враховуючи покази
свідків (ОСОБА_20 та ОСОБА_21) та дані
свідоцтва про одруження за 1950 рік, а
також заповіту від 13 грудня 1947 року,
дають підстави вважити доведеними
факт перебування зазначених осіб у
родинних відносинах.

Відмовляючи у задоволенні вимог про
встановлення факту родинних відносин,
а саме того, що ОСОБА_14, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 є дідом ОСОБА_6, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 суд виходив з того, що
позивачами не було надано доказів на
підтвердження заявлених позовних
вимог. Хоча, за правилами ст. ч. 1 ст. 60
ЦПК України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають і
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи спір, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Звертаючись з апеляційною скаргою
апелянт крім іншого зазначав, що
неможливо встановити факт родинних
відносин між вже померлими людьми.
Заявники просили встановити факт для
можливості успадкувати майно, а тому
факт встановлення родинних відносин та
визнання право власності на спадкове
майно повинно розглядатися в одному
проваджені. Задовольняючи позовні
вимоги, суд виходив лише із показів
свідків, однак свідки не бачили
документів, які б підтверджували, що
померлі між собою є матір'ю та сином.
При цьому на думку апелянта, сумісне
проживання осіб не є свідченням про
наявність родинних відносин. Інших
документів, доказів про родинні
відносини, позивачами надано не було.

Колегія суддів вважає, що зазначені
вище доводи апеляційної скарги
правильності висновків суду не
спростовують, так як апелянтом не
надано доказів на підтвердження
зазначених вище доводів. Хоча у
відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Крім того, згідно ст. 310 ЦПК України
рішення суду підлягає скасуванню в
апеляційному порядку із закриттям
провадження у справі або залишенням
заяви без розгляду з підстав
визначених ст.ст. 205, 207 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містять у собі
посилань на норми діючого
законодавства які б містили заборону,
щодо розгляду даної справи в порядку
позовного провадження.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів вважає, що рішення суду
постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування з доводів
викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 31 липня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: