Номер провадження 2/522/1906/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 25» листопада 2014 року
м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у
складі:

головуючого - судді Суворової О.В.,

при секретарі - Бондаренко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1, ОСОБА_2, що діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за
участю третіх осіб: приватного
нотаріуса Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, органу
опіки та піклування Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради про визнання заповіту
недійсним та за зустрічним позовом
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, що діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, про
визнання права власності, усунення
перешкод у користуванні житлом,
вселення, відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, що діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3 звернулись до
суду з позовною заявою до ОСОБА_4, у якій
просять визнати недійсним заповіт
ОСОБА_10 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_7,
посвідчений 6 лютого 2007 року приватним
нотаріусом, усунути ОСОБА_4 від права на
спадкування за ОСОБА_10, визнати ОСОБА_1
та ОСОБА_3 спадкоємцями першої черги за
померлою ОСОБА_10.

В обґрунтування своїх вимог позивачі
посилаються на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є
онуками померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10, з
якою проживали у квартирі АДРЕСА_1 та
яка за життя склала заповіт на ім'я
свого сина ОСОБА_4 та онука ОСОБА_7
Позивачі посилаються на те, що ОСОБА_10 у
момент складання заповіту не могла
усвідомлювати значення своїх дій, а
також фізично не могла підписати
заповіт через хворобу. Крім того,
позивачі вважають, що ОСОБА_4 має бути
усунуто від права на спадкування за
ОСОБА_4, а їх визнано спадкоємцями
першої черги за ОСОБА_10

ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулись до
суду із зустрічною позовною заявою
(а.с.51-53) до ОСОБА_1, ОСОБА_2, що діє в своїх
інтересах та інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3, у якій просять визнати за
ОСОБА_4, ОСОБА_7 право власності на 1/5
частину квартири АДРЕСА_1 на підставі
заповіту від 6 лютого 2007 року,
зобов'язати відповідачів не чинити
позивачам перешкод у користуванні
даним майном, вселити їх у дану 1/5
частину квартири, стягнути з
відповідачів солідарно витрати по
оплаті житла у розмірі 16000 гривень на
користь ОСОБА_8, стягнути з
відповідачів солідарно витрати у
розмірі 50000 гривень на користь ОСОБА_4, а
також стягнути з відповідачів
солідарно на користь ОСОБА_4 витрати на
поховання у розмірі 4700 гривень.

В обґрунтування своїх вимог позивачі
за зустрічним позовом посилаються на
те, що відповідачі за зустрічним
позовом перешкоджають їм у вселенні у
спірну 1/5 частину квартири, що
спричинило їм збитки у зв'язку із
необхідністю винаймати житло, а також
моральну шкоду. Також відповідачі за
зустрічним позовом не відшкодували
ОСОБА_4 витрати на поховання ОСОБА_10

ОСОБА_1, її представник та ОСОБА_2 у
судовому засіданні позовні вимоги за
первісним позовом підримали, проти
задоволення зустрічного позову
заперечували.

ОСОБА_8 та представник ОСОБА_4 у
судовому засіданні позовні вимоги за
зустрічним позовом підримали, проти
задоволення первісного позову
заперечували.

ОСОБА_7 у судове засідання не з'явився,
про дату, час та місце судового
засідання сповіщений належним чином,
про поважні причини неявки у судове
засідання не сповістив. В матеріалах
справи міститься заява з проханням
розглянути справу у його відсутність (
а.с.208).

Третя особа - приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 у судовому засіданні
проти задоволення первісного позову
заперечувала.

Третя особа - орган опіки та піклування
Приморської районної адміністрації
Одеської міської ради у судове
засідання представника не направив,
про дату, час та місце судового
засідання сповіщений належним чином,
про поважні причини неявки у судове
засідання не сповістив.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що рішення у справі необхідно
постановити із відмовою у задоволенні
як первісного, так і зустрічного
позовів. Судом встановлені наступні
фактичні обставини на підставі наявних
у матеріалах справи доказів та
пояснень сторін та їх представників.

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_11, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_1 від 19 червня 2002
року.

25 серпня 2007 року ОСОБА_1 уклала шлюб та
змінила прізвище на ОСОБА_1, що
підтверджується свідоцтвом про шлюб
серії НОМЕР_2 від 25 серпня 2007 року.

ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_11, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_3 від 8 жовтня 2002
року.

ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_4 від 15 липня 2011 року, була
донькою ОСОБА_10, та, відповідно, ОСОБА_1
та ОСОБА_3 є онуками ОСОБА_10, що
підтверджується сторонами по справі.

ОСОБА_4 є сином ОСОБА_10, що
підтверджується записом акта про
народження № 831 від 4 травня 1959 року та
повним витягом з Державного реєстру
актів цивільного стану громадян щодо
актового запису про народження №
2 від 1 жовтня 2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
виданим повторно, серії НОМЕР_5 від 19
травня 2012 року.

Після смерті ОСОБА_10 відкрилась
спадщина у вигляді 1/5 частини квартири
АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_10 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 6 грудня 2006 року, виданого
УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради.
Право власності ОСОБА_10 на 1/5 частину
квартири було зареєстровано КП «ОМБТІ
та РОН» під № 47 в книзі 610пр-23, що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 12940142 від 18 грудня 2006 року.

За життя 6 лютого 2007 року ОСОБА_10 склала
заповіт, посвідчений ОСОБА_5, приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу, зареєстрований в
реєстрі за № 831. Заповіт записано
власноручно нотаріусом на
нотаріальному бланку серії ВЕЕ № 116656,
посвідчувальний запис нотаріуса
виконано за допомогою технічного
засобу. Заповіт містить рукописний
запис від імені ОСОБА_10: «Мною
прочитано вголос, з моїх слів записано
вірно» та рукописний підпис від імені
ОСОБА_10

ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані
та проживають у квартирі АДРЕСА_1, що
підтверджується довідкою № 942 від 22
жовтня 2012 з місця проживання про склад
сім'ї та реєстрацію. У цій квартирі за
життя була зареєстрована та проживала
й ОСОБА_10, що підтверджується сторонами
та свідченнями допитаних у судовому
засіданні свідків.

ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у даній квартирі
не зареєстровані та не проживають.

Згідно листів № 290 від 5 жовтня 2012 року,
№ 112 від 25 квітня 2013 року КУ «Міська
поліклініка № 14», ОСОБА_10 зверталась до
поліклініки з діагнозами: 3 липня 2011
року - церебральний атеросклероз, 28
листопада 2001 року - остеохондроз
хребта, 13 листопада 2002 року - гострий
бронхіт, 13 жовтня 2003 року - цукровий
діабет П тип, 12 серпня 2003 року - ішемічна
хвороба серця, атеросклеротичний
кардіосклероз, гіпертонічна хвороба
П.СН І, 11 лютого 2008 року - ішемічна
хвороба серця, атеросклеротичний
кардіосклероз, гіпертонічна хвороба
П.СН І. Згідно даних журналів обліку
викликів на дім оглянута 25 лютого 2010
року дільничним терапевтом. Діагноз:
наслідки гострого порушення мозкового
кровообігу. 5 березня 2010 року оглянута
на дому невропатологом, діагноз:
церебральний атеросклероз, наслідки
гострого порушення мозкового
кровообігу.

Згідно листа № 786 від 8 жовтня 2013 року КУ
«Міська лікарня № 5», ОСОБА_10
знаходилась на лікуванні у
терапевтичному відділенні за
направленням СМП з 17 травня 2009 року по 21
травня 2009 року (історія хвороби № 2499/655).
Клінічний діагноз: Хронічне
обструктивне захворювання легенів ІІ
ст., загострення. Емфізема легенів.
Дифузійний кардіосклероз ЛН ІІ ст.
Ішемічна хвороба серця. Стабільна
стенокардія ІІІ ФК. Атеросклеротичний
кардіосклероз. СН ІІ Б ст. ФК IV .
Гіпертонічна хвороба ІІІ ст. Залишкові
явища перенесеного гострого порушення
мозкового кровообігу у 1999 році у
вигляді правостороннього геміпарезу с
порушенням мовлення. Цукровий діабет
ІІ тип. Дисциркуляторна енцефалопатія
ІІІ ст. За час перебування у відділенні
постійно знаходилась притомною,
звернення розуміла, проте відповідати
на питання не могла.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні
пояснила, що для посвідчення заповіту
її викликали на дім. ОСОБА_10 її зустріла
особисто, провела її у свою кімнату і
вони з нею почали обговорювати питання
по складанню заповіту, вона виявила
свою волю, сказала, що їй належить
частина квартири і вона хоче
розпорядитися нею. Жінка давала звіт
своїм діям, була в твердій пам'яті,
здоровому розумі, проте погано ходила,
пересувалась з паличкою. Від виклику
свідків, які би були присутні при
складанні заповіту, ОСОБА_10
відмовилась, сказала, що вона може
читати, сама підписувати і взагалі
нормальна людина. Вся воля була її
виконана, ОСОБА_5 записана. Заповіт
було записано рукою ОСОБА_5 зі слів
ОСОБА_10, було передано ОСОБА_10
прочитати, ОСОБА_10 прочитала, була
згодна і підписала заповіт.
Дієздатність ОСОБА_10 ОСОБА_5 виявила
через спілкування з нею, ОСОБА_5 було
чітко роз'яснено причину її виклику,
ОСОБА_5 під диктовку записала текст
заповіту, питань з приводу
дієздатності ОСОБА_10, чи з приводу її
психологічного стану у неї не виникло.
Вона бачила, що людина хвора, але хвора
фізично, жінка була повна, тому погано
пересувалась, а от сумніви, що вона була
у здравому умі і твердій пам'яті у неї
не було. Крім того, перед тим, як
підписати заповіт ОСОБА_10 сама, хоча й з
трудом, але сама прочитала і сама
підписала текст заповіту, власноручно.
ОСОБА_10 зустріла її біля своєї кімнати.
При складанні заповіту в квартирі
можливо були ще якісь люди - вона не
пам'ятає, але з заповідачем при
складанні заповіту вони залишились
один на один у кімнаті.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні
пояснила, що по квартирі ОСОБА_10
пересувалась сама, виходила у коридор,
після смерті дочки їй стало гірше. Вона
хотіла, щоб квартира дісталась її сину
та онуку. На момент 2007 року проблеми зі
здоров'ям у ОСОБА_10 були, вона перенесла
інсульт, вона не виходила на вулицю,
проте пресувалась по квартирі та була
нормальною людиною. ОСОБА_10
розповідала їй завжди всі новини, була
в курсі всіх подій, дивилась телевізор,
читала книги, газети.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні
пояснила, що є сусідкою родини ОСОБА_2 з
2004 року. Безпосередньо з ОСОБА_10 вона не
може сказати, що спілкувалась, так як
вона не могла розмовляти, їй також
доводилось допомагати ОСОБА_10, робити
чай, купувати памперси. ОСОБА_10 часто
плутала її з іншими людьми (не
визнавала її). Це було у 2006-2007 роках.
Вона бачила її останніх півроку життя
лежачою у памперсах. Вона (свідок) є
сусідкою знизу, тому щоразу, коли
ОСОБА_10 було погано, або вона чогось
хотіла, вона стукала палкою по полу і
штукатурка падала свідкові на голову.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні
пояснила, що з ОСОБА_10 вона
познайомилась у 2012 році, коли ОСОБА_8 її
попросила доглянути за свекрухою
(тобто ОСОБА_10). По ОСОБА_10 вона бачила,
що вона все розуміє, але не могла
розмовляти, не могла пересуватись.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні
пояснила, що з 2000 року спілкується з
ОСОБА_1, онукою ОСОБА_10, вони разом
навчались у школі. У квартирі вона була
неодноразово, ОСОБА_10 вже бачила
лежачою. Стан ОСОБА_10 був дуже слабим,
вона не піднімалась, не виходила не
балкон, її потрібно було садити в
крісло, дуже погано розмовляла, не
зрозуміло було, що вона говорить, вона
вже не впізнавала людей.

Згідно висновку № 98 посмертної
судово-медичної експертизи, виконаної
з 20 квітня 2014 року по 21 липня 2014 року
судово-медичною експертною комісією КУ
«Одеське обласне бюро судово-медичної
експертизи», експертна комісія вважає,
що ОСОБА_10 після першого ішемічного
інсульту у 1993 році до настання смерті
супроводжували грубі залишкові явища з
порушенням мовлення, рахування, письма
та читання, отже, 6 лютого 2007 року
ОСОБА_10 через афазію, дізартрию,
окорухові та зорові порушення не могла
членороздільно розмовляти та/або
читати вголос, у тому числі через
правосторонній геміпарез та
паркінсонізм, не могла адекватно
власноручно писати та виконувати
підписи на документі.

З довідки про причину смерті ОСОБА_10 №
1291 від 17 квітня 2012 року вбачається, що
причиною смерті ОСОБА_10 став повторний
інфаркт міокарда, задньосептальний.

З замовлення на організацію та
проведення поховання № 123190 від 17
квітня 2012 року вбачається, що ОСОБА_8
замовила організацію та проведення
поховання ОСОБА_10 та зобов'язалась
сплатити за ці послуги 731,32 гривень
(а.с.45).

З договору-замовлення на організацію
проведення поховання від 17 квітня 2012
року, укладеного між ОСОБА_4 та ФОП
ОСОБА_16 , вбачається, що ОСОБА_4 замовив
організацію та проведення поховання
ОСОБА_10 та зобов'язався сплатити за ці
послуги 4700 гривень (а.с.57).

Судом також встановлено, що 27 лютого 2012
року між ОСОБА_8 та ОСОБА_17 було
укладено договір оренди квартири,
відповідно до умов якого ОСОБА_8
отримала в оренду квартиру АДРЕСА_2
строком з 28 лютого 2012 року по 28 серпня
2012 року зі сплатою орендної плати у
розмірі 1600 гривень.

Згідно ст.ст. 1216, 1217 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

У відповідності до ст.ст. 1233, 1234 ЦК
України, заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті. Право на заповіт
має фізична особа з повною цивільною
дієздатністю. Право на заповіт
здійснюється особисто. Вчинення
заповіту через представника не
допускається.

Відповідно до ст.ст. 1247 ЦК України,
заповіт складається у письмовій формі,
із зазначенням місця та часу його
складення. Заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем. Якщо особа не
може особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до частини
четвертої статті 207 цього Кодексу.
Заповіт має бути посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти,
посвідчені особами, зазначеними у
частині третій цієї статті, підлягають
державній реєстрації у Спадковому
реєстрі в порядку, затвердженому
Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про
нотаріат», нотаріуси або посадові
особи, які вчиняють нотаріальні дії,
посвідчують заповіти дієздатних
громадян, складені відповідно до вимог
законодавства України і особисто
подані ними нотаріусу або посадовій
особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а
також забезпечують державну
реєстрацію заповітів у Спадковому
реєстрі відповідно до порядку,
затвердженого Кабінетом Міністрів
України.

Згідно ст. 1248 ЦК України, нотаріус
посвідчує заповіт, який написаний
заповідачем власноручно або за
допомогою загальноприйнятих технічних
засобів. Нотаріус може на прохання
особи записати заповіт з її слів
власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів. У
цьому разі заповіт має бути вголос
прочитаний заповідачем і підписаний
ним. Якщо заповідач через фізичні вади
не може сам прочитати заповіт,
посвідчення заповіту має відбуватися
при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Аналогічні положення містяться також у
п.п. 157, 158 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України № 20/5 від 3
березня 2004 року, яка була чинною на
момент складення ОСОБА_10 заповіту.

Аналіз наведених правових норм дає
підстави для висновку, що при
відсутності бажання заповідача,
наявність свідків при посвідченні
заповіту нотаріусом є обов'язковою,
лише у разі повної фізичної
неспроможності заповідача самостійно
причитати вголос текст заповіту.

Одночасно з цим, оцінюючи досліджені в
межах справи докази, суд доходить до
висновку, що жодний з них окремо та усі
вони у сукупності у повній мірі не
спростовують можливості ОСОБА_10
прочитати вголос та власноручно
підписати заповіт 6 лютого 2007 року.

Так, висновок посмертної
судово-медичної експертизи констатує
лише неможливість ОСОБА_10 говорити
членороздільно та писати «адекватно»,
тобто, як пояснив судовий експерт
ОСОБА_18 у судовому засіданні,
розбірливо. При цьому даний висновок
повністю не виключає можливості
ОСОБА_10 у день складання заповіту
писати та говорити.

У свідченнях допитаних у судовому
засіданні свідків надається різна
оцінка здібності ОСОБА_10 говорити,
проте жодний зі свідків, за виключенням
ОСОБА_14, яка познайомилась із ОСОБА_10
лише у 2012 році, тобто через 5 років після
складання нею заповіту, не вказав на
повну неможливість ОСОБА_10 розмовляти.

Суд також зауважує, що
членороздільність, розбірливість,
«адекватність» письма та, особливо,
мови є оціночними категоріями та
кожною особою сприймаються
суб'єктивно. Об'єктивні критерії, з
якими б могло бути співставлене
членороздільне, розбірливе мовлення та
письмо у розумінні свідків, відсутні.
Відсутнє посилання на такі критерії й у
висновку експертизи.

Суд окремо зауважує, що жодний з
допитаних у судовому засіданні свідків
не був присутній безпосередньо при
складанні ОСОБА_10 заповіту.

Однак, при цьому той факт, що текст
заповіту був прочитаний ОСОБА_10 вголос
самостійно підтверджений самою ОСОБА_10
6 лютого 2007 року шляхом здійснення
власноручного напису: «Мною прочитано
вголос, з моїх слів записано вірно» та
підписування тексту заповіту. Дані
напис і підпис здійснені нерівним
почерком, проте є цілком розбірливими.

Будь-яких доказів, які б підтверджували
той факт, що дані напис та підпис
виконані не ОСОБА_10, а іншою особою,
позивачами за первісним позовом не
надано.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України,
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Таким чином, оскільки позивачами за
первісним позовом не доведено того, що
оскаржуваний заповіт складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення та того, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі, суд доходить до
висновку про відсутність підстав для
задоволення вимоги щодо визнання
заповіту ОСОБА_10 від 6 лютого 2007 року
недійсним.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за
рішенням суду особа може бути усунена
від права на спадкування за законом,
якщо буде встановлено, що вона
ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Дана норма закону встановлює підстави
для усунення особи від спадкування за
законом, а не за заповітом.

Оскільки суд дійшов до висновку про
відсутність підстав для визнання
заповіту недійсним, ОСОБА_4 є
спадкоємцем ОСОБА_10 за заповітом, з
огляду на що дана норма на спірні
правовідносини не розповсюджується, а
відповідна вимога у даному випадку є
необґрунтованою.

Щодо вимоги позивачів за первісним
позовом про визнання їх спадкоємцями
першої черги після смерті ОСОБА_10 суд
зазначає наступне.

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу
право на спадкування за законом мають
діти спадкодавця, у тому числі зачаті
за життя спадкодавця та народжені
після його смерті, той з подружжя, який
його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки,
правнуки спадкодавця спадкують ту
частку спадщини, яка належала б за
законом їхнім матері, батькові, бабі,
дідові, якби вони були живими на час
відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 15, ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України,
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Право ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спадкувати за
ОСОБА_10 замість їх померлої матері
ОСОБА_11 за законом відповідачем за
первісним позовом не оспорюється, з
огляду на що дана вимога у даному
випадку не спрямована на захист прав
позивачів за первісним позовом та
задоволенню не підлягає.

Стосовно вимог за зустрічним позовом
суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України,
спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якої є нерухоме майно,
зобов'язаний звернутися до нотаріуса
за видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», обов'язковій державній
реєстрації підлягають речові права та
обтяження на нерухоме майно, розміщене
на території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме, зокрема, право власності на
нерухоме майно.

У відповідності до ч. 3 ст. 3 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», права на нерухоме майно та
їх обтяження, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

За таких обставин, оскільки ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 не отримано свідоцтво про право
на спадщину на нерухоме майно та не
зареєстровано на це нерухоме майно
право власності у встановленому
законом порядку, вони не набули права
власності на це майно, з огляду на що
їхні права не підлягають захисту у
спосіб, визначений ст. 392 ЦК України.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України
спадщина належить спадкоємцю
незалежно від часу її прийняття з часу
відкриття спадщини.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що
особа, яка має речове право на чуже
майно, має право на захист цього права
відповідно до положень глави 29 ЦК
України.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України, висловленої
ним у постанові від 23 січня 2013 року по
справі № 6-164цс12 за результатами
перегляду судових рішень з підстав,
передбачених п. 1 ст. 355 ЦПК України,
обов'язковість якої встановлена ст. 3607
ЦПК України, в спадкоємця, який у
встановленому законом порядку прийняв
спадщину, права володіння та
користування спадковим майном
виникають з часу відкриття спадщини.
Такий спадкоємець може захищати свої
порушені права володіння та
користування спадковим майном
відповідно до глави 29 ЦК України.

Таким чином, із зверненням ОСОБА_4 7
вересня 2012 року до Першої одеської
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_10, він отримав право
користування 1/5 частиною квартири
АДРЕСА_1.

Одночасно з цим, будь-які докази, які б
свідчили про перешкоджання з боку
відповідачів за зустрічним позовом
позивачам за зустрічним позовом у
здійсненні такого користування у
матеріалах справи відсутні, з огляду на
що вимога про усунення перешкод у
такому користуванні та вселення,
спрямована до ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2
є безпідставною.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України,
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є, зокрема, втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

У відповідності до ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 4 ст. 23
ЦК України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна. Моральна шкода
відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України,
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 1172 ЦК
України, юридична або фізична особа
відшкодовує шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків.
Замовник відшкодовує шкоду, завдану
іншій особі підрядником, якщо він діяв
за завданням замовника.

Відповідно до абз. 3 п. 4 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 4 від 1 березня 2013
року «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки», з огляду на презумпцію вини
завдавача шкоди (частина друга статті
1166 ЦК) відповідач звільняється від
обов'язку відшкодувати шкоду (у тому
числі і моральну шкоду), якщо доведе, що
шкоди було завдано внаслідок
непереборної сили або умислу
потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК,
пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).
Потерпілий подає докази, що
підтверджують факт завдання шкоди за
участю відповідача, розмір завданої
шкоди, а також докази того, що
відповідач є завдавачем шкоди або
особою, яка відповідно до закону
зобов'язана відшкодувати шкоду.

Суд зауважує, що у матеріалах справи
відсутні докази, які б прямо, чи
опосередковано підтверджували факт
будь-яких протиправних дій з боку
відповідачів за зустрічним позовом по
відношенню до позивачів за зустрічним
позовом, з огляду на що підстави для
відшкодування шкоди, рівно як і
вартості оренди ОСОБА_8 квартири -
відсутні.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК
України, спадкоємці зобов'язані
відшкодувати розумні витрати, які були
зроблені одним із них або іншою особою
на утримання, догляд, лікування та
поховання спадкодавця.

При цьому згідно ч. 1 ст. 1222, ч.ч. 1, 2 ст. 1223
ЦК України, спадкоємцями за заповітом і
за законом можуть бути фізичні особи,
які є живими на час відкриття спадщини,
а також особи, які були зачаті за життя
спадкодавця і народжені живими після
відкриття спадщини.

Право на спадкування мають особи,
визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання
його недійсним, неприйняття спадщини
або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі неохоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Таким чином, за наявності дійсного
заповіту спадкоємцями ОСОБА_10 є ОСОБА_4
та ОСОБА_7, а не ОСОБА_2 та ОСОБА_1, з
огляду на що вимоги до цих осіб про
відшкодування витрат на поховання є
безпідставною.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 209, 212-215
Цивільного процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, що
діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3
до ОСОБА_4, за участю третіх осіб:
приватного нотаріуса Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
органу опіки та піклування Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради про визнання заповіту
недійсним - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, що діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, про
визнання права власності, усунення
перешкод у користуванні житлом,
вселення, відшкодування матеріальної
та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційному суду через суд
першої інстанції апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
О.В.Суворова

25.11.2014