У х в а л а

іменем україни

20 серпня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євтушенко О.І.,
Іваненко Ю.Г.,

Касьяна О.П.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Міжгірської районної лікарні про
поновлення на роботі, стягнення
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди за
касаційною скаргою Міжгірської
районної лікарні на рішення
Міжгірського районного суду
Закарпатської області від 09 грудня 2013
року та рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 18 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом, в обґрунтування якого
зазначав, що 8 квітня 2013 року наказом
головного лікаря Міжгірської районної
лікарні №58-о його було звільнено з
роботи з 15 квітня 2013 року на підставі п.
1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом головного лікаря Міжгірської
районної лікарні №62-о від 11 квітня 2013
року ОСОБА_3 надано частину
невикористаної щорічної основної
відпустки тривалістю 20 календарних
днів терміном з 15 квітня 2013 року по 8
травня 2013 року включно та встановлено
днем звільнення ОСОБА_3 відповідно до п.
1 ч.1 ст. 40 КЗпП України 8 травня 2013 року.

Зазначав, що скорочення посади, яку він
обіймав, відбулося з надуманих підстав,
оскільки жодних документів з
Міністерства охорони здоров'я,
обласного управління охорони здоров'я
про скорочення посади не надходило,
наказ про скорочення не відповідає
вимогам наказу Міністерства охорони
здоров'я №33 від 23 лютого 2000 року «Про
штатні нормативи та типові штати
закладів охорони здоров'я», а
звільнення відбулося у зв'язку з
упередженим до нього ставленням.

Посилаючись на наведене, просив
визнати незаконним наказ головного
лікаря Міжгірської районної лікарні
№27-о від 11 лютого 2013 року про
скорочення посади заступника
головного лікаря, наказ головного
лікаря Міжгірської районної лікарні
№58-о від 8 квітня 2013 року про звільнення
його з роботи, поновити його на роботі
та стягнути з відповідача на його
користь середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні.
Крім того, вважав, що такими діями йому
було завдано моральну шкоду, яку оцінює
у розмірі 20 тис. грн.

Рішенням Міжгірського районного суду
Закарпатської області від 9 грудня 2013
року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника
головного лікаря Міжгірської районної
лікарні та стягнуто на його користь
втрачений заробіток за час вимушеного
прогулу у сумі 22 129 грн. 87 коп. без
врахування обов'язкових платежів до
фондів соціального страхування.

У відшкодування моральної шкоди
стягнуто з відповідача на користь
позивача 5 тис. грн.

Рішення в частині поновлення на роботі
та стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу (9 травня 2013
року-9 грудня 2013 року) допущено до
негайного виконання.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області
від 18 березня 2014 року рішення
суду першої інстанції змінено.

У задоволенні позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди
відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі Міжгірська районна
лікарня просить скасувати ухвалені у
справі судові рішення, посилаючись на
порушення судами норм матеріального і
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин

Зазначеним вимогам ухвалені у справі
судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працював у
відповідача на посаді заступника
головного лікаря з економічних питань.

Наказом відділу охорони здоров'я
Міжгірської районної державної
адміністрації від 7 лютого 2013 року №693-к
скорочено посаду заступника головного
лікаря з економічних питань
Міжгірської районної лікарні.

Наказом головного лікаря Міжгірської
районної лікарні
від 11 лютого 2013 року №27-о у зв'язку із
створенням централізованої
бухгалтерії при відділі охорони
здоров'я Міжгірської районної
державної адміністрації та у зв'язку із
скороченням посади заступника
головного лікаря з економічних питань
ОСОБА_3 запропоновано посаду
підсобного робітника Міжгірської
районної лікарні.

Наказом головного лікаря Міжгірської
районної лікарні від 8
квітня 2013 року №58-о звільнено ОСОБА_3 із
займаної посади на підставі п. 1 ст. 40
КЗпП України.

Наказом головного лікаря Міжгірської
районної лікарні від 8
квітня 2013 року №60-о скасовано наказ
головного лікаря Міжгірської районної
лікарні від 8 квітня 2013 року №58-о.

Наказом головного лікаря Міжгірської
районної лікарні від 11
квітня 2013 року №62-о ОСОБА_3 надано
частину невикористаної щорічної
основної відпустки тривалістю 20
календарних днів терміном з 15 квітня 2013
року по 8 травня 2013 року включно та
встановлено днем звільнення
останнього відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП
України 8 травня 2013 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що головний лікар не має право
одноособово вирішувати питання
прийому та звільнення з роботи
працівників лікарні, відповідачем
недотримано процедуру звільнення за п.
1 ст. 40 КЗпП України, а саме позивач не
був попереджений про наступне
вивільнення і йому не було
запропоновано іншу роботу, та не
доведена відповідачем необхідність
проведення зміни в організації праці і
виробництва, в тому числі скорочення
чисельності або штату.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Пунктом 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України
встановлено, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності
можуть бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадках змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

З обставин справи, встановлених судом,
вбачається, що дійсно у відповідача
мало місце скорочення штату
працівників, скорочувалася посада
позивача, позивач попереджався за два
місяці про наступне вивільнення.

Частина друга ст.40 КЗпП України
допускає звільнення з підстав,
передбачених пунктами 1,2,6 ст.40 КЗпП
України, лише у випадку, коли
працівника неможливо перевести за його
згодою на іншу роботу.

Наказом головного лікаря Міжгірської
районної лікарні
від 11 лютого 2013 року №27-о позивачу
запропоновано посаду підсобного
робітника Міжгірської районної
лікарні та попереджено про заплановане
вивільнення.

Відповідно до акту, складеного 9 квітня
2013 року головним лікарем, заступниками
головного лікаря, головою профкому,
начальником відділу кадрів
Міжгірської районної лікарні позивач
від запропонованої посади підсобного
робітника лікарні відмовився.

У порушення вимог статей 212-214 ЦПК
України суди не дали належної правової
оцінки доводам та запереченням
відповідача, зазначивши, що ним при
звільненні позивачу не була
запропонована інша робота, не
мотивували, чому не взяли до уваги
твердження відповідача про
відсутність вакантних посад в установі
та неможливість переведення позивача
на іншу роботу, не взяли до уваги
довідку кадрової служби та
тарифікаційні списки працівників
лікарні.

Відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП
України не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону
України «Про відпустки» за бажанням
працівника у разі його звільнення (крім
звільнення за порушення трудової
дисципліни) йому має бути надано
невикористану відпустку з наступним
звільненням. Датою звільнення в цьому
разі є останній день відпустки.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 надано частину невикористаної
щорічної основної відпустки
тривалістю 20 календарних днів терміном
з 15 квітня 2013 року по 8 травня 2013 року
включно та встановлено днем звільнення
останнього відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП
України 8 травня 2013 року, тобто у
відповідності до ч.1 ст. 3 Закону України
«Про відпустки».

Відповідно до п. 8 р. 4 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженої Кабінетом Міністрів
України від 8 лютого 1995 року №
100, нарахування виплат, що обчислюються
із середньої заробітної плати за
останні два місяці роботи, провадяться
шляхом множення середньоденного
(годинного) заробітку на число робочих
днів/годин, а у випадках, передбачених
чинним законодавством, календарних
днів, які мають бути оплачені за
середнім заробітком. Середньоденна
(годинна) заробітна плата визначається
діленням заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Суди на вказане уваги не звернули, не
навели відповідних розрахунків
обчислення середньоденної заробітної
плати, не з'ясували кількість робочих
днів, які мають бути оплачені за
середнім заробітком, стягнули суму за
час вимушеного прогулу, виходячи із
розміру посадового окладу, визначеного
штатним розписом на 5 лютого 2013 року, що
законом не передбачено.

Зазначені порушення процесуального
закону унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, та є
підставою для скасування рішень з
передачею справи на новий розгляд.

У частині вирішення позовних вимог
ОСОБА_3 про відшкодування моральної
шкоди судові рішення не оскаржуються,
тому в силу ст. 335 ЦПК України не
переглядаються.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
Міжгірської районної лікарні
задовольнити частково.

Рішення Міжгірського
районного суду Закарпатської області
від 09 грудня 2013 року та рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 18 березня 2014 року в частині
вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до
Міжгірської районної лікарні про
поновлення на роботі, стягнення
заробітку за час вимушеного прогулу
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
О.І. Євтушенко

Ю.Г. Іваненко

О.П. Касьян

О.М. Ситнік