У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

за участю позивача та її представника,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рокитнівського районного суду від 19
червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1, що діє особисто та як законний
представник в інтересах ОСОБА_2, до
ОСОБА_3 про визначення розміру частки у
праві спільної власності на житловий
будинок та зміну розміру ідеальної
частки,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рокитнівського районного
суду від 19 червня 2014 року ОСОБА_1
відмовлено у задоволенні позову до
ОСОБА_3 про визначення розміру частки у
праві спільної власності на житловий
будинок та зміну розміру ідеальної
частки.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі позивач покликається на його
незаконність та необґрунтованість
через неправильне застосування норм
процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про
хибність висновку суду щодо належності
їй та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної
власності 12 частини будинку, а оскільки
вимоги щодо виділу майна в натурі нею
не ставилося, тому підстав для
визначення розміру частки не
вбачається. Суперечать обставинам
справи і застосовані судом норми ч. 1 ст.
62 СК України, ч. 2 ст. 357 ЦК України та п. 5
роз'яснень постанови Пленуму
Верховного Суду України від 04.10.1991 року
№4 "Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок"
щодо збільшення частки одного з
подружжя з урахуванням інтересів
дітей.

Судом залишено без уваги і преюдиційні
обставини, що встановлені рішенням
Рокитнівського районного суду від 17
липня 2013 року. Оскільки відповідач не
бере участі в утриманні та збереженні
спірного будинку, тобто не виконує
своїх обов'язків згідно зі ст. 360 ЦК
України, тому суд повинен був врахувати
не лише відсутність її згоди на
здійснення поліпшень, але й поважність
причин для відмови в її наданні і
проведенні покращень.

З наведених підстав просить
оскаржуване рішення скасувати,
задовольнивши її позов повністю.

У запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_3, вважаючи оскаржуване рішення
законним і обґрунтованим, просила
залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі та
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
позивача, колегія суддів прийшла до
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що спірні відносини між сторонами
вже врегульовано рішеннями суду, що
набрали законної сили, якими визначено
частку відповідача у спірному будинку
як 12 і таку саму спільну сумісну частку
позивача та ОСОБА_4. Оскільки підстав
для зміни розміру частки у праві
спільної часткової власності та зміни
розміру ідеальної частки не
встановлено, тому в задоволенні позову
відмовлено.

Матеріалами справи встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4, з яким
позивач протягом часу із 2000 року по
день смерті проживала однією сім'єю без
реєстрації шлюбу.

Житловий будинок АДРЕСА_1 де вони разом
мешкали, придбано ОСОБА_4 у 1989 році.

Рішенням Рокитнівського районного
суду від 24 січня 2012 року, що набрало
законної сили, визнано за ОСОБА_3 право
на 12 частину цього будинку, виходячи з
того, що це приміщення було об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя відповідача і ОСОБА_4 (а.с. 37-38).

Право на іншу 12 частину житлового
будинку на підставі рішення
Рокитнівського районного суду від 17
липня 2013 року, що набрало законної сили,
визнано за ОСОБА_1 та її чоловіком, який
помер (а.с. 5-8).

Вважаючи, що за час сумісного
проживання її та ОСОБА_4 вартість
будинку істотно збільшилася внаслідок
їхніх спільних трудових і грошових
затрат, а тому з урахуванням ступеня
участі відповідача в таких затратах та
встановлених висновком судового
будівельно-технічного експерта
вартості будинку станом на 2000 рік і
станом на 2009 рік, що суттєво
відрізняються, позивач звернулася до
суду з позовом про визначення її частки
у праві спільної власності на спірний
житловий будинок в розмірі 210 частин та
просила змінити розмір частки ОСОБА_3
із 510 на 310 частини.

Повно і правильно з'ясувавши обставини,
що мають значення для справи, та
встановивши, що норми матеріального
права, на застосуванні яких наполягала
ОСОБА_1, застосуванню до спірних
відносин не підлягають, суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні позову.

Не можна погодитися із доводами
апеляційної скарги про регулювання
правовідносин ч. 2 ст. 357 ЦК України як з
правовою підставою позову, висновки
про що правильно зроблено й районним
судом.

Так, відповідно до цієї норми права
якщо розмір часток у праві спільної
часткової власності не встановлений за
домовленістю співвласників або
законом, він визначається з
урахуванням вкладу кожного з
співвласників у придбання
(виготовлення, спорудження) майна.

Як убачається, 21 серпня 2012 року
відповідач вже зареєструвала в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно за собою право
власності на 12 частину спірного
житлового будинку, що виникло
відповідно до рішення Рокитнівського
районного суду від 24 січня 2012 року, а
рішенням того ж суду від 17 липня 2013 року
за позивачем і ОСОБА_4 визнано право
власності на 12 частину житлового
будинку АДРЕСА_1 (а.с. 12-13, 37-38, 39, 5-8).

Тобто на час вирішення спірних
відносин частки сторін вже були
визначені, що унеможливлює
застосування зазначеної норми закону.

Щодо застосування до прав і обов'язків
сторін вимоги ч. 3 ст. 357 ЦК України, то
колегія суддів, погоджуючись із судом
першої інстанції, виходила з такого.

Згідно із цим положенням закону
співвласник має право на відповідне
збільшення своєї частки у праві
спільної часткової власності, якщо
поліпшення спільного майна, які не
можна відокремити, зроблені ним своїм
коштом за згодою всіх співвласників,з
додержанням встановленого порядку
використання спільного майна.

Наведене слід розуміти так, що частка
одного зі співвласників у праві
спільної часткової власності
відповідно збільшується, якщо цей
співвласник за згодою інших
співвласників зробив поліпшення
спільного майна, які не можна
відокремити від майна. Мається на увазі
можливість відокремити поліпшення
об'єкта спільної власності без
істотної шкоди для цього майна.
Власністю одного із співвласників стає
добудова (прибудова), що здійснена ним у
встановленому законом порядку за свій
рахунок без згоди інших співвласників,
якщо це не порушує їх прав. При цьому
розміри часток у спільному майні не
змінюються.

Висновком судової
будівельно-технічної експертизи №Е-2612
від 18.04.2013 року встановлено, що вартість
житлового будинку АДРЕСА_1 станом на 17
квітня 2013 року становила 223 000 гривень, а
станом на 1 січня 2000 року така вартість
складала 23 890 гривень. При цьому
вартість будівельних робіт, виконаних
для поліпшення стану житлового будинку
за час із початку 2000 року по
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, станом на 17 квітня
склала 95 317 гривень.

Оскільки частки сторін у спірному
будинку вже визначені у встановленому
законом порядку, а підстав
стверджувати про те, що поліпшення і
збільшення вартості майна відбулося
після набрання законної сили рішенням
суду, яким виділено на користь
відповідача 12 частину будинку, тобто до
4 липня 2012 року, не вбачається, тому
вірно відмовлено ОСОБА_1 у позові до
ОСОБА_3.

Решта доводів апеляційної скарги - про
неврахування оскаржуваним рішенням
інтересів дітей та залишення без уваги
існування преюдиційних обставин, що
встановлені рішенням суду від 17 липня
2013 року, на увагу не заслуговують і
спростовуються правильністю висновків
суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
додержання судом першої інстанції
вимог закону при ухваленні свого
рішення є підставою для залишення
апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Рокитнівського районного суду
від 19 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: