АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4019/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Брага А. В. Доповідач - Петренко І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого
судді - Петренко І.О.

суддів
- Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі
- Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 11 березня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_3,
третя особа без самостійних вимог
ОСОБА_4 про визнання кредитного
договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом та
з урахуванням уточнених позовних вимог
просив ухвалити рішення, яким визнати
недійсним кредитний договір № 2007 - 154 -
М, підписаний 27 грудня 2007 року між ЗАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилався на те, що 27 грудня 2007
року від імені ОСОБА_3 третьою особою
ОСОБА_4 був підписаний кредитний
договір № 2007-154-М із ЗАТ КБ «ПриватБанк»
(відповідно до вимог Закону України
«Про акціонерні товариства»
перереєстроване в ПАТ КБ «ПриватБанк»),
відповідно до якого ОСОБА_3 отримала
грошові кошти у розмірі 54900 доларів США
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 16,00% річних на суму
залишку заборгованості з кінцевим
терміном повернення 24 грудня 2012 року.
Сам договір, по своїй юридичній суті, є
таким, що укладався між банком та
суб'єктом підприємницької діяльності
(фізичною особою-підприємцем/юридичною
особою). Пунктом 1.4 зазначеного
кредитного договору встановлено, що
грошові кошти надані ОСОБА_3 на
придбання основних фондів. В той же час,
ОСОБА_3 не вела жодної господарської
діяльності, не була суб'єктом
підприємницької діяльності та не мала
і не має корпоративних прав у жодному
суб'єкті господарської діяльності.

В дійсності, зазначений кредитний
договір від імені ОСОБА_3 був
підписаний її сином - ОСОБА_4 Так, ОСОБА_3
працює в середній школі на посаді
прибиральниці. Раніше, як зазначає
позивач, йому стало відомо, що
відповідач направлялась до
психіатричної лікарні для надання їй
психіатричної допомоги. На отримані за
оскаржуваним кредитним договором
грошові кошти, ОСОБА_4 придбав два
автомобілі: мікроавтобуси Mercedes-benz Sprinter
2004 року випуску, які в день підписання
кредитного договору стали предметом
застави з боку ОСОБА_4 Сума отриманих
кредитних коштів склала 54900 доларів
США, що вочевидь перевищує вартість
придбаних ОСОБА_4 автомобілів.

Як зазначає позивач в поданій ним
позовній заяві, ОСОБА_4, попередньо
домовившись із працівником ЗАТ КБ
«ПриватБанк», який був відповідальним
за аналіз кредитоспроможності ОСОБА_3 ,
та уклав угоду про надання кредиту від
імені банку - ОСОБА_5, навмисно зазначив
в якості кредитора свою матір - ОСОБА_3,
та від її імені підписав кредитний
договір, з метою ухилення від майнової
відповідальності. Оскільки ОСОБА_3 не
підписувала кредитний договір № 2007 - 154
- М від 27 грудня 2007 року із ЗАТ КБ
«ПриватБанк», від її імені підпис було
здійснено ОСОБА_4, зазначений кредитний
договір підлягає визнанню недійсним на
підставі 215 ЦК України.

Щодо права позивача на звернення до
суду із цим позовом, позивач зазначив,
що він виступає поручителем за
виконання ОСОБА_3 зобов'язань за
оскаржуваним кредитним договором №2007 -
154 - М від 27 грудня 2007 року із ЗАТ КБ
«ПриватБанк», а тому має право на
захист свого права шляхом пред'явлення
позову про визнання недійсним цього
договору.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 11 березня 2014 року
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції,
що 27 грудня 2007 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк» (відповідно до вимог
Закону України «Про акціонерні
товариства» перереєстроване в ПАТ КБ
«ПриватБанк») та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір № 2007-154-М, відповідно
до якого ОСОБА_3 отримала грошові кошти
у розмірі 54900,00 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 16,00% річних на суму залишку
заборгованості з кінцевим терміном
повернення 24 грудня 2012 року (а.с. 5 - 11).

З метою забезпечення виконання за
даним кредитним договором, 27 грудня 2007
року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»
(відповідно до вимог Закону України
«Про акціонерні товариства»
перереєстроване в ПАТ КБ «ПриватБанк»)
та ОСОБА_2 був укладений договір поруки
№2007/154-М, відповідно до п. 1 якого
поручитель надав поруку перед
кредитором за виконання ОСОБА_3 своїх
зобов'язань за кредитним договором від
27 грудня 2007 року, згідно якого кредитор
надав боржнику кредит у вигляді
строкового з сумою кредитування 54900,00
доларів США, зі сплатою заборгованості
до 25 грудня 2012 року, сплачувати за його
користування 16,00% річних в дату сплати
процентів, якою є 23 число кожного
місяця, а у випадку порушення строків
повернення кредиту - сплачувати 32,00%
річних в дату сплати процентів,
зазначену вище, а також сплачувати
винагороди, штрафи, пені та інші
платежі, відшкодовувати збитки у
відповідності, порядку та строки,
зазначені у кредитному договорі (а.с. 12).

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд
першої інстанції виходив з того, що
підстав визнавати кредитний договір
недійсним, які передбачені ст..203,215 ЦК
України не встановлено.

Колегія суддів погоджується із таким
висновком суду виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Відповідно до ст. 204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною. Правові наслідки,
передбачені частинами першою та другою
цієї статті, застосовуються, якщо
законом не встановлені особливі умови
їх застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів. Правові наслідки
недійсності нікчемного правочину, які
встановлені законом, не можуть
змінюватися за домовленістю сторін.
Вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою. Суд може
застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину з власної
ініціативи.

Доводи апеляційної скарги таких
висновків суду не спростували,
оскільки зводяться в основному до
викладення обставин справи з
посиланням на норми матеріального
права.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак , не знайшли свого підтвердження
посилання позивача на те , що спірний
кредитний договір слід визнати
недійсним оскільки підписаний він був
не ОСОБА_3, а сама вона ніби то
являється людиною , що потребує
психіатричної допомоги.

Окрім того , як було встановлено , а ні
ОСОБА_3 , а ні ОСОБА_4 , третя особа по
даній справі, не звертались з позовними
вимогами про визнання кредитного
договору недійсним. Сам же позивач
стороною даної угоди не являється та
заінтересованою особою , права та
законні інтереси якої були порушені
саме вчиненням даного правочину , його
також визнати не можна.

Посилання апелянта на те , що судом в
порушення вимог процесуального
законодавства по справі не була
призначена та проведена
судово-почеркознавська експертиза для
встановлення тієї обставини , що підпис
на кредитному договорі не являється
підписом ОСОБА_3 , а являється підписом
ОСОБА_4, самі по собі суттєвого значення
не мають , оскільки такого клопотання
вони , як і позову не заявляли , вільних
та контрольних зразків для
дослідження суду не надавали.

Враховуючи викладене, колегія суддів
не вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, оскільки рішення
суду ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 11 березня 2014 року
- залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Судді: