Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/3040/14
Головуючий у 1 інстанції Козлова Н.Ю.
Суддя-доповідач Ломейко В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.,

Суддів: Ломейка В.О.,

Кухаря С.В.,

При секретарі Камінській О.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

на ухвалу Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 14 травня 2014 року

за поданням головного державного
виконавця Орджонікідзевського відділу
Державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_3
у праві виїзду за межі України до
виконання ним своїх зобов'язань , -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року головний державний
виконавець Орджонікідзевського
відділу Державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції звернувся до суду з поданням
про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві
виїзду за межі України до виконання ним
своїх зобов'язань.

У поданні зазначали, що на примусовому
виконанні у Орджонікідзевському
відділу державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції перебувають виконавчі
провадження з примусового виконання
виконавчого листа № 2-3932/11 від 25.06.2013
року, виданого Орджонікідзевським
районним судом м. Запоріжжя про
стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ
«Брокбізнесбанк» заборгованості на
загальну суму 732 814,41 гривень та
виконавчого листа № 2-3933/11 від 07.08.2013
року виданого Орджонікідзевським
районним судом м. Запоріжжя про
солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3
на користь АТ «Брокбізнесбанк»
заборгованості на загальну суму 1 264 159,42
гривень.

Державним виконавцем відкрито
виконавче провадження за
вищезазначеними виконавчими листами. У
добровільний строк боржником рішення
суду про стягнення заборгованості не
виконано. В ході проведених виконавчих
дій, державним виконавцем винесено
постанову про арешт боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 04.12.2012 року.

Боржник до державного виконавця не
з'являється, пояснень щодо невиконання
чи будь-яких перспектив виконання
рішень суду та погашення
заборгованості не надає. Не
намагається виконувати рішення суду. З
цих підстав просили тимчасово обмежити
ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 14 травня 2014 року подання
задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за
межі України без вилучення паспортного
документу боржника ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
до виконання нею своїх обов'язків.

Не погоджуючись з вказаним судовим
рішенням суду, ОСОБА_3 подала
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права, просить ухвалу суду скасувати,
справу передати до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість ухвали
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України за
наслідками розгляду скарги на ухвалу
суду першої інстанції апеляційний суд
має право скасувати ухвалу і передати
питання на новий розгляд суду першої
інстанції, якщо останній порушив
порядок, встановлений для його
вирішення.

Задовольняючи подання Державного
виконавця Орджонікідзевського ВДВС
Запорізького МУЮ про тимчасове
обмеження боржника ОСОБА_3, у праві
виїзду за межі України без вилучення
паспортного документу до виконання нею
своїх зобов'язань, суд першої інстанції
виходив з наявності заборгованості
ОСОБА_3, за кредитним договором та
неявки боржника до виконавчої служби.

Відповідно ст. 377-1 ЦПК України
питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Порядок розгляду подання
встановлений ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України, за
якою суд негайно розглядає подання,
зазначене в частині першій цієї статті,
без виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

Проте, з матеріалів справи
вбачається, що суд розглянув справу за
відсутності державного виконавця (а/с
20-21).

З урахуванням того, що ч. 2 ст. 377-1 ЦПК
передбачено негайний розгляд справи
державний виконавець мав бути
повідомлений про дату судового
засідання у спосіб, передбачений
частинами 5, 6 ст. 74 ЦПК (телеграма, факс),
або електронною поштою,
телефонограмою.

Відомостей про належне
повідомлення державного виконавця про
час і місце розгляду його подання
справа не містить.

За змістом ч. 2 ст. 377-1 ЦПК за
відсутності державного виконавця,
вирішення питання про тимчасове
обмеження конституційного права не є
виправданим, оскільки саме він
зобов'язаний довести суду з наданням
відповідних матеріалів виконавчого
провадження необхідність обмеження
конституційного права боржника у
виконавчому провадженні.

Вказане свідчить про порушення
судом першої інстанції порядку
розгляду подання державного виконавця
про обмеження особи у праві виїзду за
межі України.

Статтею 33 Конституції України
передбачено, що кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону
України "Про виконавче провадження",
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

За змістом наведених вище норм
чинного законодавства, тимчасове
обмеження боржника у праві виїзду за
межі України є винятковим заходом
обмеження особистої свободи фізичної
особи, який застосовується лише при
наявності достатніх підстав вважати,
що така особа ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на неї
відповідним судовим рішенням та його
намір вибути за межі України з метою
невиконання цього рішення.

Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну» громадян України може
бути обмежений управі виїзду за кордон,
якщо відносно нього діють
неврегульовані аліменти, договірні чи
інші невиконані зобов'язання до
виконання зобов'язань або розв'язання
спору у передбачених законом випадках.

З оскарженої ухвали також видно, що
суд першої інстанції не перевірив
наявності ухилення особи від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням суду.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК
наявність умислу та обставини, які є
предметом посилання суб'єкта подання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України як на підставу його
вимог, підлягають доведенню. Зокрема,
задоволення такого подання можливе
лише за умови доведення факту ухилення
боржника від виконання зобов'язання.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1
зазначеного вище Кодексу, згадане
подання розглядається судом негайно,
без виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб, за участю
державного виконавця, то саме на
останнього покладається тягар
доказування. Тим паче, що особа,
стосовно обмеження права якої внесено
подання, фактично позбавлена
можливості довести суду протилежне.

В поданні йдеться лише про наявність
боргових зобов*язань та що вони не
погашенні, а боржник до ВДВС на виклики
держвиконавця не з*являється..

Отже, ні доводів, а ні доказів, які
саме дії свідчать про ухилення ОСОБА_3,
від виконання зобов*язань покладених
на та його намір вибути за межі України
з метою невиконання цього рішення,
доведення яких є обов*язковою умовою
для встановлення для боржника
тимчасового обмеження права виїзду за
межі України, як в подані так і в
матеріалах справи немає і на них не
посилається суд першої інстанції в
обґрунтування своєї ухвали про
задоволення подання ВДВС.

В той же час, апелянт посилається на
те, що не отримувала копії постанови
державного виконавця про відкриття
виконавчого провадження, їй не
пропонувалося добровільно погасити
борг, що відносно неї не відкривалося
кримінальне провадження і доказів того
що вона злісно ухиляється від
виконання рішення суду відсутні.

За наслідками апеляційного
розгляду колегія суддів дійшла
висновку про часткове підтвердження
доводів апеляційної скарги, яка
підлягає частковому задоволенню із
скасуванням ухвали суду першої
інстанції та передачею питання на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.307, 312, 315, 317 ЦПК України,
судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 14 травня 2014 року у цій
справі скасувати, справу направити до
суду першої інстанції на новий розгляд
процесуального питання.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і касаційному
оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: