Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/4352/14
Головуючий у 1 інстанції: Бойчева
Суддя-доповідач:
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко
Т.С., Коваленко А.І.,

при секретарі: Хомяк
К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 - в особі
представника ОСОБА_3 - на рішення
Якимівського районного суду
Запорізької області від 04 вересня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
Відділення виконавчої дирекції фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Мелітополі
Запорізької області про відшкодування
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до Відділення
виконавчої дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Мелітополі
Запорізької області про відшкодування
моральної шкоди.

Позивач зазначала, що з Південним
філіалом інституту механізації та
електрифікації сільського
господарства вона перебувала у
трудових відносинах з 1995 року до 27.02.2003
року, остання професія на вказаному
підприємстві - доярка ферми. Звільнена
була за ст. 38 КЗпП України, а саме, за
станом здоров'я, що підтверджується
копією трудової книжки. Починаючи з 2003
року вона хворіє, неодноразово
зверталась за медичною допомогою. У 2003
році її стан здоров'я погіршився, у неї
сталося загострення періартрозу та
почала відчувати сильні болі в хребті,
тому перебувала на лікуванні, однак
стан її здоров'я не покращився.

Вже на протязі 11 років позивачка
лікується від хвороби, яку отримала на
виробництві. Всі витрати на ліки
оплачувала самостійно. Кожного року їй
необхідно лікуватися та проходити
медичне обстеження (не менше двох разів
на рік), купувати ліки, знаходитись на
лікарняному з постійним доглядом за
нею її близькими.

26.01.2004 року актом розслідування
професійного захворювання їй був
поставлений діагноз: радікулопатія
шийна з помірно вираженим порушенням
біомеханіки хребта і стійким больовим
синдромом, нейродистрофією у вигляді
лівобічного плечо-лопаткового
періартрозу, дефартрозу лівого
ліктьового суглобу, в сполученні з
зовнішнім епідкондільозом і
нейровоскулярним синдромом верхніх
кінцівок). Професійне захворювання
виникло внаслідок того, що не
проводились
лабораторно-інструментальні
дослідження стану зовнішньої середи в
робочій зоні. Не дотримувався
температурний режим в холодні пори
року, не проводилась атестація
робочого місця доярки.

З Південним філіалом інституту
механізації та електрифікації
сільського господарства вона
перебувала у трудових відносинах 8
років, де працювала в умовах впливу
шкідливих факторів. Віддала цій праці
багато років свого життя, а у
результаті отримала захворювання, яке
усе це життя майже перекреслила.

Згідно з п. 17 акту П-4 причиною
професійного захворювання у неї є:
«недотримання проведень
лабораторно-інструментальних
досліджень стану зовнішньої середи на
робочих місцях господарства. Не
забезпечення здорових умов праці,
дотримання температурного режиму на
робочому місці доярки. Не
впровадження засобів малої
механізації транспортування
вантажів».

Лікарями було рекомендовано: направити
її на медогляд та протипоказано працю з
шкідливими виробничими факторами, у
важких фізичних навантаженнях. За
результатами висновку останнього
обстеження Медико-соціальної
експертної комісії № 005146 від 11.07.2011
року у результаті професійного
захворювання, пов'язаного з
виробництвом їй було встановлено
третю групу інвалідності із 50%
стійкої та професійної працездатності
- безстроково. При цьому визначена
потреба у додаткових видах допомоги.

Позивач також вказувала, що внаслідок
цього захворювання вона змушена
тривалий час знаходитись на
лікарняному, проходити чисельні
медичні огляди та обстеження,
відновлювальні процедури. У зв'язку з
професійним захворюванням було
порушено її нормальні життєві зв'язки,
вона була позбавлена реалізувати свої
звички та бажання, в неї постійно
виникають складнощі у зв'язку із
загальною слабкістю, втомою, сильним
болем в області голови,
головокружінням, болях в ногах, хребті
та задуха. Всі ці фактори позначились
на її здоровому сні, за останні роки
вона погано спить у зв'язку з частим
загостренням болю в голові, болях в
області серця та кашлі. Також вона не
може вести повноцінний образ життя,
постійно відчуває страждання,
психологічний дискомфорт, порушена
душевна рівновага, виражені у почуттях
розпачу, тривоги, дратівливості, у
почуттях страху, поганому сні на фоні
сильних больових відчуттів. Все це
постійно і негативно позначалося і
позначається сьогодні на її душевному
стані. Через стан здоров'я вона
позбавлена можливості працювати. Це
поставило її у незручне становище,
оскільки не може матеріально
забезпечувати свою родину на тому ж
рівні, коли працювала, її заробітна
плата була основним засобом існування
її родини. Це додає їй багато
неприємних відчуттів, приходиться
витрачати кошти на відновлення
здоров'я.Вона відчуває себе втраченою
для суспільства та родини людиною.
Тривале лікування позначилось не
тільки на її здоров'ї, а також і на її
психіці. Відносини в її родині
погіршились, вона стала інвалідом,
позбавленим можливості повноцінно
виконувати сімейні обов'язки по
господарству. Усі ці фактори
викликають негативні емоції і
переживання. Порушено її нормальні
життєві зв'язки, їй доводиться
докладати додаткових зусиль для
організації свого життя.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_2
просила стягнути з відповідача в
рахунок відшкодування моральної шкоди
50000 грн.

Рішенням Якимівського районного суду
Запорізької області від 04 вересня 2014
року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
- в особі представника ОСОБА_3 - подала
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково.

Згідно ст. 307 ЦПК України за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд
має право скасувати рішення суду
першої інстанції і ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог, або
змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

При вирішенні спору суд першої
інстанції посилався на положення
статей 23, 1167 ЦК України, якими визначено
поняття моральної шкоди та
передбачено право особи на
відшкодування такої шкоди; на приписи
статей 21, 28, 34 Закону України № 1105-XIV
від 23.09.1999 року «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» - зі змісту яких
Законом України № 717-V від 23.02.2007 року
«Про внесення змін до Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» було виключено
відшкодування моральної шкоди як вид
страхової виплати. Також суд посилався
на абзац 3 пункту 3 Прикінцевих
положень Закону України N 1105-XIV, за яким
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків
моральної (немайнової) шкоди
застрахованим і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку припиняється з 1 січня 2008 року.

Судом враховано положення Порядку
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків
(затвердженого Наказом Міністерства
охорони здоров'я України № 212 від 22.11.1995
року). Зокрема, суд посилається на
підпункт д) пункту 1.1. Порядку, з якого
вбачається, що на медико-соціальні
експертні комісії (МСЕК) покладено
обов'язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди. Крім
того, суд врахував роз'яснення
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 року №4 «Про судову
практику в справу про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди».

Відмовивши ОСОБА_2 в задоволенні
позовних вимог, суд виходив з того, що
діючим законодавством не передбачено
обов'язку відповідача - Відділення
виконавчої дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Мелітополі
Запорізької області - відшкодовувати
моральну шкоду (як вид страхової
виплати) застрахованим та членам їх
сімей. Також суд вказував на
відсутність зазначення про наявність
моральної шкоди у висновку МСЕК.

Основні доводи апеляційної скарги
полягають в тому, що суд першої
інстанції, вірно встановивши обставини
справи, правовідносини сторін, які
випливають із встановлених обставин і
які правові норми підлягають
застосуванню до цих правовідносин,
допустив неправильне застосування цих
норм матеріального права, що призвело
до неправильних висновків суду.
Апелянт посилається на те, що позивачу
вперше встановлено стійку втрату
працездатності та групи інвалідності
у 2004 році. Тобто, на момент виникнення
у позивача права на відшкодування
шкоди та отримання страхових виплат, в
т.ч. й моральної шкоди діяв спеціальний
закон - Закон України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності»від 23 вересня 1999 р.
№1105-ХІУ, яким було передбачено
відшкодування потерпілим моральної
шкоди (зокрема, частиною 3 статті 34
Закону). В зв'язку зі змінами,
внесеними в цей Закон Законом України
«Про внесення змін до Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» № 717 - V від 23.02.2007 року
виключено обов'язок відшкодування
Фондом моральної шкоди. Питання щодо
правомірності виключення обов'язку
відшкодування Фондом моральної шкоди
було розглянуто Конституційним Судом
України та постановлене рішення від
27.01.2004 року (справа № 1-рп/2004) - зі змісту
якого вбачається обов'язок Фонду
відшкодовувати моральну шкоду у разі
втрати потерпілим професійної
працездатності - якщо потерпілому
вперше встановлено втрату професійної
працездатності в період з 1999 року до
01.01.2008 року.

Такі доводи апеляційної скарги
заслуговують на увагу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2
працювала в Південному філіалі
інституту механізації та
електрифікації сільського
господарства з 1995 року до 27.02.2003 року,
остання професія на вказаному
підприємстві - доярка ферми. Звільнена
була за ст. 38 КЗпП України, а саме, за
станом здоров'я, що підтверджується
копією трудової книжки. Починаючи з 2003
року позивач хворіє, неодноразово
зверталась за медичною допомогою. У 2003
році її стан здоров'я погіршився, у неї
сталося загострення періартрозу та
почала відчувати сильні болі в хребті,
тому перебувала на лікуванні, однак
стан її здоров'я не покращився.

26.01.2004 року актом розслідування
професійного захворювання їй було
встановлено професійне захворювання
(а. с. 9-10).

У квітні 2004 року їй вперше було
встановлено згідно акту МСЕК (від
06.04.2004 року) 50 % втрати працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням.
Тобто, з цього часу у неї виникло право
на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди (а. с. 64).

Постановою Відділення виконавчої
дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Мелітополі
Запорізької області № П-700 від 04.11.2004
року «Про призначення страхової
виплати» ОСОБА_2 було призначено до
виплати: одноразову допомогу -10640 грн.;
щомісячні виплати, що компенсують
відповідну частину втраченого
заробітку; виплати для оплати
стаціонарного та санаторно-курортного
лікування; оплату ліків (а. с. 36).

Суд першої інстанції, дійшовши
висновку, що діючим законодавством не
передбачено обов'язку відповідача -
Відділення виконавчої дирекції фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Мелітополі
Запорізької області - відшкодовувати
моральну шкоду (як вид страхової
виплати) застрахованим та членам їх
сімей , допустив неправильне
застосування норм матеріального права.
Так, суд посилався на приписи статей
21, 28, 34 Закону України № 1105-XIV від 23.09.1999
року «Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» - зі змісту яких
Законом України № 717-V від 23.02.2007 року
«Про внесення змін до Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» було виключено
відшкодування моральної шкоди як вид
страхової виплати. Також суд посилався
на абзац 3 пункту 3 Прикінцевих
положень Закону України N 1105-XIV, за яким
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків
моральної (немайнової) шкоди
застрахованим і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку припиняється з 1 січня 2008 року.

Проте, поза увагою суду лишилося
рішення Конституційного Суду України
від 27.01.2004 року (№ 1-рп/2004), в якому
вказано: « 1. В аспекті конституційного
звернення положення частини третьої
статті 34 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" треба розуміти як
визначення порядку, процедури та
розмірів відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної умовами виробництва, в
окремому випадку - лише у разі
відсутності втрати потерпілим
професійної працездатності. Зазначене
положення не виключає обов'язку Фонду
відшкодовувати моральну шкоду,
заподіяну умовами виробництва, в інших
випадках, коли здійснення права
застрахованих на відшкодування
моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної умовами виробництва, має
забезпечуватися Фондом на підставі
статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої
статті 28 цього Закону всім потерпілим,
у тому числі в разі тимчасової, стійкої
часткової чи повної втрати професійної
працездатності».

Зі змісту даного рішення вбачається, що
позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків моральної шкоди є
законними та обґрунтованими.

Посилання суду на відсутність
зазначення про наявність моральної
шкоди у висновку МСЕК безпідставні,
оскільки таке посилання обов'язкове у
разі здійснення Фондом страхової
виплати в рахунок відшкодування
моральної шкоди добровільно - шляхом
призначення до виплати згідно
постанови Фонду ««Про призначення
страхової виплати», а не в судовому
порядку.

З матеріалів справи вбачається та не
заперечується сторонами, що позивач
внаслідок професійного захворювання
зазнала стійкої втрати професійної
працездатності, у працездатному віці
стала інвалідом третьої групи - це само
по собі свідчить про наявність
моральної шкоди, а суд в силу вимог
статті 23 ЦК України наділений правом
визначати наявність спричинення
моральної шкоди, яка полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, незалежно від наявності або
відсутності будь-якого медичного
висновку щодо такої шкоди.

Крім того, відмовивши в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, суд в
мотивувальній частині рішення також
посилався на відсутність доказів на
підтвердження наявності моральної
шкоди, спричиненої позивачеві ОСОБА_2
внаслідок отримання нею професійного
захворювання з 50 % втратою професійної
працездатності.

Такий висновок суду першої інстанції
суперечить змісту пункту 1) частини 2
статті 23 ЦК України згідно якого
моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я. Доказом того, що
позивачеві заподіяно моральну шкоду є
встановлення їй в 2004 році (в
працездатному віці - з паспорту та
трудової книжки видно, що ОСОБА_2 1960
року народження, а тому їй виповнилося
лише 44 роки) 50% втрати професійної
працездатності та встановлення
третьої групи інвалідності від
професійного захворювання та
наявність пов'язаних з цим
захворюванням фізичного болю та
страждань, які є хронічними, тривають
протягом всього часу і не є такими, що
можуть припинитися в зв'язку з
лікуванням. Про такий стан здоров'я
позивачки свідчать письмові докази:
виписки з історії хвороби; виписки з
медичної карти; перелік заходів
реабілітації (а. с. 14-19 )

За результатами висновку останнього
обстеження МСЕК № 005146 від 11.07.2011 року у
результаті професійного захворювання,
пов'язаного з виробництвом ОСОБА_2
було встановлено третю групу
інвалідності із 50% стійкої втрати
професійної працездатності -
безстроково. При цьому визначена
потреба у додаткових видах допомоги - у
зв'язку з незадовільним станом
здоров'я (а. с. 69).

Виходячи з вищевикладеного, судова
колегія вважає, що судове рішення не
відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК
України, згідно яких рішення суду
повинно бути законним, обґрунтованим, а
також суд має вирішити питання щодо
наявності обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення
та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин і яка правова норма підлягає
застосуванню. .

За таких обставин судове рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи питання про розмір
належного позивачеві відшкодування,
судова колегія враховує роз'яснення
пункту 9 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року № 4 з
подальшими змінами «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної(немайнової) шкоди» згідно
якого розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає в межах
заявлених вимог залежно від характеру
та обсягу заподіяних позивачеві
моральних і фізичних страждань, з
урахуванням у кожному конкретному
випадку ступеня вини відповідача та
інших обставин. Зокрема враховуються
характер і тривалість страждань, стан
здоров'я потерпілого, тяжкість
завданої травми, наслідки тілесних
ушкоджень, істотність вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках.

Зокрема враховуються характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках.

Судова колегія вважає, що з
урахуванням того, що ОСОБА_2 у віці 44
роки стала інвалідом третьої групи,
має 50% втрату професійної
працездатності та стан її здоров'я
продовжує погіршуватися,
відшкодування моральної шкоди на
користь ОСОБА_2 в розмірі 10000 грн.
відповідає як обставинам справи, так і
засадам розумності, виваженості та
справедливості.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - в особі
представника ОСОБА_3 - задовольнити
частково.

Рішення Якимівського районного суду
Запорізької області від 04 вересня 2014
року скасувати. Ухвалити нове рішення:
Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
частково. Стягнути з Відділення
виконавчої дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Мелітополі
Запорізької області на користь ОСОБА_2
моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: