Провадження №2/522/3468/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2014 року
м.Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого-судді: Домусчі Л. В.,

при секретарі - Герасименко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» в особі філії - Одеське
обласне управління АТ «Ощадбанк»,
третя особа без самостійних вимог на
стороні позивача: ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору відновлювальної
кредитної №1808 від 21.03.2008 року та за
позовом третьої особи ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» в
особі філії Одеське обласне управління
АТ «Ощадбанк», третя особа на стороні
позивача -ОСОБА_1 про визнання
припиненим договору поруки до
кредитного договору № 1808 від 21.03.2008
року та стягнення судового збору, -

ВСТАНОВИВ:

25.10.2013 року представник позивачки
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ПАТ «Державний ощадний банк України» в
особі філії - Одеське обласне
управління АТ «Ощадбанк» про визнання
недійсним договору відновлювальної
кредитної лінії № 1808 від 21.03.2008 року,
яким просить визнати, укладений між
ОСОБА_1 та Публічним акціонерним
товариством «Державний ощадний банк
України» в особі філії - Одеського
обласного управління АТ «Ощадбанк»,
договір відновлювальної кредитної
лінії від 21.03.2008 р. №1808 - недійсним з
моменту його укладення, оскільки він не
відповідає умовам Закону України «Про
захист прав споживачів» і Цивільного
кодексу України.

Також під час розгляду справи, третя
особа ОСОБА_2 звернувся до суду з
самостійною позовною заявою про
припинення Договору поруки до
кредитного договору № 1808 від 21.03.2008 р.
так як збільшився обсяг
відповідальності відповідальності у
зв'язку з розрахунком у іноземній
валюті

Ухвалою від 14.05.2014 року позовна заява
ОСОБА_2 прийнята до спільного розгляду
з цивільною справою за позовом ОСОБА_1
до Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» в
особі філії - Одеське обласне
управління АТ «Ощадбанк», третя особа
без самостійних вимог на стороні
позивача: ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору відновлювальної
кредитної №1808 від 21.03.2008 року.

В судове засідання представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, який діє на
підставі довіреності від 18.12.2012 року, не
з'явився, про день та час розгляду
справи був повідомлений належним
чином. В минулих судових засіданнях
позовні вимоги підтримав, просив їх
задовольнити, з підстав викладених в
позові.

Представник відповідача -Боднар М.О.,
який діє на підставі довіреності від
24.01.2013 року, позов не визнав, надав суду
письмові заперечення проти позову та
пояснив, що відсутні підстави для
задоволення позову, оскільки договір
укладений відповідно до вимог діючого
законодавства.

ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився,
повідомлявся судом належним чином про
час і місце судового засідання, про що
свідчать поштові повідомлення про
вручення судових повісток за адресою,
зазначеною у позовній заяві ОСОБА_2,
причин и неявки суду не повідомив,
заяви про відмову від позову або
залишення позову без розгляду до суду
не надіслано. У зв'язку з чим суд вважає
можливим розглянути справу у
відсутності ОСОБА_2 та представника
позивача ОСОБА_3

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення представників
сторін які приймали участь в судових
засіданнях, суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Державний
ощадний банк України» в особі філії -
Одеське обласне управління АТ
«Ощадбанк» про визнання недійсним
договору відновлювальної кредитної
лінії № 1808 від 21.03.2008 року та за позовні
вимоги третьої особи ОСОБА_2 про
припинення Договору поруки до
кредитного договору № 1808 від 21.03.2008 р.
не підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 21 березня 2008
року між Відкритим акціонерним
товариством «Державний ощадний банк
України» (Банк) в особі Одеського
міського відділення №7860 та ОСОБА_1
(Позичальник) укладений договір
відновлювальної кредитної лінії № 1808 з
додатками до нього 1,2,3(а.с. 5-8).

Згідно додатку 2 до кредитного
договору від 21.03.2008р. №1808 (а.с.9)
вбачається, що позивач-тобто
позичальник ознайомлений з видом та
предметом супутніх послуг та з
обґрунтуванням їх вартості, а також з
тарифами та послугами банку (додаток
№3), про що свідчить її особистий
підпис.

Також ОСОБА_1 була ознайомлена з
умовами кредитування, про що свідчить
її підпис в повідомлені про умови
кредитування від 14.03.2008р.(а.с. 35-37).

В своєму позову позивачка ОСОБА_1
посилається на ту обставину, що при
укладені договору про надання
споживчого кредиту банк порушив вимоги
закону в частині валюти зобов'язання,
оскільки видав кредит в іноземні
валюті, вважаючи при цьому що єдиною
національною валютою в Україні є
гривня.

Відповідно п. 1.1. кредитного
договору, Банк зобов'язується надати
Позичальнику на умовах даного
договору грошові кошти в сумі - 255 891,00
Євро, а Позичальник зобов'язується
прийняти, належним чином використати
та повернути кредит, сплатити проценти
за користування Кредитом у розмірі 13,5 %
річних, комісійні винагороди та інші
платежі в порядку, на умовах та в
строки , визначені цим Договором.

Тобто, згідно істотних умов
договору, зобов'язання визначено в
іноземній валюті, що не заборонено
чинним законодавством.

Статтею 3 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» визначено, що валюта України
є єдиним законним засобом платежу на
території України, який приймається
без обмежень для оплати будь-яких вимог
та зобов'язань, якщо інше не
передбачено цим Декретом, іншими
актами валютного законодавства
України.

Отже, чинне законодавство обмежує
(а не забороняє) застосування іноземної
валюти як засобу платежу в розрахунках
між резидентами і не містить приписів
щодо заборони на визначення грошових
зобов'язань в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 99 Конституції
України, грошовою одиницею України є
гривня. Вказана стаття визначає
правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу, а статтею 192
ЦК України передбачено, що іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Банк як фінансова установа,
отримавши у встановленому законом
порядку (статті 19, 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»)
банківську та генеральну ліцензії на
здійснення валютних операцій або
письмовий дозвіл на здійснення
операцій із валютними цінностями, який
до переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року N
3024-VI "Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків" є генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, має право здійснювати
операції з надання кредитів у
іноземній валюті (пункт 2 статті 5
Декрету про валютне регулювання).

Частиною 2 ст. 192 ЦК України
визначено, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Частина 3 ст. 533 ЦК України
встановлює, що використання іноземної
валюти, а також платіжних документів в
іноземній валюті при здійсненні
розрахунків на території України за
зобов'язаннями допускається у
випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.

Основним нормативним актом, який
забезпечує діяльність банківської
системи, є Закон України «Про банки і
банківську діяльність".

Цей Закон дає визначення
банківського кредиту як будь-яке
зобов'язання банку надати певну суму
грошей, будь-яка гарантія, будь-яке
зобов'язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність», як кредитні у цій статті
розглядаються операції, зазначені у
пункті 3 частини третьої статті 47 цього
Закону, а також:

1) здійснення операцій на ринку
цінних паперів від свого імені;

2) надання гарантій і
поручительств та інших зобов'язань від
третіх осіб, які передбачають їх
виконання у грошовій формі;

3) придбання права вимоги на
виконання зобов'язань у грошовій формі
за поставлені товари чи надані
послуги, приймаючи на себе ризик
виконання таких вимог та прийом
платежів (факторинг);

4) лізинг.

В свою чергу, у відповідності з
нормами статті 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність», на
підставі банківської ліцензії банки
мають право здійснювати такі
банківські операції: розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик,
операції з валютними цінностями.

Таким чином, згідно з Законом
України «Про банки і банківську
діяльність», банки мають право
здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті, отримання
відсотків від позичальників за такими
кредитами на підставі банківської
ліцензії та письмового дозволу
Національного банку України на
здійснення операцій з валютними
цінностями, зокрема, залучення і
розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України.

Так, судом встановлено, що АТ
«Ощадбанк» здійснює свою діяльність на
підставі банківської ліцензії
Національного банку України,
генеральної ліцензії та дозволів на
здійснення валютних операцій, що
видані Національним Банком
України.(а.с.64-70).

Таким чином суд вважає посилання
ОСОБА_1 на порушення валюти
зобов'язання ,що також є суттєвою
істотною обставиною зміни становища
позивача, є необґрунтованим.

Ще одним підтвердженням
можливості надання кредитів у
іноземній валюті може слугувати п. 3.8
Постанови Національного банку
України від 10.05.2007 р. № 168 "Про
затвердження Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту", відповідно до якої, у разі
надання кредиту в іноземній валюті
банки зобов'язані під час укладення
кредитного договору:

- попередити споживача, що валютні
ризики під час виконання зобов'язань за
кредитним договором несе споживач;

- надати інформацію щодо методики, яка
використовується банком для
визначення валютного курсу, строків і
комісій, пов'язаних з конвертацією
валюти платежу у валюту зобов'язання
під час погашення заборгованості за
кредитом та процентами за користування
ним.

Слід зазначити, що інформація про
ризики під час виконання зобов'язання
за кредитним договором визначена у
самому договорі, тобто, Позивач на
момент підписання вищезазначеного
договору був обізнаний з ризиками, які
можуть виникнути під час виконання
зобов'язань за кредитним договором, а
підписавши кредитний договір,
погодився зі всіма його умовами.

Представник позивача в позові
посилається, що відповідно до абзацу 3
частини першої статті 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», надання
(отримання) споживчих кредитів у
іноземній валюті на території України
забороняється.

Але у зв'язку із зазначеним
необхідно виходити з того, що кредитний
договір, предметом якого є споживчий
кредит в іноземній валюті, укладено
21.03.2008 року до набрання чинності
Законом України від 22 вересня 2011 року N
3795-VI «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
врегулювання відносин між кредиторами
та споживачами фінансових послуг» і
таким чином вказані посилання також є
необґрунтованими.

Відповідно до частини першої
статті 652 ЦК України у разі істотної
зміни обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору,
договір може бути змінений або
розірваний за згодою сторін, якщо інше
не встановлено договором або не
випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо
вони змінилися настільки, що якби
сторони могли це передбачити, вони не
уклали б договір або уклали б його на
інших умовах.

Розірвання (зміна) договору у
зв'язку з істотними змінами обставин є
самостійним випадком припинення
(зміни) договірних зобов'язань, метою
якого є необхідність відновлення
балансу інтересів сторін договору,
істотно порушеного внаслідок
непередбачуваної зміни зовнішніх
обставин, що не залежать від волі
сторін.

При наявності істотної зміни
обставин, що істотно порушила баланс
інтересів сторін, сторони спочатку
здійснюють спроби щодо зміни або
розірвання договору за взаємною
згодою, як зазначено у частині першій
статті 651 ЦК України.

Таким чином, укладаючи спірний
кредитний договір в іноземній валюті,
сторони приймали на себе певні ризики
на випадок зміни валютного курсу та в
момент укладення договору не мали
будь-яких законних підстав вважати, що
зміна встановленого валютного курсу не
настане, і повинні були чітко
усвідомлювати, що курс національної
валюти по відношенню до євро не є
незмінним та враховувати підвищений
валютний ризик за таким кредитом. Ризик
підвищення курсу Євро до гривні несе
саме позичальник.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не доведено, що
сторони при укладенні кредитного
договору та договору поруки від
21.03.2008р. були впевнені в тому, що така
зміна обставин не настане.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК
України, відповідальність за валютні
ризики лежить саме на позичальнику.

Відсутність у боржника необхідних
коштів не є підставою звільнення від
відповідальності за порушення
зобов'язання, як це передбачено статтею
617 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання
(стаття 625 ЦК України).

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону
України "Про захист прав споживачів" до
договорів із споживачами про надання
споживчого кредиту застосовуються
положення цього Закону про
несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору.

Будь-яких доказів щодо збільшення
процентної ставки та обсягу
відповідальності позивачів судом не
встановлено.

Таким чином суд не вбачає підстав
для визнання недійсними договору
кредиту та договору поруки у зв'язку з
їх укладенням в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Статтями 1054, 1055 ЦК України
встановлено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Кредитний договір
укладається в письмовій формі.

З аналізу вищезазначених норм
права випливає, що істотними умовами
кредитного договору є умови про
предмет, ціну та строк його дії.
Предметом кредитного договору є
зобов'язання банку надати кредит та
зобов'язання позичальника повернути
суму кредиту та проценти за його
користування на встановлених
договором умовах.

Таким чином, визначивши в пунктах
договору вищезазначені умови та
підписавши спірний договір, сторони
досягли згоди щодо всіх істотних умов
договору.

Відповідно до норм статей 192, 533, 1054
Цивільного кодексу України, статті 198
Господарського кодексу України, статей
32, 44 Закону України «Про Національний
банк України», статей 2, 47, 49 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність», статей 1, 4, 34 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», статей 1, 3, 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», банки та інші
фінансові установи, які у
встановленому порядку отримали
генеральну ліцензію НБУ на здійснення
валютних операцій, мають достатні
юридичні підстави та законне право для
надання резидентам України кредитів в
іноземній валюті.

Таким чином, з огляду на те, що
нормами чинного законодавства
дозволено надання банками кредитів в
іноземній валюті, суд вважає, що при
укладенні спірного договору, сторонами
не було допущено порушення норм
чинного законодавства, а доводи
Позивача з цього приводу є
безпідставними.

Також позивач у позовній заяві
посилається на те, що Банком порушено
умови ст. 11 Закону «Про захист прав
споживачів», а саме: перед укладенням
договору про надання споживчого
кредиту кредитодавець зобов'язаний був
повідомити споживача у письмовій формі
про: особу та місцезнаходження
кредитодавця; кредитні умови, зокрема:
мету, для якої споживчий кредит може
бути витрачений; форми його
забезпечення; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживачами; тип
відсоткової ставки; суму, на яку кредит
може бути виданий; орієнтовну вартість
кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема, таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); строк, на
який кредит може бути одержаний;
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; можливість дострокового
повернення кредиту та його умови;
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право, або
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію;
переваги та недоліки пропонованих схем
кредитування.

Даний довід позивача є
необґрунтованим та недоведеним.

У Повідомленні про умови
кредитування містяться всі дані про
умови кредитування, які відповідають
вимогам, передбаченим ст. 11 Закона
України «Про захист прав споживачів», а
саме: умови кредитування; цільове
використання кредиту; форма
забезпечення кредиту; тип відсоткової
ставки; валюта кредиту; сума кредиту;
перелік супутніх витрат; розмір
відсоткової ставки; перелік супутніх
витрат, пов'язаних з наданням кредиту;
максимальний строк кредитування; форма
повернення кредиту.(а.с.35-37).

Правила регулюють порядок надання
банками споживачу повної, необхідної,
доступної, достовірної та своєчасної
інформації про сукупну вартість
споживчого кредиту з урахуванням
процентної ставки за ним, вартості всіх
супутніх послуг, а також інших
фінансових зобов'язань споживача, які
пов'язані з отриманням,
обслуговуванням та погашенням кредиту
і мають бути оплачені споживачем,
згідно з вимогами законодавства
України та/або кредитного договору про
надання споживчого кредиту (п. 1.2.
Правил).

Нормами пунктів 3.1., 3.2. та 3.4. Правил
надання банкам України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту встановлено:

1. Банки зобов'язані в кредитному
договорі або додатку до нього надавати
детальний розпис сукупної вартості
кредиту з урахуванням процентної
ставки за ним, вартості всіх супутніх
послуг, а також інших фінансових
зобов'язань споживача.

2. Кредитний договір має містити
графік платежів (згідно зі строковістю,
зазначеною у договорі, - щомісяця,
щокварталу тощо) у розрізі сум
погашення основного боргу, сплати
процентів за користування кредитом,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань споживача
за кожним платіжним періодом з
урахуванням даних, передбачених у
додатку до цих Правил. У графіку
платежів має бути докладно розписана
сукупна вартість кредиту за кожним
платіжним періодом.

3. Банки зобов'язані в кредитному
договорі зазначити: вид і предмет
кожної супутньої послуги, яка
надається споживачу; обґрунтування
вартості супутньої послуги
(нормативно-правові акти щодо
визначення розмірів зборів та
обов'язкових платежів, тарифів
нотаріусів, страхових компаній,
суб'єктів оціночної діяльності,
реєстраторів за надання витягу з
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна про наявність чи відсутність
обтяжень рухомого майна, інших
реєстрів тощо); про відкриття
банківського рахунку, відкритого з
метою зарахування на нього суми
наданого кредиту або надання кредиту
за рахунком (овердрафт), умови
відкриття, ведення та закриття такого
рахунку, тарифи та всі суми коштів, які
споживач має сплатити за договором
банківського рахунку у зв'язку з
отриманням кредиту, його
обслуговуванням і погашенням; правило,
за яким змінюється процентна ставка за
кредитом, якщо договором про надання
кредиту передбачається можливість
зміни процентної ставки за кредитом
залежно від зміни облікової ставки
Національного банку або в інших
випадках.

Згідно п. 1.1 кредитного договору,
банк зобов'язався надати Позичальнику
на умовах цього договору грошові кошти
в сумі 255 891,00 Євро, а Позичальник
зобов'язується прийняти, належним
чином використати та повернути кредит,
сплатити проценти за користування
Кредитом в розмірі 13,5 % річних,
комісійні винагороди та інші платежі
в порядку, на умовах та в строки,
визначені цим Договором.

Пункт 1.5 кредитного договору
встановлює метод нарахування
відсотків, суму щомісячного платежу та
строки сплати кредиту, а п. 3.3.1.
кредитного договору передбачає
обов'язок позичальника повернути
отримані кошти, сплатити відсотки за
користування кредитом та сплатити
комісійні винагороди, встановлені
кредитним договором.

Як вбачається з викладеного, умови
даних пунктів кредитного договору
відповідають нормам чинного
законодавства, які регулюють кредитні
відносини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Як
зазначає Верховний Суд України у
своєму узагальненні від 24.11.2008 р.
«Практика розгляду судами цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», зміст правочину
становлять права та обов'язки, про
набуття, зміну або припинення яких
учасники правочину домовилися. Зміст
договору чи іншого правочину
закріплюється у його статтях (пунктах).

Як вбачається з умов кредитного
договору в пунктах 1.1., 1.5. та 3.3.1., 3.3.2
кредитного договору встановлено:
зобов'язання банка надати кредит,
зобов'язання позичальника використати
та повернути кредит з відсотками,
термін, на який надається кредит, та
сума кредиту, а також зобов'язання
виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Як вбачається із зазначених норм,
правочин або його частина мають
відповідати нормам чинного
законодавства.

Підставами виникнення цивільних
прав та обов'язків є, зокрема, договори.
Зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Суду не надані належні та
допустимі докази того, що зміст
кредитного договору (з додатками) не
відповідає будь-якому з перелічених
правил, встановлених ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
зі змінами та доповненнями .

Вимоги до змісту кредитного
договору містяться в пункті 4 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» зі змінами та доповненнями
та дотримані сторонами повністю.

Так, в кредитному договорі
встановлено суму кредиту (п. 1.1.), дату
видачі кредиту (п. 1.2. кредитного
договору) та інші умови надання
кредиту, право дострокового повернення
кредиту (п. 2.2.1. кредитного договору),
річну відсоткову ставку за кредитом (п.
1.1. кредитного договору), інші умови,
визначені законодавством.

Також відповідно до п. 8.1 розділу 8
кредитного договору, договір набуває
чинності з моменту його підписання та
діє до повного виконання Сторонами,
взятих на себе зобов'язань по Договору.

Таким чином, усі зазначені пункти
кредитного договору, є цілком
зрозумілими та в повному обсязі
відповідають ст. ст. 627, 631, 638, 1054 та 1055 ЦК
України.

Також суду не надані належні та
допустимі докази того, що договір
відновлювальної кредитної лінії № 1808
від 21.03.2008 р. суперечить вимогам п. 8 ч. 1
ст. 6 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг», а саме: кредитний
договір не містить порядку зміни
договору та не містить умови про
порядок припинення договору, оскільки
відповідно до п. 7.1. договору
відновлювальної кредитної лінії
встановлено, що «цей договір може бути
змінений або доповнений за взаємною
згодою сторін». Що стосується
припинення договору, то згідно п. 8.1
договору відновлювальної кредитної
лінії № 1808 зазначено «цей договір
набуває чинності з моменту його
підписання та діє до повного виконання
сторонами взятих на себе зобов'язань по
цьому договору».

Отже, суд дійшов висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 про внесення змін до кредитного
договору та зобов'язання несення
валютних ризиків з огляду на наступне.

У забезпечення вимог Банку, що
випливають з кредитного договору № 1008
від 21.03.2008 р., між ПАТ «Державний ощадний
банк України» і ОСОБА_2 укладено
договір поруки.

Також дослідивши матеріали
справи, вислухавши пояснення
представника відповідача, суд вважає,
що позовні вимоги ОСОБА_2 про
припинення договору поруки до
кредитного договору № 1808 від 21.03.2008 р.
до ПАТ «Державний ощадний банк
України», в особі філії - Одеське
обласне управління АТ «Ощадбанк», не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

У позовних вимогах ОСОБА_2
посилається на п. 3.3. договору поруки,
яким визначено збільшення
відповідальності поручителя у
відношенні до матеріальної
відповідальності, а саме у разі
невиконання або неналежного виконання
поручителем зобов'язань, що
передбачені п. 2.5. даного договору,
поручитель сплачує кредитору штраф у
розмірі 10 % від суми несплаченого
платежу.

Крім того, ОСОБА_2 зазначено, що
згідно з Додатком до кредитного
договору, а саме «Таблицею визначення
сукупної вартості споживчого кредиту
та реальної процентної ставки»
визначено, що отриманий споживчий
кредит Позивач повертає щомісячними
платежами саме у гривні, тобто, у
національній валюті України, а не у
іноземній валюті - Євро. Але незважаючи
на це Банк робить розрахунок
заборгованості за кредитом в іноземній
валюті - Євро, у зв'язку з чим Банком
значно збільшено відповідальність
поручителя у порівнянні з умовами
укладеного кредитного договору.

Зважаючи на зазначене, ОСОБА_2
просить суд визнати припиненим договір
поруки, укладений між ним і ПАТ
«Державний ощадний банк України».

Суд не погоджується з доводами
позивача.

Відповідно до частини першої статті 559
ЦК припинення договору поруки
пов'язується зі зміною забезпеченого
зобов'язання за відсутності згоди
поручителя на таку зміну та за умови
збільшення обсягу відповідальності
поручителя. При цьому обсяг
зобов'язання поручителя визначається
як умовами договору поруки, так і
умовами основного договору, яким
визначено обсяг зобов'язань боржника,
забезпечення виконання яких здійснює
поручитель.

Відповідно до п.п.4.4. договору поруки до
кредитного договору №1808 від 21.03.2008
року, порука припиняється у разі зміни
Зобов'язання без згоди Поручителя,
внаслідок ого збільшується обсяг його
відповідальності.

Умовами договору поруки до кредитного
договору №1808 від 21.03.2008 року (п.п.3),
передбачено що, в разі невиконання або
неналежного виконання Поручителем
(ОСОБА_2,) зобов'язань, що передбачає п.2.5
договору поруки (поручитель
зобов'язується протягом п'яти
календарних днів з моменту отримання
повідомлення Кредитора або Боржника
згідно з п.2.4 даного договору виплатити
несплачену Боржником суму Кредитору).

Позивач ОСОБА_2 перед підписанням
договору поруки підтвердив що договір
відповідає намірам та досягнутим
домовленостям.

Таким чином, обсяг зобов'язань та
відповідальності банком не змінено без
згоди поручителя ОСОБА_2

Будь-яких доказів в підтвердження
своїх вимог та доводів позивач суду не
надав.

Представником відповідача
спростовано доводи позивача та
підтверджено що Банком не збільшувався
обсяг зобов'язань та відповідальності
поручителя ОСОБА_2

Таким чином, у задоволенні вимог
ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Керуючись ст. 7 Закону України
«Про Національний банк України», ст. 2,
47, 49 та 56 Закону України «Про банки і
банківську діяльність», ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
ст. 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг», ст. 1, 3, 5 Декрета
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», Постанови
Національного банку України № 168 від
10.05.2007 р. «Про затвердження Правил
надання банкам України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту», ст. 192, 202, 203,
215, 509, 525-527, 533, 553 , 554, 559, 572, 589, 590, 598, 626, 627,
638, 1048, 1049, 1054-1057 ЦК України, ст. 208-215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ПАТ
«Державний ощадний банк України», в
особі філії - Одеське обласне
управління АТ «Ощадбанк» про визнання
недійсним договору відновлювальної
кредитної лінії № 1808 від 21.03.2008 р. -
відмовити у повному обсязі.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
ПАТ «Державний ощадний банк України», в
особі філії - Одеське обласне
управління АТ «Ощадбанк» про
припинення договору поруки до
кредитного договору № 1808 від 21.03.2008 р. -
відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя:
Домусчі
Л.В.

19.08.2014