У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А., суддів:
Євтушенко О.І., Касьяна О.П., Іваненко
Ю.Г., Ситнік О.М.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Девіс» про
стягнення заробітної плати, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні та відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області від 31
жовтня 2013 року та рішення апеляційного
суду Закарпатської області від 08
квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом, у якому зазначала, що 28
вересня 2010 року її було звільнено з
роботи за згодою сторін на підставі п. 1
ст. 36 КЗпП України, про що свідчить
протокол загальних зборів колективу
від 28 вересня 2010 року № 1 та наказ від
28 вересня 2010 року № 6. На
порушення вимог ст. 116 КЗпП України
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Девіс» (далі - ТОВ
«Девіс») повного розрахунку з
позивачем не провело, тому просила
стягнути з відповідача заборгованість
з заробітної плати у розмірі 5373 грн 23
коп., середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні у
розмірі

30 794 грн 68 коп. та 15 тис. грн на
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 31
жовтня 2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ТОВ
«Девіс» на користь ОСОБА_6
заборгованість з заробітної плати у
розмірі 3625 грн 46 коп., середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні у розмірі 30 794 грн 68 коп.
та 500 грн на відшкодування моральної
шкоди. Вирішено питання про розподіл
судових витрат. У
задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 08 квітня

2014 року рішення Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 31 жовтня 2013 року у частині
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди
скасовано, у задоволенні цих вимог
відмовлено. В іншій частині рішення
суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_7, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та ухвалити
рішення, яким позов задовольнити у
повному обсязі.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена
частково.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судом апеляційної
інстанції не дотримано.

Встановлено, що 28 вересня 2010 року
ОСОБА_6 звільнена з роботи у ТОВ
«Девіс» за згодою сторін на підставі п.
1 ст. 36 КЗпП України.

На час звільнення з нею не було
проведено повного розрахунку, а саме:
станом на травень 2013 року існувала
заборгованість з заробітної плати у
розмірі 3625 грн 46 коп.

Заперечуючи щодо позову, відповідач
повідомив, що станом на час звільнення
заборгованість з заробітної плати
складала 6367 грн 46 коп.

З позовною заявою про стягнення
остаточного розрахунку при звільненні
позивачка звернулась у серпні 2013 року.

Також судом встановлено, що у період з
березня 2011 року по березень 2012
року ОСОБА_6 була призначена та
виплачувалась допомога по безробіттю.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Результат аналізу наведених норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП
України обов'язок роботодавця щодо
виплати середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
настає за умови невиплати з його вини
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП
України, при цьому визначальними є такі
юридично значимі обставини, як
невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Саме до цього зводяться правові
висновки, що викладені в постанові
Веховного Суду України від 27 березня 2013
року у справі № 6-15цс13 за позовом до
Сумського національного аграрного
університету про стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні.

Конституційний Суд України у Рішенні
від 22 лютого 2012 року №
4-рп/2012 у справі за конституційним
зверненням громадянина ОСОБА_8
щодо офіційного тлумачення положень
статті 233 Кодексу законів про працю
України у взаємозв'язку з положеннями
статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що
за статтею 47 Кодексу роботодавець
зобов'язаний виплатити працівникові
при звільненні всі суми, що належать
йому від підприємства, установи,
організації, у строки, зазначені в
статті 116 Кодексу, а саме в день
звільнення або не пізніше наступного
дня після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.
Непроведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені строки є
підставою для відповідальності,
передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто
виплати працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України дійшов
висновку, що невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням, а
отже, працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку
перебігу строку звернення працівника
до суду з вимогою про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні
визначальними є встановлення дня
фактичного розрахунку з працівником.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову в частині стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, апеляційний
суд усупереч наведеним нормам закону
не врахував, що проведення своєчасного
розрахунку при звільненні є обов'язком
роботодавця, що повний розрахунок із
ОСОБА_6 був проведений 22 серпня
2013 року шляхом перерахування коштів на
підставі платіжного доручення, і
відповідач цього не заперечував. Суд
дійшов передчасного висновку про
пропущення позивачем строку на
звернення до суду з позовом.

Разом з тим на порушення вимог ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд не перевірив
розрахунку середньої заробітної плати
згідно з Порядком обчислення середньої
заробітної плати, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року № 100, а відтак - і
правильність визначеного судом
розміру середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Щодо відмови у стягненні моральної
шкоди, то колегія суддів вважає, що
відповідачем було порушено вимоги
трудового законодавства щодо
своєчасного розрахунку з ОСОБА_6 при
звільненні, про що правильно зробив
висновок суд першої інстанції.

У ст. 2371 КЗпП України передбачено
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику в разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику у
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» суд першої
інстанції визначив розмір моральної
шкоди з урахуванням вимог КЗпП України
та засад розумності і справедливості.
Суд апеляційної інстанції ці обставини
не врахував та скасував законне і
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції у цій частині.

Разом з тим колегія суддів
погоджується з висновком апеляційного
суду в частині залишення без змін
рішення суду першої інстанції про
стягнення заборгованості із
заробітної плати при звільненні.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, і це
в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції у частині вимог про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 08 квітня
2014 року у частині відмови у позові
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільненні
скасувати, справу у цій частині позову
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 08 квітня
2014 року у частині відмови у позові
про стягнення моральної шкоди
скасувати, у цій частині залишити в
силі рішення Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 31 жовтня 2013 року.

В іншій частині рішення апеляційного
суду Закарпатської області від 08
квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.А.
Горелкіна Судді: О.І.
Євтушенко Ю.Г. Іваненко О.П. Касьян О.М.
Ситнік