У х в а л а

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.

суддів: Мартинюка В.І., Мостової
Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
комунального підприємства
Білоцерківської міської ради «Служба
приватизації державного житлового
фонду», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання незаконним розпорядження
про передачу у приватну власність
частини квартири, визнання недійсним
свідоцтва про право власності на
частину квартири, визнання недійсним
договору дарування та відшкодування
моральної шкоди, за касаційними
скаргами ОСОБА_1 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 5 березня 2014 року
та рішення апеляційного суду Київської
області від 24 червня 2014 року, ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду Київської
області від 24 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_1 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_6, третя особа -
ОСОБА_2, про визнання незаконним
розпорядження про передачу у приватну
власність частини квартири, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на частину квартири.
Зазначав, що за ордером від 21 березня 1983
року НОМЕР_1 на його сім'ю була надана
трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1. У
лютому 2001 року він звернувся до
Білоцерківського міського суду з
позовом про зміну договору найму
квартири. Позов був задоволений,
рішенням суду від 16 березня 2001 року
договір найму змінено. ОСОБА_2
скористалася цим рішенням суду та
приватизувала дві жилі кімнати, про що
вперше він дізнався у червні 2003 року.
Процедура приватизації частини
квартири була незаконною, а свідоцтво
про право власності, видане на частину
квартири, є недійсним. Підставами
недійсності розпорядження про
приватизацію частини квартири на ім'я
ОСОБА_2 є те, що рішення суду про зміну
договору найму квартири не було
виконане, приватизація квартири
проводилася без письмової згоди всіх
членів сім'ї, при приватизації
використані підроблені виписки
рішення Білоцерківського міського
суду від 16 березня 2001 року,
приватизація проведена на підставі
довідки по формі 3 про склад сім'ї, в
якій не були внесені прізвища всіх
членів сім'ї, що мають право на
приватизація, а саме: ОСОБА_1, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, приватизація частини квартири
на ім'я ОСОБА_2 проведена в той час, коли
ОСОБА_2 була виписана з квартири. Служба
приватизації державного житлового
фонду не виконала п. 24 положення «Про
порядок передачі квартир у власність
громадян» та не уточнила дані щодо
складу сім'ї, розміру загальної площі
квартири, розрахунків по квартирі та
видала розпорядження про приватизацію
частини квартири, свідоцтво про право
власності на частину квартири, які
підлягають скасуванню. Посилаючись на
зазначені обставини, а також на те, що
при такій приватизації частини
квартири були порушені його права
наймача, просив суд задовольнити позов.

Ухвалою Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 16 жовтня 2012 року проведено заміну
відповідача на належного, - комунальне
підприємство Білоцерківської міської
ради «Служба приватизації державного
житлового фонду».

В процесі розгляду справи ОСОБА_1
доповнив позовні вимоги, просив
зобов'язати КП Білоцерківської міської
ради «Служба приватизації державного
житлового фонду» в особі ОСОБА_6
відшкодувати йому моральну шкоду в
сумі 20000 грн, стягнути в солідарному
порядку із ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на
його користь моральну шкоду у розмірі
10000 грн, на користь ОСОБА_2 10000 грн
моральної шкоди на подальше її
лікування та визнати недійсними
договір дарування частини квартири,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_4, і свідоцтво на право власності,
видане 2 квітня 2002 року на ім'я ОСОБА_2

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 5 березня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 24 червня 2014 року рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні позову про
відшкодування моральної шкоди
скасовано і ухвалено в цій частині нове
рішення про задоволення позову.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.
Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

ОСОБА_1 звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення судів першої
і апеляційної інстанцій, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду у
частині стягнення з неї на користь
ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 3000 грн
та судових витрат, посилаючись на
порушення судом апеляційної інстанції
норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Як встановлено судами, за позовом
ОСОБА_1 рішенням Білоцерківського
міського суду Київської області від 16
березня 2001 року, яке набрало законної
сили, було змінено договір найму жилого
приміщення у квартирі АДРЕСА_1 і
виділено у користування ОСОБА_1 кімнату
розміром 8,5 кв. м з лоджією, а ОСОБА_2,
ОСОБА_8, ОСОБА_7 кімнати розміром 12,5 кв.
м, 15,3 кв. м з балконом у цій квартирі.
Туалет, ванну, кухню, коридор залишено у
спільному користуванні. Зобов'язано
ЖЕК № 5 м. Біла Церква укласти на ці жилі
приміщення договори найму.

Можливість зміни договору найму жилого
приміщення на підставі рішення суду
передбачена ст. 104 ЖК України.

З врахуванням наведеного, рішення
виконавчого комітету Білоцерківської
міської ради № 176 від 31 травня 2001 року,
яким дозволено зміну договорів найму
жилих приміщень у вказаній квартирі та
переоформлення особових рахунків з їх
відкриттям на ОСОБА_1 (одна особа),
ОСОБА_2 (три особи) на виділені в їх
користування рішенням суду жилі
приміщення, суди дійшли правильного
висновку про те, що ці особи займали
вказані жилі приміщення за окремими
договорами найму.

За таких обставин, приватизація жилих
приміщень, які були предметом договору
найму, укладеного з ОСОБА_2, відповідно
до чинного на час її проведення
законодавства могла бути здійснена без
згоди ОСОБА_1, оскільки він права на
користування цими приміщеннями не мав,
а, відповідно, її проведенням його
права не могли бути порушені.

Що ж стосується доводів останнього про
те, що проведенням приватизації були
порушені права ОСОБА_8, ОСОБА_7, то суди
обґрунтовано відхилили їх з
урахуванням того, що до проведення
приватизації вказані особи знялись з
реєстрації у цих жилих приміщеннях,
будучи повнолітніми самостійних вимог
щодо незаконності проведення
приватизації не заявляють.

Доказів про те, що вони уповноважували
ОСОБА_1 діяти в їх інтересах не надано,
позов від імені цих осіб ним не
подавався.

На підставі поданих сторонами доказів
судом першої інстанції встановлено, що
на час прийняття розпорядження №1-2-18
від 2 квітня 2002 року про передачу у
власність ОСОБА_2 у порядку
приватизації жилих приміщень вона була
зареєстрована в них, отже мала право на
користування ними. Вона знята з
реєстрації 2 грудня 2003 року.

Апеляційний суд, залишаючи рішення
суду першої інстанції в цій частині без
змін, погодився з таким висновком.

З огляду на викладене, вказівка в
ухваленому апеляційним судом рішенні
про те, що ОСОБА_2 проживала у спірній
квартирі до 12 березня 2002 року не може
свідчити про незаконність рішення суду
першої інстанції і бути підставою для
скасування ухвалених у справі рішень.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відчуження
жилих приміщень ОСОБА_2, які належали їй
на праві власності, за договором
дарування в період, коли було накладено
арешт на квартиру, як на підставу для
визнання вказаного договору недійсним,
обґрунтовано відхилені судом.

При цьому суди правильно виходили з
того, що арешт на квартиру накладався з
метою виконання рішення суду про
стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2

У такому випадку, за відсутності
підстав для визнання приватизації
незаконною, проведення відчуження
останньою набутої нею в порядку
приватизації частини квартири не
призвело до порушення прав позивача,
який залишався бути наймачем іншого
жилого приміщення у цій квартирі.

Відмовляючи в задоволенні вимог
позивача до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про
відшкодування моральної шкоди, суди
виходили з того, що ним не доведено в
діях цих відповідачів складу
правопорушення, що б давало підстави
для покладення на них відповідальності
за таку шкоду, а позов до ОСОБА_13 не
заявлявся.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не
спростовують наведеного та
встановлених судами на підставі
поданих сторонами доказів, яким дана
належна оцінка, обставин і зроблених у
судових рішеннях висновків, у зв'язку з
чим підстави для їх скасування і її
задоволення відсутні.

Не підлягає задоволенню і подана
ОСОБА_4 касаційна скарга на рішення
апеляційного суду.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 і
стягуючи на його користь з ОСОБА_4
кошти на відшкодування заподіяної
позивачу її неправомірними діями
моральної шкоди в розмірі 3000 грн.,
апеляційний суд виходив з того, що
завдання такої шкоди підтверджується
вироком Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 4 квітня 2006 року, яким останню
визнано винною у заподіянні ОСОБА_1
легких тілесних ушкоджень.

Посилання в касаційній скарзі на те, що
питання про відшкодування завданої
такими діями шкоди позивачу вирішено
при розгляді кримінальної справи
підлягають відхиленню, оскільки ОСОБА_4
на підтвердження цієї обставини при
розгляді справи в судах першої та
апеляційної інстанції доказів не
подано і саме з цього виходив суд
апеляційної інстанції задовольняючи
позов ОСОБА_1 в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, доводи скарг про неправильне
застосування судами норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відхилення касаційних скарг і
залишення оскаржуваних судових рішень
без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 5 березня 2014 року у частині в якій
воно залишене без змін рішенням
апеляційного суду Київської області
від 24 червня 2014 року та рішення цього
суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Наумчук Судді:В.І.
Мартинюк Г.І. Мостова