Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

головуючого - судді : Оніпко О.В., суддів
: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.

секретар судового
засідання - Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
рішення Здолбунівського районного
суду від 10 жовтня 2011 р. у справі за
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю та визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.

Заслухавши доповідача,
пояснення осіб, що з"явились у судове
засідання, дослідивши матеріали справи
і доводи апеляційної скарги, колегія
суддів , -

в с т а н о в
и л а :

Рішенням Здолбунівського
районного суду від 10 жовтня 2011 р. позов
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено : визнано
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили
право користування квартирою АДРЕСА_1.

В поданій на рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають його
незаконним, ухваленим з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Зазначають, що суд розглянув
справу у їх відсутність, не повідомивши
належним чином про день розгляду
справи. Таким чином, посилання суду у
рішенні про їхню присутність у
судовому засіданні та визнання позову
суперечить вимогам закону та дійсним
обставинам.

Судом не взято до уваги, що
власник 25/100 часток спірної квартири
ОСОБА_4 та власник 75/100 часток квартири
ОСОБА_3 (згідно з договором дарування
від 06.02.1993 р. за № 208) подарували ОСОБА_1
по 25/100 належних їм часток у житлі
кожний на підставі договору дарування
від 29.10.2003р. Таким чином, ОСОБА_1 є
власником ? спірної квартири. Та
обставина, що вказаний договір
дарування не був зареєстрований в
органах БТІ , не свідчить про
відсутність у ОСОБА_1 права власності і
державна реєстрація власником
нерухомого майна на час набуття права
власності, законом не вимагалася .

Незаконно суд позбавив права
користування житлом і ОСОБА_2 , оскільки
за нею зберігається право відповідно
до п. 2 ч. 3 ст. 71 ЖК України на житлове
приміщення, що стверджується довідкою
від 17.12.2012 р. про її перебування з 2009 р.
по 2012 р. на навчанні у Варшавському
університеті Республіки Польща, а з 2012
р. вона знаходиться на роботі у
Швейцарії. На підставі наведеного,
просили рішення скасувати, ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позову у повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду 1-ї
інстанції в межах доводів
________________________________________________________________________
_________________________________________

Головуючий у 1-й
інст.-Мичка І.М.

Провадження № 22ц/787 /1766/2014

Доповідач - Оніпко О.В.

апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про її
задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно з договором дарування від 6
лютого 1993 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були
співвласниками квартири АДРЕСА_1 у
частках 75/100 та 25/100 відповідно (а. с. 9,
25-27).

За договором дарування від 29 жовтня 2003
року, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 подарували
відповідачці ОСОБА_1 кожен по 25/100
належних їм часток спірного житлового
приміщення (а. с. 24).

На час укладення договору дарування
від 29 .10.2003 р. ЦК Української РСР 1963 року
не пов'язував момент виникнення права
власності на нерухомість з моментом
його реєстрації в БТІ чи з моментом
державної реєстрації договорів, і з
29.10.2003р. відповідачка ОСОБА_1 стала
законним власником 50/100 часток (1/2 її
частини) квартири АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Оскільки право власності ОСОБА_4 на
частину квартири, у якій вона не була
зареєстрована, після дарування
належних їй 25/100 часток житла ОСОБА_1,
припинилося, вона не є особою, права
якої порушено відповідачами. За
наведених обставин вимоги ОСОБА_4 є
безпідставними і до задоволення не
підлягають.

Таким чином, ОСОБА_1 є власником ?
частини спірної квартири, інша ?
частина квартири належать позивачу
ОСОБА_3

Статтею 41 Конституції України та ч.1 ст.
321 ЦК України встановлено непорушність
права приватної власності та заборону
обмеження у його здійсненні щодо
володіння, користування, розпорядження
своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319
ЦК України).

Відповідачка ОСОБА_1, як співвласник
спірної квартири, має рівне з позивачем
ОСОБА_3 право володіння та користування
нею.

Згідно з матеріалами справи у спірному
житловому приміщенні зареєстровані
позивач ОСОБА_3 та відповідачі ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 (а. с. 8).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність
двох чи більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено,
що власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї та інших осіб.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
визнання її такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, без
згоди на це іншого співвласника
квартири ОСОБА_1 задоволенню не
підлягають.

Крім того, стаття 71 ЖК України, якою
позивачі обґрунтовували свої позовні
вимоги та якою керувався місцевий суд
при ухваленні оскаржуваного рішення,
стосується лише наймачів житлових
приміщень та членів їх сімей, а не
власників чи співвласників житла, які
не втрачають своїх прав на належне їм
помешкання незалежно від тривалості
своєї тимчасової відсутності в ньому.

Доводи позивача ОСОБА_3 про те, що
відповідачі не сплачують комунальні
послуги з утримання житла, не
заслуговують на увагу та не є підставою
для задоволення його позовних вимог,
оскільки вказані правовідносини
регулюються іншими нормами
законодавства.

У зв'язку з наведеним рішення
місцевого суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення у справі -
про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-314, 316 ЦПК
України , колегія суддів, -

в и р і ш и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 -
задовольнити

Рішення Здолбунівського районного
суду від 10 жовтня 2011 року - скасувати.

У позові ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю та визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_1, ОСОБА_2 114 грн. 70 коп. понесених
ними судових витрат у рівних частках.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним чинності.

Головуючий

Судді :