Справа № 161/6957/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Пахолюк А.М. Провадження №
22-ц/773/1346/14 Категорія: 58 Доповідач: Киця
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Киці С.І.,

суддів - Подолюка В.А., Шевчук Л.Я.,

при секретарі - Янко О.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Луцьку цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, відділу
Державної виконавчої служби Луцького
районного управління юстиції про
визнання правочину удаваним, визнання
права власності на майно та звільнення
його з-під арешту за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 28 липня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 28 липня 2014 року
в даній справі в задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу
на зазначене рішення суду. Вважає, що
рішення є незаконне і необґрунтоване,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
неповно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи. Просить рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити його позов в повному
об'ємі.

Апеляційну скаргу позивача слід
відхилити, а рішення суду залишити без
змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідач ОСОБА_4 є власником
автомобіля «Опель Аскона» 1983р. випуску.
18 січня 2011 року ОСОБА_4 видав ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 довіреність на право
представлення його інтересів в
підприємствах, установах, організаціях
при вирішенні питань пов'язаних з
зняттям з обліку, продажем чи обміном
належного йому автомобіля «Опель
Аскона» 1983р. випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1. Довіреність
видана на 10 років до 18 січня 2021 року і
посвідчена приватним нотаріусом
ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_4 18 січня 2011 року
написав розписку у якій зазначив, що
продав автомобіль позивачу ОСОБА_2 за
узгодженою між ними ціною і 18 січня 2011
року сторонами укладено акт
прийому-передачі, за умовами якого
ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 ключі та
свідоцтво про реєстрацію автомобіля
«Опель».

25 грудня 2013 року державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Луцького районного управління юстиції
при примусовому виконанні виконавчого
провадження про стягнення з ОСОБА_4 в
користь держави боргу було описано та
накладено арешт на автомобіль «Опель»,
д.р.н. НОМЕР_1, що належить на праві
власності ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
відсутності правових підстав для
визнання правочину удаваним та
визнання права власності на
автомобіль, звільнення його з-під
арешту.

Даний висновок відповідає
встановленим обставинам справи на
підставі доказів, яким суд дав
правильну правову оцінку, та нормам
матеріального права.

Статтею 235 ЦК України встановлено, що
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.244 ЦК України
представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами. Довіреність на
вчинення правочину представником може
бути надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі. Відповідно до ст.655 ЦК України
за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема з
правочинів.

Відповідно до п.п.1- 2 Порядку державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів (далі - Порядок
державної реєстрації автомобілів)
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 07 вересня 1998 року
№1388 цим Порядком встановлюється єдина
на території України процедура
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів. Цей
Порядок є обов'язковим для всіх
юридичних та фізичних осіб, які є
власниками транспортних засобів,
виробляють чи експлуатують їх.

Пунктом 7 Порядку державної реєстрації
автомобілів визначено, що власники
транспортних засобів та особи, що
експлуатують такі засоби на законних
підставах, або їх представники (далі -
власники) зобов'язані зареєструвати
(перереєструвати) транспортні засоби
протягом десяти діб після придбання
(одержання) або митного оформлення, або
тимчасового ввезення на територію
України, або виникнення обставин, що є
підставою для внесення змін до
реєстраційних документів.

Згідно п.8 Порядку державної реєстрації
автомобілів (в редакції, яка діяла на
момент оформлення довіреності)
державна реєстрація транспортних
засобів проводиться на підставі заяв
власників, поданих особисто, і
документів, що посвідчують їх особу,
підтверджують правомірність
придбання, отримання, ввезення, митного
оформлення (далі - правомірність
придбання) транспортних засобів,
оцінку їх вартості (проводиться
спеціалістом, що пройшов необхідну
підготовку в порядку, встановленому
МВС, Мін'юстом, Мінпромполітики,
Держмитслужбою та Фондом державного
майна, і має відповідні документи),
відповідність конструкції
транспортних засобів установленим
вимогам безпеки дорожнього руху, а
також вимогам, які є підставою для
внесення змін до реєстраційних
документів. Документами, що
підтверджують правомірність придбання
транспортних засобів, їх складових
частин, що мають ідентифікаційні
номери, є засвідчені підписом
відповідної посадової особи, що
скріплений печаткою: довідка-рахунок,
видана суб'єктом господарювання,
діяльність якого пов'язана з
реалізацією транспортних засобів та їх
складових частин, що мають
ідентифікаційні номери; договори та
угоди, укладені на товарних біржах на
зареєстрованих у Департаменті
Державтоінспекції бланках, інші
засвідчені в установленому порядку
документи, що встановлюють право
власності на транспортні засоби. Для
державної реєстрації транспортних
засобів, що перебували в експлуатації і
зняті з обліку в підрозділах
Державтоінспекції, крім зазначених у
цьому пункті документів, що
підтверджують правомірність їх
придбання, подається свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу
(технічний паспорт) та копія
реєстраційної картки, що додається до
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу на пластиковій
основі, з відміткою підрозділу
Державтоінспекції про зняття
транспортного засобу з обліку. Перед
відчуженням, передачею зазначені
транспортні засоби повинні бути зняті
з обліку в підрозділах
Державтоінспекції.

За загальним правилом, установленим
ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, установлених ст.61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до процесуального закону
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність або відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивачем не надано належних доказів
на підтвердження дотримання ним
встановленого порядку набуття права
власності на спірний автомобіль.
Довіреність від 18 січня 2011 року, а також
розписка, на які посилається ОСОБА_2, не
відповідають вимогам зазначених норм
закону і не є правовим оформленням
переходу права власності на спірний
автомобіль. У позивача на підставі
виданої власником транспортного
засобу генеральної довіреності
виникли права і обов'язки зазначені у
змісті цієї довіреності, а саме,
керування та розпорядження
транспортним засобом, проте не виникло
право власності на автомобіль. Крім
того, дана довіреність видана також і
на ім'я ОСОБА_6 і останній мав право
користуватись та розпоряджатись
автомобілем. Довіреність від 18 січня 2011
року не скасована, автомобіль не був
знятий з обліку в органах ДАІ,
зареєстрований за ОСОБА_4 і належить
йому на праві власності.

Посилання на те, що державна реєстрація
транспортних засобів не є державною
реєстрацією прав власності на
транспортний засіб не заслуговує на
увагу і є власним тлумаченням позивача
норм законодавства.

Законодавством встановлений
спеціальний порядок набуття права
власності громадянами на автомобілі.
Торгівля транспортними засобами, що
були в експлуатації, здійснюється
відповідно до Порядку здійснення
оптової та роздрібної торгівлі
транспортними засобами та їх
складовими частинами, що мають
ідентифікаційні номери, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 11 листопада 2009 р. N1200, а реєстрація
відповідно до Порядку державної
реєстрації автомобілів.

Посилання на довіреність від 18 січня 2011
року, як на удаваний правочин, з метою
приховання договору купівлі-продажу
між позивачем та відповідачем ОСОБА_4
як на підставу набуття права власності
позивача на автомобіль є
необґрунтованими. Видачу довіреності
повноважень на транспортний засіб, що
був в експлуатації та має особливості
цивільного обороту, без укладення
договору купівлі-продажу не можна
вважати договором, що укладений
відповідно до закону та допускає
перехід права власності. Отже, в
установленому порядку договір
купівлі-продажу спірного автомобіля
між його власником ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не
укладався і підстав для визнання за
позивачем права власності на нього
немає.

При накладенні арешту на майно, належне
відповідачу ОСОБА_4 - автомобіль «Опель
Аскона», державна виконавча служба не
порушила права та інтереси позивача
ОСОБА_2

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції правильно відмовив у
задоволенні позову. Доводи апеляційної
скарги не спростовують правильних
висновків суду. Рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права і підстав для
його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 28 липня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді