Справа № 744/1218/14
Провадження № 2/744/173/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2014 року Семенівський
районний суд Чернігівської області у
складі:

головуючого - судді Гнипа О. І.,

при секретарі Бородіній В. В.,

за участю:

прокурора Сапон О. А.,

представника позивача Можара А. Д.,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Семенівка
Чернігівської області цивільну справу
за позовом прокурора Семенівського
району Чернігівської області в
інтересах держави в особі комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Семенівська центральна районна
лікарня» до ОСОБА_2 про відшкодування
шкоди у порядку регресу, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмета спору на стороні
позивача: Управління Державної
казначейської служби України у
Семенівському районі Чернігівської
області; Фінансове управління
Семенівської районної державної
адміністрації Чернігівської області;
ОСОБА_3,-

В С Т А Н О В И В :

Прокурор Семенівського району
Чернігівської області в інтересах
держави в особі позивача, комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Семенівська центральна районна
лікарня», пред'явив позов до
відповідача, ОСОБА_2, в якому просить
стягнути з відповідача на користь
позивача 150000 гривень 00 копійок на
відшкодування шкоди в порядку регресу
із зарахуванням коштів на рахунок за
банківськими реквізитами: НОМЕР_1; код
02006509; МФО 853592; банк: УДКСУ у
Чернігівській області, місто Чернігів.
В обґрунтування позовних вимог
прокурор у позові зазначив про те, що
згідно статуту комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Семенівська центральна районна
лікарня», його засновником є
Семенівська районна рада
Чернігівської області, а фінансування
його діяльності здійснюється
фінансовим управлінням Семенівської
районної державної адміністрації
Чернігівської області за рахунок
районного бюджету, з видатків,
передбачених на охорону здоров'я.
Вироком Семенівського районного суду
Чернігівської області від 18 квітня 2013
року разом із засудженням відповідача
за ч. 2 ст. 140 Кримінального кодексу
України частково задоволений
цивільний позов потерпілих ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 щодо відшкодування шкоди,
завданої злочином, зі стягненням з
комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Семенівська центральна районна
лікарня» грошової компенсації
моральної шкоди по 150000 гривень 00
копійок кожному за потерпілих, а також
стягненням на користь ОСОБА_3 майнової
шкоди в сумі 4850 гривень 00 копійок.
Ухвалою Апеляційного суду
Чернігівської області від 19 червня 2013
року згаданий вирок залишено без змін.
Позивачем у частині сплати коштів в
сумі 150000 гривень 00 копійок на користь
ОСОБА_3 вирок виконано у повному обсязі,
кошти цьому потерпілому перераховані в
сумі 150000 гривень 00 копійок, що
підтверджується копіями меморіальних
ордерів. Грошове відшкодування виникло
у результаті злочину, вчиненого
відповідачем, котрий працював у
позивача на посаді лікаря-педіатра
дільничного. Вироком суду у
кримінальному провадженні вину ОСОБА_2
установлено, останнього притягнуто до
кримінальної відповідальності, а тому
додаткового підтвердження його вини не
потрібно. Згадані кошти мають бути
перераховані на користь держави до
районного бюджету за наступними
банківськими реквізитами: р/р НОМЕР_1,
код 02006509, МФО 853592, банк УДКСУ у
Чернігівській області місто Чернігів.

До початку судового розгляду справи за
наведеним вище позовом відповідач,
ОСОБА_2, подав до суду письмове
заперечення проти позову, де зазначив,
що позов ним не визнається повністю,
адже Апеляційний суд Чернігівської
області, на погляд відповідача,
неправильно погодився з вироком суду
першої інстанції щодо нього у частині
стягнення коштів, зокрема,
розглядувані правовідносини регулює
законодавство про працю, а не Цивільний
кодекс України, що не було взято до
уваги. Строк позовної давності за
регресними вимогами прокурора,
визначений ч. 3 ст. 233 Кодексу законів
про працю України, для позивача минув,
бо з моменту виявлення позивачем шкоди,
а це липень 2012 року, пройшов більш ніж
рік. Він вчинив не умисний, не
корисливий злочин, і у нього скрутне
майнове становище. Позивач неналежно
організував роботу, іншим особам,
зокрема лікарю акушер-гінекологу,
вдалося уникнути кримінальної
відповідальності. Прокурор пред'явив
до нього позов, не керуючись інтересами
держави (а.с. 46-50).

У судовому засіданні прокурор Сапон
Ольга Андріївна позов підтримала
повністю та пояснила про те, що, на її
погляд, регресна вимога за позовом є
правомірною.

Представник позивача, комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Семенівська центральна районна
лікарня», виконуючий обов'язки
головного лікаря Можар Андрій
Дмитрович позов підтримав повністю та
пояснив про те, що, на переконання
позивача, вимоги за позовом мають бути
задоволені повністю.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
позов не визнав повністю та пояснив про
те, що він упевнений у відсутності
підстав для задоволення позову.

Представники третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні позивача,
Управління Державної казначейської
служби України у Семенівському районі
Чернігівської області та Фінансового
управління Семенівської районної
державної адміністрації Чернігівської
області, а також третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні позивача,
ОСОБА_3, у судове засідання не з'явилися,
належним чином були повідомлені про
час та місце розгляду справи судом,
подали суду письмові заяви про розгляд
справи за їх відсутності (а.с. 32, 45, 51).

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь
у справі, вивчивши матеріали цивільної
справи, вважає за необхідне вирішити
позов за наступних з'ясованих судом
обставин.

За відомостями копії вироку
Семенівського районного суду
Чернігівської області від 18 квітня 2013
року, ухваленого у кримінальному
провадженні за обвинуваченням
відповідача, який набрав законної сили
19 червня 2013 року після його перегляду
Апеляційним судом Чернігівської
області, ОСОБА_2 був визнаний винуватим
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2
ст. 140 Кримінального кодексу України, із
призначенням йому покарання у виді
обмеження волі на строк 1 (один) рік з
позбавленням права займатися
лікарською діяльністю на строк 2 (два)
роки. Цим же вироком: цивільний позов
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відшкодування
шкоди, завданої злочином, задоволено
частково; стягнуто з комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Семенівська центральна районна
лікарня» на користь ОСОБА_4 на
відшкодування моральної шкоди,
завданої злочином, 150000 гривень;
стягнуто з комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Семенівська центральна районна
лікарня» на користь ОСОБА_3 на
відшкодування моральної шкоди,
завданої злочином, 150000 гривень;
стягнуто з комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Семенівська центральна районна
лікарня» на користь ОСОБА_3 на
відшкодування завданої злочином
майнової шкоди у виді понесених витрат
на поховання ОСОБА_5 та спорудження
надгробного пам'ятника, 4850 гривень; в
решті цивільного позову відмовлено.
Засудження відповідача за вироком суду
стосувалося діяння, переслідуваного у
кримінальному порядку, що виразилося у
невиконанні та неналежному виконанні
відповідачем як лікарем-педіатром
дільничним комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Семенівська центральна районна
лікарня», тобто медичним працівником,
своїх професійних обов'язків внаслідок
недбалого та несумлінного до них
ставлення, що спричинило тяжкі
наслідки для малолітнього хворого
ОСОБА_5 у вигляді його смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 10-20).

Згідно копії наказу позивача № 70 від 05
липня 2013 року у зв'язку з набранням
законної сили вироком суду, яким
працівника засуджено до покарання, що
виключає можливість продовження
роботи, відповідача звільнено з роботи
за п. 7 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про
працю України з 05 липня 2013 року (а.с. 70).

За даними копій трьох меморіальних
ордерів зокрема, на суму 7580 гривень 46
копійок від 21 травня 2014 року, на суму 62419
гривень 54 копійки від 21 травня 2014 року,
на суму 80000 гривень 00 копійок від 27
травня 2014 року, Управління Державної
казначейської служби України у
Семенівському районі Чернігівської
області, на підставі виконавчих листів
Семенівського районного суду
Чернігівської області, виданих у
кримінальному провадженні за
обвинуваченням ОСОБА_2, з рахунків
позивача, комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Семенівська центральна районна
лікарня», було безспірно списані кошти
на відшкодування моральної шкоди на
користь потерпілого ОСОБА_3 на загальну
суму 150000 гривень 00 копійок (а.с. 6-8).

За таких обставин, суд убачає за
потрібне позов задовольнити повністю з
таких підстав.

Відповідно до правил ч. 1 ст. 1191
Цивільного кодексу України особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Згідно норм ч. ч. 1, 2 ст. 130 Кодексу
законів про працю України працівники
несуть матеріальну відповідальність
за шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації внаслідок
порушення покладених на них трудових
обов'язків; при покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника.

Виходячи з приписів п. 3 ст. 134 Кодексу
законів про працю України відповідно
до законодавства працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадках, коли шкоди
завдано діями працівника, які мають
ознаки діянь, переслідуваних у
кримінальному порядку.

Таким чином, беручи до уваги те, що у
справі доведено належними і
допустимими доказами завдання шкоди
позивачеві через переслідуване у
кримінальному порядку діяння винного
відповідача, пов'язане з не виконанням
та неналежним виконанням ним своїх
трудових обов'язків, з відповідача, на
підставі вказаних норм законодавства,
слід стягнути заявлену виплачену
позивачем суму відшкодування
потерпілому повністю, тобто у розмірі
150000 гривень 00 копійок, із зарахуванням
стягуваних коштів на рахунок,
зазначений прокурором у позові.

Приходячи до такого висновку, суд
відхиляє наведені у вказаному вище
письмовому запереченні проти позову
доводи відповідача ОСОБА_2 з таких
мотивів.

Висновки відповідача у частині того, що
Апеляційний суд Чернігівської області,
на погляд відповідача, неправильно
погодився з вироком суду першої
інстанції щодо нього у частині
стягнення коштів, зокрема, що
розглядувані правовідносини регулює
законодавство про працю, а не Цивільний
кодекс України, є нетактовними й
невідповідними, позаяк за вироком
грошові відшкодування завданої
потерпілим шкоди стягувалися на
користь потерпілих не з відповідача
ОСОБА_2 як з фізичної особи, а з
позивача, комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Семенівська центральна районна
лікарня», як з юридичної особи, через що
правовідносини між потерпілими та
сторонньою щодо них юридичною особою
характеризувалися саме як деліктні
(позадоговірні) зобов'язання, котрі
урегламентовані главою 82 Цивільного
кодексу України, бо позивач у даному
разі зовсім не перебував у трудових
відносинах з потерпілими. Питання ж
відшкодування шкоди відповідачем
позивачеві, при перебуванні
відповідача у трудових відносинах з
позивачем, за цим судовим рішенням у
цивільній справі вирішується, поряд з
іншим, за нормами трудового
законодавства з урахуванням приписів
ст. 9 Цивільного кодексу України щодо
поширення норм цивільного
законодавства, адже відшкодування
шкоди у порядку регресу (випадок
застосування ч. 1 ст. 1191 Цивільного
кодексу України) не регулюється
належним чином нормами законодавства
про працю.

Упевненості відповідача відносно
спливу річного строку позовної
давності, встановленого ч. 3 ст. 233
Кодексу законів про працю України, не
заслуговують на увагу, оскільки право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи (відповідача) у позивача виникло
не з моменту виявлення вчинення винним
протиправного діяння, а з часу
виявлення настання через діяння
працівника шкоди для юридичної особи
(позивача), тобто з моментів проведення
стороною позивача кожної з виплат
потерпілому та одержання останнім
коштів, що згідно з приведеними вище
даними меморіальних ордерів є датами 21
та 27 травня 2014 року.

Твердження відповідача стосовно того,
що він вчинив не умисний, не корисливий
злочин, і у нього скрутне майнове
становище, є непереконливими і не
можуть слугувати підставами для
зменшення розміру завданої позивачеві
шкоди через те, що відповідач вчинив
хоча й не корисливий і не умисний
злочин, але внаслідок його злочину
сталася страхітлива смерть
малолітньої дитини, скрутне ж майнове
становище позивача у повному обсязі не
доведено належними доказами (надана
відповідачем ухвала суду від 29 липня 2013
року щодо затвердження мирової угоди
між ним та дружиною, за якою дружина
набуває права власності щодо ряду
нерухомого майна (а.с. 72-73) не впливає на
статус такого майна, адже право
власності на нерухоме майно за мировою
угодою може виникнути згідно з ч. 4 ст. 334
Цивільного кодексу України тільки з
дня його державної реєстрації
відповідно до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», а
докази такої реєстрації відповідачем
суду не надано, крім цього, сторонами
мирової угоди власність дружини на все
майно визначена лише як «особиста» без
додання формулювання «приватна», а
така окрема форма власності
Конституцією України, Цивільним
кодексом України та Сімейним кодексом
України не передбачена).

Розуміння відповідача про те, що
позивач неналежно організував роботу,
й іншим особам, зокрема лікарю
акушер-гінекологу, вдалося, на погляд
відповідача, ухилитися від
кримінальної відповідальності, не
можуть бути основами для часткового
задоволення позову, тому що вироком
суду вина відповідача установлена
сповна із наведенням на основі аналізу
доказів висновків про всі, в тому числі
й ці, прийоми відповідача вигадливо
оминути відповідальність за вчинене.
Поряд з цим, за домінантами ч. 4 ст. 61
Цивільного процесуального кодексу
України вирок у кримінальному
провадженні, що набрав законної сили, є
обов'язковим для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено
вирок, з питань, чи мали місце ці дії та
чи вчинені вони цією особою.

Переконання відповідача стосовно
пред'явлення позову прокурором нібито
не в інтересах держави спростовуються
відомостями самого позову, де
прокурором зроблені вірні посилання на
положення ст. 361 діючого Закону України
«Про прокуратуру», де наведено, що
підставою представництва в суді
прокурором інтересів держави є
наявність порушень або загрози
порушень інтересів держави,
представництво таких інтересів
здійснюється прокурором також на
підставі заподіяння державі шкоди
внаслідок вчинення кримінального
правопорушення.

Оскільки позов підлягає повному
задоволенню, спираючись на сутність
правил, закладених у норми ст. 88
Цивільного процесуального кодексу
України, беручи до уваги те, що прокурор
в силу закону звільнений від оплати
судового збору при подачі
розглядуваного позову (п. 11 ч. 1 ст. 5
Закону України «Про судовий збір»), суд
вважає за потрібне при задоволенні
позову стягнути з відповідача судовий
збір на користь держави у розмірі 1500
гривень 00 копійок згідно положень ч. 2
ст. 4 Закону України «Про судовий збір»
для позовів майнового характеру, адже
згідно позову прокурором заявлено
вимогу про відшкодування шкоди в
грошах, а не в інший спосіб.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов прокурора Семенівського району
Чернігівської області в інтересах
держави в особі комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Семенівська центральна районна
лікарня» до ОСОБА_2 про відшкодування
шкоди у порядку регресу, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмета спору на стороні
позивача: Управління Державної
казначейської служби України у
Семенівському районі Чернігівської
області; Фінансове управління
Семенівської районної державної
адміністрації Чернігівської області;
ОСОБА_3, - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер
облікової картки платника податків
відсутній, паспорт серії НОМЕР_2,
виданий Деснянським ВМ УМВС України в
Чернігівській області 02 квітня 1997 року)
на користь комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Семенівська центральна районна
лікарня» (ідентифікаційний код 02006509)
виплачене грошове відшкодування у
розмірі 150000 (сто п'ятдесят тисяч)
гривень 00 копійок із зарахуванням
коштів на рахунок за банківськими
реквізитами: НОМЕР_1; код 02006509; МФО 853592;
банк: УДКСУ у Чернігівській області,
місто Чернігів; одержувач: комунальний
лікувально-профілактичний заклад
«Семенівська центральна районна
лікарня».

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер
облікової картки платника податків
відсутній, паспорт серії НОМЕР_2,
виданий Деснянським ВМ УМВС України в
Чернігівській області 02 квітня 1997 року)
на користь держави судовий збір у
розмірі 1500 (однієї тисячі п'ятсот)
гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Чернігівської
області через Семенівський районний
суд Чернігівської області шляхом
подачі в десятиденний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. І. Гнип