АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф.,
Слободянюк С.В.,

при секретарі
Меєчко Д.П.,

Розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
Управління ДАІ ГУМВС України в м. Києві
на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року у
справі за позовом Управління ДАІ ГУМВС
України в м. Києві до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за
правочинами, -

УСТАНОВИЛА:

Унікальний номер справи: 761/11249/13-ц№
апеляційного провадження:
22-ц/796/10814/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Гуменюк А.І.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Вквітні 2013 року УДАІ ГУМВС України в м.
Києві звернулось до суду із
вищезазначеним позовом та вказувало,
що є балансоутримувачем приміщення
розташованого по АДРЕСА_1. 01 та 07
вересня 2010 року між Регіональним
відділенням Фонду державного майна по
м. Києву та ФОП ОСОБА_2 укладено
договори оренди приміщення площею 104,9
кв.м. по АДРЕСА_1, умови якого ОСОБА_2 не
виконує та станом на час звернення до
суду у нього наявна заборгованість по
сплаті комунальних платежів. З
посиланням на зазначені обставини
позивач просив задовольнити його
вимоги та стягнути з відповідача на
користь УДАІ ГУМВС України в м. Києві
заборгованість в сумі 22 253, 37 грн.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 10.10.2013 року в
задоволенні позову УДАІ ГУМВС України
в м. Києві до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
представник УДАІ ГУМВС України в м.
Києві подав апеляційну скаргу та
посилаючись на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права,
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовну заяву.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги апелянт вказував, зокрема, що
суд першої інстанції не взяв до уваги
те, що ОСОБА_2 в повній мірі визнавав
заборгованість по орендній платі та
комунальних платежах та не заперечував
факту отримання претензії з вимогою
погасити заборгованість по орендній
платі.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
12 лютого 2014 року рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 10 жовтня 2013 року скасовано,
ухвалено нове рішення, яким позовні
вимоги Управління ДАІ ГУ МВС України в
м. Києві задоволено. Стягнуто з
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на
користь Управління ДАІ ГУ МВС України в
м. Києві заборгованість у розмірі 22 253
грн. 37 коп. та 344 грн. 10 коп. судових
витрат.

Ухвалою колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 червня 2014 року касаційну
скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва
від 12 лютого 2014 року скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення Апеляційного
суду м. Києва від 12 лютого 2014 року, суд
касаційної інстанції виходив з того, що
при скасуванні рішення суду першої
інстанції та ухваленні нового рішення
про задоволення позовних вимог,
апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України не звернув
уваги на те, що відповідно до вимог ст.
ст. 46, 47 Закону України «Про державну
реєстрацію юридичної особи та фізичної
особи - підприємців» від 15 травня 2003
року № 775-ІV зі змінами та доповненнями,
якими встановлено єдиний порядок
державної реєстрації припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи‒?підприємця, ОСОБА_2 12 серпня 2011
року подав заяву до реєстраційної
служби за місцем проживання про
прийняття ним рішення щодо припинення
підприємницької діяльності, про що
цього числа реєстратором
Городнянської районної державної
адміністрації було внесено відомості
до ЕДР. 07 грудня 2011 року (а не 23
листопада 2012 року, як помилково вказано
в судовому рішенні) було зареєстровано
припинення ним підприємницької
діяльності.

Зазначеним порушенням апеляційний
суд проігнорував повноваження, надані
йому ЦПК України щодо перевірки
законності і обґрунтованості рішення
суду першої інстанції в межах вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
оскільки даний позов подано до ОСОБА_2
як до фізичної особи, а не до фізичної
особи‒?підприємця; вказуючи про те, що
вважати припиненою діяльність
відповідача немає підстав, оскільки
відомості про дату реєстрації рішення
фізичної особи‒?підприємцяпро
припинення підприємницької
діяльності, дата прийняття та набрання
законної сили рішення органу, який
прийняв рішення про припинення
підприємницької діяльності відсутні в
рішенні не зазначив чим саме він
керувався; стягуючи кошти з ОСОБА_2 як
фізичної особи‒?підприємця не звернув
уваги на те, що в такому випадку
правовідносини виникли між юридичною
особою та суб'єктом підприємницької
діяльності, та не визначився за
правилами якого судочинства має
розглядатися спір.

Отже, апеляційний суд не визначився з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає
застосуванню.

Колегія суддів, вивчивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, беручи до уваги
висновки суду касаційної інстанції,
вважає апеляційну скаргу такою, що не
підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304
ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
в апеляційному суді за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до цих правовідносин, а за
їх відсутності ‒? на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається
рішення, у якому повно відображені
обставини, що мають значення для цієї
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Установлено судами, що 01 вересня
2010 року між Регіональним відділенням
Фонду державного майна України по м.
Києву з одного боку та фізичною
особою‒?підприємцем ОСОБА_2 з другого
боку було укладено договір оренди № 5598
нерухомого майна, що належить до
державної власності (а.с. 6‒?11).

07 вересня 2010 року між УДАІ ГУ МВС
України в м. Києві з одного боку та
фізичною особою‒?підприємцем ОСОБА_2 з
другого боку було укладено договір №
К-5598 про відшкодування витрат
балансоутримувача на утримання
орендованого нерухомого майна та
надання комунальних послуг орендарю.

На час укладання зазначених вище
правочинів ОСОБА_2 був зареєстрований
як фізична особа‒?підприємець.

Згідно з витягом з Єдиного
державного реєстру стан фізичної
особи‒?підприємця ОСОБА_2 припинено
(а.с. 45‒?46).

Відповідно до вимог ст. ст. 46, 47
Закону України «Про державну
реєстрацію юридичної особи та фізичної
особи - підприємців» від 15 травня 2003
року № 775-ІVзі змінами та доповненнями,
якими встановлено єдиний порядок
державної реєстрації припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи‒?підприємця, ОСОБА_2 12 серпня 2011
року подав заяву до реєстраційної
служби за місцем проживання про
прийняття ним рішення щодо припинення
підприємницької діяльності, про що
цього числа реєстратором
Городнянської районної державної
адміністрації було внесено відомості
до ЕДР 07 грудня 2011 року (а не 23 листопада
2012 року, як помилково вказано в
судовому рішенні) було зареєстровано
припинення ним підприємницької
діяльності.

Суд касаційної інстанції
встановив, що посилання суду
апеляційної інстанції на те, що у
витягу з ЄДР не вказано відомості про
дату реєстрації рішення фізичної
особи‒?підприємця про припинення
підприємницької діяльності відсутні є
неправомірними, оскільки ст. 18 Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичної особи та фізичної
особи-підприємців», регулює статус
відомостей Єдиного державного реєстру,
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін.

Порядок припинення
підприємницької діяльності фізичними
особами-підприємцями регулюється ст. 47
цього Закону про порядок державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичної особи-підприємця
за її рішенням.

Відповідно до ст. 609 Цивільного
кодексу України, зобов'язання
припиняється ліквідацією юридичної
особи (боржника або кредитора), крім
випадків, коли законом або іншими
нормативно-правовими актами виконання
зобов'язання ліквідованої юридичної
особи покладається на іншу юридичну
особу, зокрема за зобов'язаннями по
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю.

Враховуючи вказане, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції, що оскільки, станом
на день звернення з позовною заявою,
стан фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
припинено, зобов'язання, які виникли за
договором оренди № 5598 від 01.09.2010 р. та
договором № К-5598 від 07.09.2010 р., є такими,
що припинились.

Враховуючи викладене та оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо,
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, колегія суддів вважає
законними й обґрунтованими висновки
районного суду про наявність правових
підстав для відмови в задоволенні
позову УДАІ ГУМВС України в м. Києві до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Справа судом першої інстанції
розглянута повно та об'єктивно. Норми
матеріального і процесуального права
застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги
недоведені та містяться лише на
формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України
Апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління ДАІ ГУМВС
України в м. Києві - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року-
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом 20 днів з моменту
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: