справа № 179/1923/13-ц
провадження № 2/179/47/14
МАГДАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2014 р.
Магдалинівський районний
суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Новік Д.І.

при секретарі - Кривошлик І.Ю.

за участю: представника позивача -
Литвиненко О.Л.

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт.
Магдалинівка Дніпропетровської
області цивільну справу за позовною
заявою Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості по кредиту,-

ВСТАНОВИВ:

23.09.2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» (далі ПАТ КБ "Приватбанк" -
позивач) звернувся до Магдалинівського
районного суду Дніпропетровської
області з позовом до ОСОБА_2 (далі
відповідач), про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
посилаючись на те, що 04 червня 2008 року
між ПАТ КБ "Приватбанк" та відповідачем
укладений кредитний договір № DNXRRZ01510356,
згідно з яким останній отримав кредит
на загальну суму 5 457 гривень 33 копійки
на строк 10 місяців з кінцевим терміном
повернення 03.04.2009 року зі сплатою
процентів за користування кредитом у
розмірі 0,12 % на рік.

Оскільки боржник ОСОБА_2 належним чином
не виконує свої зобов'язання по
кредитному договору, позивач просить
стягнути з відповідача заборгованість
за кредитним договором, яка станом на 11
вересня 2013 року становить 28 858,63 грн.,
яка складається з: заборгованість по
кредиту - 5457,33 грн.; заборгованість по
відсоткам за користування кредитом - 3,44
грн.; пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором 21 547,45 грн., а
також штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та
правил надання банківських послуг
штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф
(процентна складова) - 1350,41 грн.

В судове засіданні представник
позивача ПАТ КБ «Приватбанк» -
Литвиненко О.Л., яка діє на підставі
доручення № 3374/О від 03 жовтня 2012 року
(а.с. 42) з'явилась, позовні вимоги
викладені в позовній заяві підтримала
в повному обсязі, просила їх
задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні
пояснив, що 04.06.2008 року не міг брати
кредит, оскільки відбував покарання в
місцях позбавлення волі та укласти
договір № DNXRRZ01510356 від 04.06.2008 року на
отримання кредиту у розмірі 5457, 33 не мав
можливості. Також пояснив що наявний
наданий позивачем паспорт на ім`я
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що знаходиться в
матеріалах справи йому не належить, в
ньому навіть інша фотокартка з
обличчям особи. Позовні вимоги не
визнав та просив суд відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши сторін, дослідивши
матеріали справи та надані сторонами
докази, суд вважає, що в задоволенні
позовних вимог слід відмовити,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526, 530, 599 Цивільного
Кодексу України (далі ЦК України)
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним .

Виходячи з положень статей 626, 638 ЦК
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 04 червня 2008 року
між ПАТ КБ " Приватбанк" та відповідачем
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, укладений договір
№ DNXRRZ01510356 про надання споживчого
кредиту, згідно з яким останній отримав
на строк 10 місяців споживчий кредит на
загальну суму 5 457, 33 грн. з кінцевим
терміном повернення 03.04.2009 року зі
сплатою процентів за користування
кредитом у розмірі 0,12 % на місяць, на
суму залишку заборгованості за
кредитом.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, установлених договором, а
позичальник - повернути кредит та
сплатити відсотки. Особливості
регулювання відносин за договором про
надання споживчого кредиту
встановлені законом.

Разом з тим суд зазначає, що відповідно
до ст. 203 ЦК України волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства, що
відповідає положенням ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Як зазначено вище між сторонами
укладено кредитний договір № DNXRRZ01510356
від 04.06.2008 року, в якому визначені умови
за якими такий кредит надається
позичальнику. Зазначений договір
підписаний сторонами.

Згідно до ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

На обґрунтування своїх вимог, зокрема
щодо збільшення строку позовної
давності на всі вимоги за кредитним
договором до 5 років, застосування пені
за несвоєчасність виконання
зобов'язання за договором, а також
штрафи (фіксована частина та процентна
складова) позивачем надані Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт)
викладені на окремих аркушах (а.с. 8-12 ) і
підписані позивачем ПАТ КБ
"Приватбанк".

При цьому суд зазначає, що відповідно
до ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів» договір про надання
споживчого кредиту укладається між
кредитодавцем та споживачем,
відповідно до якого кредитодавець
надає кошти (споживчий кредит) або бере
зобов'язання надати їх споживачеві для
придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов'язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками. У
цьому ж Законі чітко прописана
процедура укладання договору, в якій
йдеться й про питання щодо надання
інформації кредитодавцеві та
споживачеві один про одного та щодо
умов кредитування: мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений,
форми його забезпечення, тип
процентної ставки, сукупну вартість
кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту, строк, на який кредит може бути
одержаний, та варіанти його повернення.

Так у своєму рішення від 10.11.2011 №
15-рп/2011, Конституційний Суд України
зазначив, що регулювання договірних
цивільних відносин здійснюється як
самостійно їх сторонами, так і за
участю держави відповідно до положень
ЦК України. Одним із фундаментальних
принципів приватноправових відносин є
принцип свободи договору, закріплений
у п. 3 ст. 3 ЦК України. Разом з тим
зазначена свобода є обмеженою - межі
дії цього принципу визначаються
критеріями справедливості,
добросовісності, пропорційності,
розумності. Конституційний Суд України
вважає, що держава, встановлюючи
законами України засади створення і
функціонування грошового та
кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92
Конституції України), має підтримувати
на засадах пропорційності розумний
баланс між публічним інтересом
ефективного перерозподілу грошових
накопичень, комерційними інтересами
банків щодо отримання справедливого
прибутку від кредитування і
охоронюваними законом правами та
інтересами споживачів їх кредитних
послуг. Конституційний Суд України
виходить також з того, що держава
сприяє забезпеченню споживання
населенням якісних товарів (робіт,
послуг), зростанню добробуту громадян
та загального рівня довіри в
суспільстві. Разом з тим споживачу, як
правило, об'єктивно бракує знань,
необхідних для здійснення правильного
вибору товарів (робіт, послуг) із
запропонованих на ринку, а також для
оцінки договорів щодо їх придбання, які
нерідко мають вид формуляра або іншу
стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України).
Отже, для споживача існує ризик
помилково чи навіть унаслідок уведення
його в оману придбати не потрібні йому
кредитні послуги. Тому держава
забезпечує особливий захист більш
слабкого суб'єкта економічних
відносин, а також фактичну, а не
формальну рівність сторін у
цивільно-правових відносинах, шляхом
визначення особливостей договірних
правовідносин у сфері споживчого
кредитування та обмеження дії принципу
свободи цивільного договору. Це
здійснюється через встановлення
особливого порядку укладення
цивільних договорів споживчого
кредиту, їх оспорювання, контролю за
змістом та розподілу відповідальності
між сторонами договору. Тим самим
держава одночасно убезпечує
добросовісного продавця товарів
(робіт, послуг) від можливих зловживань
з боку споживачів. Конституційний Суд
України бере до уваги також положення
актів міжнародного права. Так зокрема
за змістом Директиви 2008/48/ЄС
Європейського Парламенту та Ради від 23
квітня 2008 року про кредитні угоди для
споживачів важливим для забезпечення
довіри споживачів є пропонування
ринком достатнього ступеня їх захисту.
При цьому в зазначеній Директиві
відповідні права споживачів
регламентуються на доконтрактній
стадії, а також на стадії виконання
кредитної угоди.

Оскільки вищевказані Умови не
підписані відповідачем, не зазначені в
кредитному договорі № DNXRRZ01510356 від
04.06.2008 року як додатки до нього і
позивач не довів укладення між
сторонами договору про збільшення
позовної давності, суд дійшов висновку,
що зазначені Умови укладені поза
межами кредитного договору, а тому не є
допустимим доказом у справі.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Підпис відповідача, в кредитному
договорі, як доказ ознайомлення та
підтвердження свого бажання укласти
споживчий кредитний договір саме на
умовах, які надані позивачем та
долучені до матеріалів справи, з
урахуванням рішення Конституційного
Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 не є
беззаперечним доказом укладення
споживчого кредитного договору саме на
тих умовах, які надані позивачем та
долучені до матеріалів справи.

Таким чином, позивачем не доведено
обставин того, що відповідач ОСОБА_2 був
ознайомлений та згідний з умовами, що
викладені в окремому документі Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт), чим не
виконав вимоги ст. 10 ЦПК України,
відповідно до якої кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог чи заперечень.

Виходячи з положень п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів» у
спорах щодо споживчого кредитування
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув. У зв'язку із цим
позовна давність за позовом про
повернення споживчого кредиту
застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів»
застосовуються й до додаткових вимог
банку (іншої фінансової установи).

Статтями 256, 257, 258 ЦК України визначено,
що позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки. Спеціальна позовна давність
встановлюється в один рік зокрема, до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено,
що за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання.

Оскільки кредитним договором №
DNXRRZ01510356 від 04.06.2007 року визначено
кінцевий термін повернення та сплати
всіх плат не пізніше 03.04.2009 року, то з
04.04.2009 року почався перебіг строку
позовної давності за цим договором.

Суд зазначає, що перебіг позовної
давності починається зі спливом
визначеного строку виконання
зобов'язання та не пов'язується з
терміном дії договору.

Таким чином, враховуючи встановлений
договором кінцевий термін повернення
та сплати всіх плат не пізніше ніж
03.04.2009 року, а також дату звернення до
суду - 23.09.2013 року, строки давності
звернення до суду з позовом про
стягнення заборгованості за кредитом
минув, поважні причини для поновлення
позивачу строку для звернення до суду
відсутні, а отже в задоволенні позовних
вимог слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. ст.ст. 257, 261, 526, 530, 1054 ЦК України,
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів», ст.ст. 3, 5-8, 10, 11, 57-66, 88, 208-210,
212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
суд першої інстанції шляхом подачі в 10 -
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Головуючий
суддя Новік Д.І.