СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Качана В.Я., Желепи О.В.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 26 червня
2014р. по цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1

про стягнення боргу,

встановила:

у січні 2014р. позивач звернувся до суду з
позовом про стягнення з відповідача 209
416грн. боргу та 2 373 318,9грн. за
користування коштами, 350 000грн.
заборгованості та 3 584 000грн. процентів
за користування коштами.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що 1 липня 2008р.
позичив відповідачу 20 200 доларів США зі
сплатою 10% щомісячно за користування
коштами, 11 квітня 2008р. позичив
відповідачу 6 000 доларів США зі сплатою
350 доларів США процентів щомісячно,
також 11 квітня 2008р. ним було надано
відповідачу у борг 350 000 грн. зі сплатою
8% щомісячно.

Позивач стверджував, що
домовленістю з відповідачем було
встановлено, що кошти повинні бути
повернені на вимогу позикодавця.
Оскільки відповідач проценти за
користування грошовими коштами не
виплачував, 5 грудня 2013р. на його адресу
була направлена вимога про повернення
коштів та процентів за користування
ними, але кошти повернені не були.

У травні 2014р. позивач зменшив
позовні вимоги і зазначив, що помилково
у позовній заяві вказав дату надання
коштів у сумі 350 000грн. у борг, так як
розписка датована 4 січня 2010р., тому
проценти за користування даною сумою
підлягають стягненню за період з 4
січня 2010р. по 4 травня 2014р.

Рішенням суду від 26 червня 2014р.
позов задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3: за договором
від 1 липня 2008р. - 20 200доларів США боргу
та 139 579 доларів США процентів, а всього
159 779 доларів США, що еквівалентно 1 821
733грн. 21коп.; за договором від 11 квітня
2008р. - 6 000 доларів США боргу та 25
098доларів США за користування коштами,
а всього 31 098 доларів США, що
еквівалентно 354 566грн. 37коп.; за
договором від 4 січня 2010р. 350 000грн. боргу
та 1 428 000грн. процентів, а всього 1 778
000грн.; 3 654грн. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі
представник відповідача просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Апелянт посилається на
пропущення позивачем строку звернення
до суду із вимогою про стягнення боргу
за договором від 4 січня 2010р., оскільки
ці позовні вимоги були заявлені

№ апеляційного провадження:№
22-ц/796/10430/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Москаленко К.О.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.у
травні 2014р., тобто після спливу
трирічного строку.

Також апелянт посилається на
ненадання позивачем розрахунку
процентів за користу-

- 2
-

вання коштами та безпідставність
незастосування судом позовної
давності до даних позовних вимог.

Учасники судового розгляду,
будучи належним чином повідомленими
про день та час розгляду апеляційної
скарги (с.с.106-108), у судове засідання не
з'явилися, клопотання про перенесення
судового розгляду не направили, тому
колегія суддів відповідно до положень
ст. 305 ЦПК України провела судовий
розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, вивчивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає, що вона підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Судом встановлено, що 1 липня 2008р.
між сторонами укладено договір позики,
відповідно до якого ОСОБА_1 отримав від
ОСОБА_3 у борг 20 200 доларів США зі
сплатою 10% щомісячно.

11 квітня 2008р. сторони уклали
другий договір позики, відповідно до
якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 6 000
доларів США зі сплатою 350 доларів
щомісячно за користування грошовими
коштами.

4 січня 2010р. сторони уклали
третій договір позики, відповідно до
якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 350
000грн. зі сплатою 8% щомісячно за
користування коштами та зобов'язався
повернути кошти за першою вимогою до 4
січня 2011р.

Укладення договорів
підтверджено відповідними розписками
ОСОБА_1

5 грудня 2013р. ОСОБА_3 направив
ОСОБА_1 вимогу про повернення боргу за
вказаними договорами.

Частково задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що позичальник не виконав своїх
зобов'язань за договорами позики.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
так як він відповідає обставинам
справи, наданим сторонами доказам та
ґрунтується на нормах матеріального
права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позико-давцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Отже, за своїми правовими ознаками
договір позики є реальною,
односторонньою,

- 3 -

оплатною або безоплатною угодою, на
підтвердження якої може бути надана
розписка позичальника, яка є доказом не
лише укладення договору, але й
посвідчує факт передання грошової суми
позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним
з моменту передання грошей або інших
речей, і може не співпадати з датою
складання розписки, яка посвідчує цей
факт, однак у будь-якому разі складанню
розписки має передувати факт передачі
коштів у борг, а за своєю суттю розписка
про отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики після
отримання коштів, підтверджуючи як
факт укладення договору та зміст умов
договору, так і факт отримання
боржником від кредитора певної
грошової суми.

Отримання грошових коштів за
вищезазначеними договорами
підтверджено розписками ОСОБА_1 і ним
не спростовувалося під час розгляду
справи судом першої інстанції.

Оскільки грошові кошти ОСОБА_1 на
вимогу позикодавця не повернув,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правомірно стягнув їх з
позичальника відповідно до вимог ст.ст.
530 та 1049 ЦК України.

Доводи апелянта про безпідставне
незастосування судом позовної
давності до договору від 4 січня 2010р.,
про що ним було заявлено у суді, колегія
суддів вважає безпідставними, так як до
позовної заяви, яка подана 25 грудня
2013р., була приєднана копія розписки
ОСОБА_1 від 4 січня 2010р., а помилкове
посилання у тексті позову на дату
укладення договору, як 4 серпня 2008р., не
може бути підставою для відмови у
позові.

Посилання апелянта про безпідставне
незастосування судом позовної
давності до позовних вимог про
стягнення процентів за користування
грошовими коштами, колегія суддів
вважає необґрунтованими, так як
умовами договорів, які були укладені
сторонами, не передбачений обов'язок
позичальника сплачувати проценти за
користування коштами щомісячно, а
зазначається про те, що договір позики
не є безоплатним.

У рішенні суду зазначається період, за
який судом розраховані проценти за
користування грошовими коштами
позичальником. Зроблені судом
розрахунки сторонами оспорені не були,
а апелянтом не наданий альтернативний
розрахунок у разі незгоди з проведеним
судом, тому колегія суддів не вбачає
підстав для перегляду рішення суду в
цій частині.

Разом з тим, суд першої інстанції
дійшов неправильного правового
висновку про правомірність
установлення сторонами у договорі від
11 квітня 2008р. плати за користування
позикою в твердій грошовій сумі,
оскільки законом у статтях 536, 1048 ЦК
України визначено, що плата за
користування чужими грішми
встановлюється й нараховується у
вигляді процентів на основну суму
боргу.

За таких обставин передбачене в статті
1048 ЦК України право сторін на
встановлення плати за користування
позикою з урахуванням норм статті 6,
частини першої статті 627 ЦК України
слід розуміти як право сторін на
визначення саме розміру процентів та
порядку їх сплати, а не обрання ними
іншого способу оплати, у тому числі й
установлення оплати в твердій грошовій
сумі безвідносно до суми боргу
(постанова Верховного Суду України у
справі 6-79цс14).

Враховуючи викладене, рішення суду в
частині стягнення боргу за договором
позики від 11 квітня 2008р. підлягає зміні,
і стягненню підлягає тільки сума боргу.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного
суду м. Києва від 26 червня 2014р. змінити,
зменшивши суму, яка підлягає стягненню
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за договором
позики від 11 квітня 2008р., до 68 409грн.
49коп.

- 4 -

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: