Справа № 2-1117/11
Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року
Дзержинський районний суд м. Харкова в
складі:

Головуючого - судді Шишкіна О.В.,

секретаря - Голуб Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
Реєстраційна служба Харківського
міського управління юстиції про
витребування майна з чужого
незаконного володіння, визнання права
власності, зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, треті особи -
Реєстраційна служба Харківського
міського управління юстиції, приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання недійсними договорів купівлі
- продажу, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2010 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_2, третя
особа КП «Харківське міське БТІ» про
витребування з незаконного володіння
ОСОБА_2 та передачу їй нерухомого майна:
житлового будинку з прибудовами
АДРЕСА_1, літ. «А-1, житловою площею 74,7 м,
та з надвірними будівлями: гаражем літ.
«Б», вбиральнею літ. «В», льохом «Г»,
душем літ. «Д», вбиральнею літ. «Е»,
огорожею № 1, 2, замощенням 1, а також
прохала суд зобов'язати КП «ХМБТІ»
скасувати у Державному реєстрі прав
власності на нерухоме майно запис про
реєстрацію права власності на вказаний
житловий будинок за ОСОБА_2 і здійснити
реєстрацію права власності на житловий
будинок за нею.

У подальшому, у зв'язку з вступом в силу
змін до Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року,
подала уточнену позовну заяву до
ОСОБА_2 про витребування з його
незаконного володіння та передачу їй
житлового будинку з прибудовами за
адресою: АДРЕСА_1, та про визнання за нею
права власності на вказане нерухоме
майно.

В уточненій позовній заяві позивачка
зазначила, що 28.12.2006 року між нею та
ОСОБА_4 був укладений договір
купівлі-продажу, відповідно з яким вона
купила житловий будинок з надвірними
будівлями, розташований за адресою:
АДРЕСА_1, який був посвідчений
нотаріусом ОСОБА_6 У той же день
правочин був зареєстрований у
Державному реєстрі правочинів за №
1850902.

24.03.2010 року їй стало відомо, що заочним
рішенням Жовтневого районного суду
м. Харкова від 17.06.2008 року були
задоволені позовні вимоги ОСОБА_7 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
укладеного 28.09.2006 року між ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 Тим же рішенням суд зобов'язав
комунальне підприємство «Харківське
державне бюро технічної
інвентаризації» поновити реєстрацію
права власності на домоволодіння за
ОСОБА_7 07.10.2008 р. суд постановив
додаткове рішення, яким зобов'язав КП
«Харківське міське БТІ» скасувати
реєстрацію права власності на вказане
домоволодіння за ОСОБА_3 Вона до участі
у розгляді справи залучена не була.

У подальшому, виконуючи рішення
Жовтневого районного суду м. Харкова
від 17.06.2008 року та від 07.10.2008 року, КП
«Харківське міське БТІ» 10.10.2008 року
зареєструвало право власності на
вказане домоволодіння за ОСОБА_7 29.10.2008
року ОСОБА_7 уклала договір довічного
утримання з ОСОБА_2, відповідно до якого
передала у його власність
домоволодіння по вул. АДРЕСА_1, яке
ОСОБА_2 прийняв. 30.10.2008 року КП
«Харківське міське БТІ» зареєструвало
право власності на домоволодіння за
ОСОБА_2 Через 3 місяці після цього, у
лютому 2009 року, ОСОБА_7 померла.

Ухвалою судової колегії судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Харківської області від 26.05.2010 року
була задоволена апеляційна скарга
ОСОБА_1, заочне рішення Жовтневого
районного суду м. Харкова від 17.06.2008
року та додаткове рішення суду від
07.10.2008 року скасовані. У подальшому
ухвалою Дзержинського районного суду
м. Харкова від 19.01.2012 року позов ОСОБА_7
залишено без розгляду.

ОСОБА_2 створює перешкоди в
користуванні домоволодінням, а КП
«Харківське міське БТІ», яке до 01.01.2013
року здійснювало додаткову реєстрацію
права власності на нерухоме майно,
відмовляло в реєстрації за нею права
власності на домоволодіння.

Вважає, що згідно з законодавством,
діючим у період укладання договору
купівлі-продажу, на підставі чинного
договору купівлі-продажу від 28.12.2006
року, зареєстрованого в Державному
реєстрі правочинів, вона є власником
житлового будинку з надвірними
будівлями, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1. Просить суд врахувати, що
придбала домоволодіння за відплатним
договором; спірне нерухоме майно
вибуло із її володіння на підставі
рішень районного суду, які в подальшому
апеляційним судом були скасовані; у
зв'язку з чим вважає, що має право
витребувати належне їй нерухоме майно
у ОСОБА_2, навіть у тому випадку, якщо
він на момент укладення договору
довічного утримання з ОСОБА_7 про її
права на домоволодіння не знав.

На підтвердження своїх доводів
додала до первісної позовної заяви
ксерокопію договору купівлі-продажу
житлового будинку з надвірними
будівлями від 28.12.2006 року, укладеного
між нею і ОСОБА_4 з копіями Витягів з
Державного реєстру правочинів від
28.12.2006 року і від 15.04.2010 року, копію листа
КП «Харківського міського БТІ», копію
ухвали Харківського апеляційного суду
від 20.05.2010 року.

В судовому засіданні представники
ОСОБА_1 позовні вимоги з урахуванням
уточнень підтримали, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві,
просили суд задовольнити їх у повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 і його
представник проти позову ОСОБА_8
заперечували, просили суд відмовити в
його задоволенні.

Представник відповідача пояснив,
що ОСОБА_1 знала, що дім викрадений,
документи не є справжніми, а у нього є
документи, які тричі були перевірені
Харківським та Київським управлінням
Бокаріуса. Крадії кілька разів
продавали будинок, у тому числі через
підставну особу, про що ОСОБА_1 і її
чоловіку ОСОБА_9 було відомо. ОСОБА_7
набула майно на підставі заповіту.
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 вкрали будинок і право
власності не придбали. ОСОБА_1 придбала
будинок у осіб, які не мали право його
відчужувати. Такий спосіб захисту прав,
як визнання недійсним правочину, який
полягає державній реєстрації, є
неможливим. ОСОБА_1 протягом 3 років не
вчиняла дій, спрямованих на реєстрацію
цього будинку в БТІ. В грудні 2009 року
вона звернулась до Дзержинського
райвідділу с заявою про скоєння
відносно неї шахрайських дій. У березні
2010 р. вона вперше звернулась до БТІ с
заявою про реєстрацію цього будинку і
отримала відмову. Потім вона ще
неодноразово зверталась до БТІ з цього
питання.

Протягом 2006 - 2011 років ОСОБА_1 не
здійснювала жодних витрат на утримання
цього будинку. Лише після порушення
провадження по справі нею було
сплачено одноразово земельний податок
за три роки і були сплачені ще якісь
платежі за енергію і воду, щоб створити
видимість утримання цього майна.

Крім того, на момент придбання будинку
ОСОБА_1 не мала достатніх фінансових
ресурсів, необхідних щоб сплатити
власнику цього будинку, тобто
відповідачем ставиться під сумнів
можливість і реальність проведення
розрахунків. Жодних об'єктивних
свідчень, що це, нібито, відбувалось, в
матеріалах справи немає.

Тому відповідач та його представник
вважають, що позовні вимоги є
безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не
належить право на витребування цього
майна із чужого незаконного володіння,
оскільки все, на що вона може
претендувати, це визнання її
добросовісним набувачем. Вона придбала
це майно у осіб, які не мали право його
відчужувати, так як ОСОБА_3 вкрав цей
будинок на підставі підробленого
судового рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова.

ОСОБА_2 набув будинок на підставі
договору довічного утримання. Цей
договір був належним чином
зареєстрований в реєстрі правочинів і
в реєстрі прав на нерухоме майно. Він
несе витрати на утримання майна,
сплачує відповідні платежі весь час, а
не тільки після того, як було порушено
провадження у справі. У зв'язку з цим
саме він є власником цього майна. Тому
вважає первісний позов безпідставним.

Крім того, 07 жовтня 2010 р. відповідач
ОСОБА_2 в особі представника звернувся
до суду із зустрічним позовом, в якому
просив суд скасувати реєстрацію права
власності на домоволодіння по АДРЕСА_1
за ОСОБА_3 та визнати недійсними
договори купівлі-продажу
домоволодіння, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, укладені 28.09.2006 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і 28.12.2006 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1

11 липня 2011 року ОСОБА_2 надав суду
уточнення позовних вимог, відповідно
до яких просив суд визнати недійсними
договори купівлі-продажу житлового
будинку з надвірними будівлями
АДРЕСА_1, укладені 28.09.2006 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 і 28.12.2006 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_1

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2
послався на наступне.

ОСОБА_7 була власником домоволодіння по
АДРЕСА_1. 05.02.2009 року ОСОБА_7 померла. У
вересні 2007 року ОСОБА_7 дізналася, що
домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_4
на підставі дублікату договору
купівлі-продажу від 28.09.2006 р. За час з
04.01.2006 р. по 28.09.2006 р. ніяких договорів
ОСОБА_7 не укладала та довіреностей на
продаж не давала, тому ОСОБА_2 вважає, що
правочин було вчинено іншою особою, яка
не мала права на його вчинення. З
моменту укладення договору до ОСОБА_7
ніхто не звертався з вимогами
звільнити домоволодіння, заняте нею,
тобто люди, яким на сьогодні належить
будинок чекають свого часу та не
бажають, щоб їх дії були кимось
досліджені. У провадженні
Дзержинського районного суду м.
Харкова цивільна справа за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання договору
дійсним не перебувала, тобто рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова, на підставі якого за ОСОБА_3
зареєстроване право власності на
домоволодіння, є підробним. Наслідком
неправомірної реєстрації права
власності за ОСОБА_3 стало укладання
договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 Останній 28.12.2006 року уклав
договір купівлі-продажу спірного
домоволодіння з ОСОБА_1, яка право
власності у встановленому порядку не
зареєструвала. Вважає, що за таких
обставин ОСОБА_4 і ОСОБА_1 не набули
право власності на спірне
домоволодіння, оскільки придбали його
внаслідок злочинних дій.

На підтвердження вищенаведеного до
позовної заяви були долучені копія
договору довічного утримання від 29.10.2008
року між ОСОБА_7 і ОСОБА_2, копія
свідоцтва про смерть ОСОБА_7 05.02.2009 р. та
копія відповіді Дзержинського
районного суду від 21.01.2008 року.

В уточненнях до позовної заяви ОСОБА_2
просив доповнити та уточнити свої
позовні вимоги наступним. 22.12.2007 року
ОСОБА_7 склала на його користь заповіт,
а 9 жовтня 2008 року між ним та ОСОБА_7 було
укладено договір довічного утримання,
відповідно до якого до нього перейшло
право власності на домоволодіння,
розташоване в м. Харкові, по АДРЕСА_1.
30.10.2008 року. КП «Харківське міське БТІ»
зареєструвало за ним право власності
на вказаний житловий будинок. Під час
оформлення документів на будинок
з'ясувалось, що ОСОБА_3, нібито, набув
право власності на будинок на підставі
рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова № 2-1498 від 15 лютого 2006 р. за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання
договору дійсним; 28.09.2006 р. ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого нотаріусом ОСОБА_5, продав
будинок ОСОБА_4, а той 28.12.2006 р. продав
його ОСОБА_1 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
нотаріусом ОСОБА_6

ОСОБА_1 три роки з моменту укладання
договору купівлі-продажу будинку своє
право власності не реєструвала. Вважає,
що це свідчить про те, що позивачка,
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були у змові і
сподівались, що після смерті ОСОБА_7,
яка не мала родичів, спадкоємців не
буде. Крім того, 29.12.2009 року ОСОБА_1
подала до Дзержинського РВ ГУ МВС
України в Харківській області заяву
щодо притягнення до відповідальності
осіб, які скоїли відносно неї
шахрайські дії, в якій визнавала, що
правочин між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 є
недійсним, оскільки був вчинений за
підробленими документами. Власник
повинен утримувати майно, що йому
належить. ОСОБА_7 за життя і він до
теперішнього часу утримує будинок, а
ОСОБА_1 - ні. ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 здійснили посягання
на його право власності і грубо
порушили це його право. На
підтвердження вказаних уточнень,
представник ОСОБА_2 надав до суду
ксерокопію заяви ОСОБА_1 до
Дзержинського РВ від 29.12.2009 року.

У судовому засіданні позивач за
зустрічним позовом і його представники
зустрічний позов з доповненнями та
уточненнями підтримали, просили суд
задовольнити їх у повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 пояснив, що
вказаними правочинами була вчинена
спроба переходу майна від ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 і в подальшому від ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 Їй було відомо, що домоволодіння
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було вкрадено Вважає,
що це є належний спосіб захисту
порушених прав, оскільки на
підтвердження цього є відповідна
судова практика судів касаційної
інстанції, тобто зустрічний позов є
обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Представники відповідача за
зустрічним позовом ОСОБА_1 зустрічний
позов не визнали, просили суд відмовити
у його задоволенні. Послались на те, що
рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова про визнання дійсним
договору купівлі-продажу
домоволодіння по АДРЕСА_1 між ОСОБА_7 і
ОСОБА_3 у встановленому законом порядку
підробним не визнано; договори
купівлі-продажу домоволодіння по
АДРЕСА_1 у м. Харкові, укладені між
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 28.09.2006 г. і між ОСОБА_4 і
ОСОБА_1 28.12.2006 р. були укладені на
законних підставах, підстави для
визнання вказаних договорів
недійсними відсутні. Вважають, що
спосіб захисту, обраний позивачем по
зустрічному позову не є належним.

Відповідачі за зустрічним позовом
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у судове засідання не
з'явились, причини неявки суду не
повідомили, про час і місце судового
розгляду були повідомлені належним
чином, у тому числі шляхом оголошення у
пресі, а тому суд, відповідно до ст. 169
ЦПК України, за згодою сторін, вважав за
можливе, слухати справу у їх
відсутності.

Третя особа за зустрічним позовом -
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріально округу ОСОБА_6
зустрічний позов не підтримав,
вважаючи, що при укладанні і
посвідченні договору купівлі-продажу
домоволодіння по АДРЕСА_1, між ОСОБА_4 і
ОСОБА_1 від 28.12.2006 року ніяких порушень
допущено не було. На підтвердження
цьому послався на матеріали
нотаріальної справи, заведеної за цим
договором, копії яких надав суду при
розгляді справи.

Третя особа за зустрічним позовом -
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріально округу ОСОБА_5 у
судове засідання не з'явилася,
надіслала на адресу суду лист, в якому
прохала розглядати цивільну справу за
її відсутністю.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх
представників, свідків, вивчивши
матеріали справи вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню, а у
задоволенні зустрічного позову слід
відмовити, з наступних підстав.

Статтями 10, 11, 58, 60, 179 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

На підставі ч. 1 п. 1 ст. 214 Цивільного
процесуального кодексу України, під
час ухвалення рішення суд вирішує чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються.

В судовому засіданні з достовірністю
встановлено наступне.

Позивач за первісним позовом
ОСОБА_1, допитана за клопотанням свого
представника в судовому засіданні у
якості свідка, пояснила суду, що у 2006
році вона проживала у м. Харкові у
приватному будинку за адресою: АДРЕСА_2,
с чоловіком - ОСОБА_9 і сином, 2005 р.
народження. В цьому ж будинку вони
проживають і у теперішній час.

У вересні 2006 р. у свекра - ОСОБА_11, стався
інсульт, після чого лікарі
порекомендували йому більше рухатись і
знаходитись на свіжому повітрі. У
зв'язку з цим батьки чоловіка вирішили
продати квартиру, в якій проживали, і
придбати домоволодіння, яке б
знаходилось неподалік від них. Пошуком
такого домоволодіння на прохання
батьків займався її чоловік - ОСОБА_9 У
листопаді 2006 р. чоловік пояснив, що йому
стало відомо про продаж домоволодіння
по вул. Рязанській, що було неподалеку
від їх домоволодіння. Через деякій час
до них прийшли двоє чоловіків: знайомий
мужа за ім'ям ОСОБА_12 і чоловік, якого
звали ОСОБА_10. ОСОБА_12 розповів, що
ОСОБА_10 займається пошуком покупця на
домоволодіння по АДРЕСА_1, на прохання
власника - ОСОБА_4. ОСОБА_10 підтвердив це
і показав документи на домоволодіння,
відповідно до яких його власником був
ОСОБА_4 Її чоловік подивився документи
і сказав, що перед купівлею бажає
показати їх нотаріусу і тільки після
цього можна бути говорити про
укладання договору. ОСОБА_10 відповів
чоловіку, що у документах він може не
сумніватися, у зв'язку з чим не буде
заперечувати проти того, щоб договір
складався у нотаріуса, якого назве
чоловік. Після цього ОСОБА_10 і чоловік
пішли дивитись домоволодіння. Вона з
ними не ходила, так як була з малою
дитиною. Потім чоловік розповів, що
домоволодіння складається з 4 кімнат і
кухні, у дворі є гараж; воно потребує
серйозного ремонту і тому батьки
зможуть оселитися в ньому тільки після
ремонту. Також чоловік розповів їй, що
погодився з тим, що після укладання
договору, в домоволодінні кілька
місяців буде проживати пожила родичка
продавця, якій він за цей час знайде
підходяще житло. Зі слів чоловіка їй
стало відомо, що ціна домоволодіння
буде складати 808 000 грн.

Потім чоловік переговорив з батьками і
вони прийшли до висновку, що
домоволодіння можна купувати на умовах
продавця, так як із-за необхідності
робити ремонт вони все одно до весни
проживати там не зможуть. Крім того,
батьки чоловіка вирішили, що у
подальшому вони це домоволодіння
залишать внуку, тобто їх зі ОСОБА_9 сину.
Враховуючи це, а також ту обставину, що
тесть після інсульту погано себе
почував, вони вирішили, що
домоволодіння краще зразу оформити на
неї, щоб потім можна було скоріше і
дешевше переоформити будинок на
дитину.

Після цього, перед укладанням договору,
у другій половині дня 27 грудня 2006 року
чи у вранці 28 грудня 2006 року вона,
чоловік і ОСОБА_4 їздили до нотаріуса
ОСОБА_13, якого хтось порекомендував
чоловікові, щоб нотаріус перевірив
документи на будинок. Нотаріус
перевірив документи і пояснив, що
документи в порядку, тобто можна
укладати договір. У день укладення
договору, вони спочатку поїхали до
нотаріуса і передали документи для
оформлення. Потім повернулися додому
разом з ОСОБА_4 і ОСОБА_10. Там чоловік
взяв гроші, які до цього зняв з
кредитної лінії і потім в машині, на
котрій приїхали ОСОБА_4 і ОСОБА_10 в її
присутності передав ці гроші за
будинок ОСОБА_4, який перераховував їх
разом з ОСОБА_10. При цьому був присутнім
і ОСОБА_12, так як він був знайомий і
чоловіка та ОСОБА_10 з ОСОБА_4 Після
цього вони всі поїхали до нотаріуса
ОСОБА_13, у якого вона підписала договір,
відповідно до якого 28 грудня 2006 року
купила у ОСОБА_4 домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1. Складені документи
віддала чоловікові.

Потім зі слів чоловіка їй стало
відомо, що реєстрація в БТІ
затягнулася із-за ОСОБА_12 та ОСОБА_10,
які пообіцяли зробити це. Згодом вона
кілька разів писала заяви до БТІ,
подачею яких займався муж. У
подальшому, від чоловіка їй стало
відомо, що у реєстрації домоволодіння у
БТІ було відмовлено, так як
домоволодіння було зареєстровано за
іншою особою. Від чоловіка їй також
було відомо, що після купівлі
домоволодіння він неодноразово
намагався зайти до нього, але не зміг
цього зробити, так як домоволодіння
спочатку було зачинено, а потім до
домоволодіння його не пускали люди, які
мешкали в ньому. Від цих людей він
взнав, що є судове рішення, із-за якого
домоволодіння не реєстрували за нею в
БТІ. Вони з чоловіком звернулися до
юристів, які написали скаргу і те
рішення суду було скасовано. Крім того,
ОСОБА_9 розповів, що чоловік, якій
проживав у домоволодінні, з яким йому
вдалося переговорити, переконував
його, що було підроблено якесь рішення
суду і радив звернутися до міліції. У
зв'язку з цим, для проведення перевірки
повідомлення цього чоловіка про
підробку рішення суду та для
проведення перевірки, чи не є люди, що
проживають у будинку, шахраями, вона, як
власник домоволодіння звернулася до
міліції, де була порушена кримінальна
справа. Ще через деякий час чоловік
розповів, що якийсь громадянин на
підставі договору довічного утримання
намагається продати домоволодіння та
оформлює перевід на своє ім'я права
власності на земельну ділянку, після
чого вони з чоловіком вирішили подати
позов до суду.

Враховуючи те, що до
домоволодіння вони потрапити не
можуть, батьки чоловіка до
теперішнього часу туди не вселились.
Відповідно, оплату за світло, газ та
воду ні вона, ні батьки чоловіка не
робили, так як цими послугами не
користувалися. Разом з цим, вважаючи, що
земельна ділянка для обслуговування
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, юридично належить їй,
вони з чоловіком завжди своєчасно
кожен рік сплачують земельний податок
за цю ділянку і заборгованості по цьому
податку не мають.

На підтвердження своїх показань
ОСОБА_1 надала суду копію свідоцтва про
одруження зі ОСОБА_9, копію свідоцтва
про народження сина, 2005 року
народження, на якого батьки чоловіка
планували у подальшому переоформити
домоволодіння, копію виписки-епікризу
з історії хвороби № 6352 ОСОБА_11, яка
підтверджує, що у вересні 2006 р. він
переніс інсульт, та копію довіреності,
яку вона видавала на ім'я чоловіка -
ОСОБА_9 для представництва її інтересів
13.02.2007 року терміном на 10 років, а також
оригінали довідок про відсутність у
ОСОБА_1 заборгованості за земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_1, станом на
01.10.2011 року. Крім того, представником
ОСОБА_1 суду була надана квитанція, що
підтверджує сплату нею земельного
податку за 2008-2011 роки, документи, якими
підтверджується сплата нею земельного
податку за 2013-2014 роки, та лист ДПІ у
Дзержинському районі м. Харкова ГУ
Міндоходів у Харківській області від
30.10.2014 р. про те, що вона як платник
земельного податку за земельну
ділянку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, станом на 29.10.2014 року
заборгованості по сплаті земельного
податку не має. Перелічені документи
досліджені в судовому засіданні та
долучені на матеріалів справи.

Свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що
позивачка ОСОБА_1 є дружиною її сіна
ОСОБА_9, вона з чоловіком і син з
невісткою проживають роздільно; син з
невісткою живуть в домі, що належить
сину.

Її чоловік - ОСОБА_11 з 1978 року працює у
Харківському національному
університеті міського господарства і є
професором кафедри
фінансово-економічної безпеки, обліку
та аудиту. Він відомий у своїй галузі
вчений, який написав та опублікував
більше 120 наукових робіт, у тому числі
п'ять підручників для студентів і
викладацького складу університету та
інших вузів.

У серпні 2006 року у мужа стався інсульт.
Після цього лікарі порадили йому
частіше бувати на свіжому повітрі і
вони з чоловіком прийняли рішення
продати трикімнатну квартиру у центрі
міста Харкова і купити будинок в районі
де жили син, невістка і онук.

Чоловік в силу свого стану
здоров'я у той період часу пошуком
житла займатися не міг, а вона цим
ніколи на займалася і, крім того, тоді
весь час була з чоловіком, для чого
вимушена була звільнитися з роботи.
Тому вони з чоловіком попросили
зайнятися пошуком будинку сина, який у
2002 році купував будинок собі. При цьому
сину і невістці вони відразу сказали,
що у подальшому придбаний будинок буде
переписаний на внука, тобто на їх сина.
Пояснили сину, що домоволодіння
повинно знаходитись неподалеку від їх
будинку і мати не менш 3-4 кімнат, так як
чоловіку потрібна була кімната під
кабінет, а також повинно мати земельну
ділянку.

Син протягом деякого часу
підшукував такий будинок через своїх
знайомих. Потім син подзвонив і
розповів, що йому стало відомо про
продаж будинку по АДРЕСА_1, яка
знаходиться неподалеку від вулиці, де
живе він з невісткою. Він запропонував
поїхати всім разом и подивитись
будинок з продавцем. Однак чоловік
їхати будь-куди не міг зі станом
здоров'я і вона сказала сину, щоб він
дивився будинок сам і самостійно
приймав рішення про його купівлю.

Через деякий час син розповів, що
оглядав будинок. В ньому є 4 повноцінні
кімнати, кухня. Є гараж і погріб.
Будинок потребує серйозного ремонту,
що займе відповідний час. Взимку вони
все одно переїжджати не планували і
тому домовились з сином, що він з весни
почне займатися ремонтом, після чого
вони з чоловіком переїдуть до цього
будинку.

В той час чоловік за станом
здоров'я постійно знаходився вдома і
йому було заборонено будь-яке
хвилювання.

У зв'язку з цим, вони рішили, що
чоловіку не потрібно брати участь
навіть в оформленні договору у
нотаріуса і запропонували сину
оформити будинок на нього. Однак син
цього робити не схотів, так як на нього
вже був оформлений будинок, в якому він
проживав зі своєю родиною.

Тому, враховуючи ту обставину, що
вона і чоловік все одно в подальшому
планували залишати будинок внуку, було
прийнято рішення оформити купівлю
будинку на мати онука, тобто на
невістку - ОСОБА_1, щоб потім легше було
переоформити будинок на онука.

Ціна будинку складала 808 000 грн.
Таких грошей у неї з чоловіком тоді не
було, але вони мали дачу, автомобіль,
гараж і трикімнатну квартиру в центрі
міста. Гроші були у сина - ОСОБА_9, який
займався підприємницькою діяльності і
мав можливість брати кредити у банку.
Тому вони домовились, що гроші за
будинок сплатить син, потім вони
продадуть своє майно, та повернуть
гроші сину.

У подальшому все так і відбулося.
Син розповів, що зробив оплату за
будинок і у нотаріуса був укладений
договір купівлі-продажу будинку,
відповідно до якого його власником
стала невістка - ОСОБА_1 Хто був
продавцем будинку, вона не цікавилась.

Потім син розповів, що виникли
проблеми із заселенням в будинок та
реєстрацією в БТІ, однак, що саме
трапилось, розповідати не став,
пояснивши, що з всіма проблемами, буде
розбиратися сам. У зв'язку з цими
проблемами вони до теперішнього часу
вселитися до будинку не можуть. Вони з
чоловіком, щоб повернути сину гроші, що
він сплатив за будинок, продали дачу,
автомобіль, гараж. Ці гроші віддали
сину. Але їх йому не було достатньо, і їй
відомо, що син із-за покупки будівлі до
теперішнього часу знаходиться у
боргах.

На підтвердження своїх показань
свідок ОСОБА_14 надала суду ксерокопію
листів трудової книжки чоловіка -
ОСОБА_11, з якої вбачається, що він
дійсно з вересня 2006 року є професором
кафедри Харківського національного
університету. Вказана довідка була
досліджена у судовому засіданні та
долучена до матеріалів справи.

Допитаний в судовому засіданні
свідок ОСОБА_9, пояснив суду, що ОСОБА_1 є
його дружиною. У них є двоє дітей: син,
2005 р. народження, і донька, 2008 р.
народження. Проживають вони у
приватному будинку, розташованому у м.
Харків, по АДРЕСА_2. Вказаний будинок
він купив у 2002 році. Допомагав
підшукати цей будинок знайомий на ім'я
ОСОБА_12 (у теперішній час йому відомо,
що прізвище ОСОБА_12 - ОСОБА_12). У вересні
2006 р. у батька - ОСОБА_11 був інсульт,
після чого батько і мати - ОСОБА_14,
вирішили продати квартиру і купити
приватне житло, яке б було поблизу з їх
будинком.

Підшукати таке житло батьки
попрохали його і він займався цим через
знайомих та сусідів. У листопаді 2006
року ОСОБА_12 розповів, що його знайомий
займається продажем будинку по вул.
Рязанський, 6, який знаходився через
одну вулицю від їх будинку.

Через деякий час він проходив повз
цього будинку і побачив, що це
одноповерховий старий цегляний
будинок.

Після цього він подзвонив ОСОБА_12
і запропонував зустрітися, щоб
переговорити з питання продажу будинку
на вул. Рязанській. ОСОБА_12 приїхав до
них з раніше незнайомим чоловіком за
ім'ям ОСОБА_10, якого представив як
особу, яка займається продажем цього
будинку за проханням власника - ОСОБА_4.
ОСОБА_10 показав договір
купівлі-продажу будинку ОСОБА_4 у
ОСОБА_3 та техпаспорт на будинок станом
на вересень 2006 року, в якому
вказувалось, що власником будинку
спочатку був ОСОБА_3, а потім став
ОСОБА_4 Вказані документи були в
оригіналах (договір купівлі-продажу -
оригінал дублікату) і ніяких сумнівів в
тому, що вони були справжні, у нього і
дружини виникнути не могло. Однак, про
всяк випадок, він одразу сказав ОСОБА_10,
що якщо вони домовляться, договір він
згоден буде укладати тільки особисто з
ОСОБА_4 і тільки у нотаріуса, якому він
буде довіряти.

ОСОБА_10 пояснив, що будинок можна
прийти подивитись у будь-який час.

Він подзвонив матері, щоб разом
піти подивитись будинок, але вона
сказала, що батько погано себе почуває
і попрохала йти самому.

У той же день він і ОСОБА_10 ходили
на вул. Рязанську подивитись будинок.

Будинок був старої споруди, в
якому давно не робився ремонт. В ньому
було 4 кімнати і ще одна кімната с
кількома дверима, не то прохідна, не то
їдальня, у якій горіло світло. Туалет
був тільки у дворі. Ще був гараж з
дерев'яними воротами і прямо під
будинком, поряд з ганком, був вхід до
льоху. Враховуючи вік батьків у будинку
необхідно було робити не тільки ремонт,
а й перепланування.

Потім вони оговорили ціну на будинок.
ОСОБА_15 називав суму в 850 000 грн., але він
попрохав зменшити суму, враховуючи
відсутність у будинку зручностей.
ОСОБА_10 сказав, що переговорить з
ОСОБА_4, через деякий час передзвонив і
повідомив, що ОСОБА_4 згоден
поступитися у ціні. Вони зустрілись, ще
поторгувались і зупинились на ціні в 808
000 грн.

При цьому ОСОБА_15 пояснив, що ОСОБА_4
погодився поступитися в ціні, так як
просить після оформлення
купівлі-продажу будинку дозволити ще 2-3
місяці пожити в ньому його родичці
похилого віку, поки він підшукає їй
інше житло.

Він переговорив з батьками і вони разом
рішили, що будинок можна купувати на
таких умовах.

Крім того, через ОСОБА_12 він довідався,
що у будинку дійсно прописана тільки
одна жінка похилого віку і більше ніхто
не прописаний.

До цього він у 2002 році через ОСОБА_12
купував будинок, в якому мешкає у
теперішній час. На момент укладення
договору, у будинку залишались мешкати
і були прописані 4 особи за
національністю цигані. ОСОБА_12
гарантував, що вони потім виселяться и
випишуться, що через кілька місяців
вони і зробили. Весь цей час він в
будинок не заселявся, на підставі
усної домовленості. У зв'язку з цим
ніяких підстав не вірити ОСОБА_12 і
ОСОБА_15, за якого той ручався, у нього не
було.

Він є кандидатом економічних наук і у
той період часу був засновником і
директором приватного підприємства, а
також працював заступником головного
бухгалтера ЗАТ «Хлібозавод
«Салтівський», де отримував високу
заробітну плату. Це надавало йому
можливість брати кредити в банку на
великі суми. Вчасності, безпосередньо
перед купівлею будинку він під заставу
належного йому будинку оформив
кредитну лінію у банку «Фінанси та
кредит» і у вересні-грудні 2006 р. взяв з
неї більше мільйону грн. (кредитна
лінія була відкрита в доларах США, але
гроші він отримував у грн.), які
планував використовувати для
здійснення підприємницької
діяльності. Але потім на сімейній
нараді вони вирішили, що ці гроші він
сплатить за будинок, а потім батьки
повернуть йому гроші після продажу їх
квартири, дачі, автомобілю та гаражу.

Ще з батьками вони прийняли рішення
оформити договір купівлі-продажу
будинку на його дружину - ОСОБА_1, так як
у подальшому батьки все одно планували
переоформлювати будинок на їх сина, хоч
проживати постійно там залишались би
батьки.

Оформити договір він вирішив у
нотаріуса ОСОБА_13, про якого чув від
своїх знайомих відзиви як про порядну
людину.

До складання договору він з дружиною і
з ОСОБА_4, якого в той день бачив вперше,
їздили до ОСОБА_13, офіс якого
знаходився неподалік від його будинку.
ОСОБА_4 показав нотаріусу документи.
Той перевірив документи і подивився
дані про цей будинок по своїй базі,
після чого сказав, що з будинком
юридично все гаразд, ніяких заборон и
арештів на нього немає, тобто можна
оформлювати купівлю-продаж. Було це в
день складання договору, або
безпосередньо перед цим днем.

28 грудня 2006 року до них додому на
автомобілі приїхали ОСОБА_4, ОСОБА_15 і
ОСОБА_12. Потім вони і він з дружиною
поїхали до нотаріуса і передали йому
документи для оформлення купівлі
будинку. Поки нотаріус готував
документи, вони повернулися додому, де
він взяв гроші в сумі 808 000 грн. ОСОБА_4 і
ОСОБА_15 в цей час на своєму автомобілі
чекали його біля будинку. Потім вони з
дружиною сіли на заднє сидіння їх
автомобіля, в якому він передав гроші
ОСОБА_4 і ОСОБА_15. Вони перерахували
гроші. При передачі грошей був
присутнім і ОСОБА_12, як гарант
порядності ОСОБА_15 і ОСОБА_4 при
проведенні розрахунків за будинок.
Після цього вони всі знову поїхали до
нотаріуса, де в той день між ОСОБА_1
(покупцем) і ОСОБА_4 (продавцем) був
укладений та посвідчений нотаріусом
ОСОБА_6 договір купівлі-продажу
домоволодіння, розташованого за
адресую: АДРЕСА_1. В договорі
відобразили, що продавець
зобов'язується звільнити будинок до
31.12.2006 року, хоч усно вони домовились
між собою, що родичка ОСОБА_4 може
проживати в будинку ще 2-3 місяці.

Після цього ОСОБА_12 сказав, що він
швидко оформить всі документи в БТІ, як
він це робив і при купівлі-продажу
будинку в 2002 році. У зв'язку з цим він
віддав ОСОБА_12 оригінали договору
купівлі-продажу домоволодіння і
техпаспорту на нього. Ключі ОСОБА_4
пообіцяв віддати відразу після того, як
вивезе своє майно і з будинку виїде
його родичка.

Через деякий час він подзвонив ОСОБА_4
відносно ключів, але той не брав трубку,
а ОСОБА_12 затягував з реєстрацією в БТІ,
посилаючись на якісь свої проблеми, і
декілька разів відкладав зустріч з ним
з цих питань. Потім ОСОБА_12 приїжджав до
нього, обіцяв вирішити питання з
реєстрацією і ключами. При цьому
документи на будинок в той час
залишалися у ОСОБА_12, у зв'язку з чим він
не міг нічого здійснювати для вселення
в будинок. Потім ОСОБА_12 знову з`явився,
повернув оригінали документів на
будинок і пояснив, що у зв'язку зі
своїми особистими проблемами його
питаннями займатися не може, а також
пояснив, що не зміг знайти ОСОБА_4 і
ОСОБА_15, щоб вирішити питання про
передачу ключів від будинку.

Після цього він неодноразово намагався
потрапити в будинок, але хвіртка була
закрита і двері ніхто не відчиняв.
Потім бачив біля будинку автомобілі із
харківськими і луганськими номерами і
сам боявся туди заходити. Весь цей час
він дзвонив ОСОБА_12, пояснював, що не
може зайти в будинок. ОСОБА_16 приїхав і
вони разом з ним ходили до будинку на
вул. Рязанській, який знову ніхто не
відчинив.

Потім він ще неодноразово приходив до
будинку сам. Одного разу хвіртку у двір
йому відчинив якийсь чоловік. Він
пояснив цьому чоловікові, що його
дружина є власником цього будинку і
показав договір купівлі-продажу. Тоді
той чоловік виніс йому документи, з
яких слідкувало, що Жовтневим районним
судом м. Харкова було відмінено
договір, на підставі якого ОСОБА_4 став
власником будинку, і надав копію
рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова, котрим договір між ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 було визнано недійсним. Крім
того, чоловік порекомендував йому
звернутися з цього питання в міліцію,
пояснюючи, що у даному випадку мало
місце якесь шахрайство. Відбулося це
наприкінці 2009 року.

Через вуличний комітет він з'ясував, що
у будинку залишалася прописаною
незнайома йому громадянка ОСОБА_7, а
наприкінці 2009 року через
адресно-довідкове бюро він вияснив, що
ОСОБА_7 померла.

У рішенні Жовтневого районного суду м.
Харкова при викладенні змісту позовної
заяви ОСОБА_7, в числі іншого була
викладена її думка про те, що рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова, на підставі якого власником
будинку став ОСОБА_3, є підробленим.

З урахуванням цього та поради чоловіка,
який надав йому копію рішення
Жовтневого районного суду м. Харкова,
вони з дружиною вирішили звернутися до
міліції для проведення розслідування
всіх обставин, пов'язаних з
домоволодінням.

Потім від знайомого йому стало
відомо, що будинок АДРЕСА_1 виставлено
на продаж якимось чоловіком. З однієї з
відповідей БТІ йому стало відомо, що
цим чоловіком є ОСОБА_2, з яким ОСОБА_7 за
життя уклала договір довічного
утримання. У зв'язку з цим дружина в
березні 2010 року подала скаргу на
рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова і це рішення було скасовано.
Потім дружина звернулася з позовом до
ОСОБА_2 у Дзержинський районній суд м.
Харкова.

У період з моменту купівлі будинку по
теперішній час вони з дружиною
здійснюють сплату земельного податку
за земельну ділянку, призначену для
обслуговування будинку. Сплату за
світло, газ та воду не вчиняють, так як
цими послугами не користуються, в
зв'язку з тим, що не можуть попасти до
будинку.

Банку гроші він потім повернув, але для
цього йому прийшлося займати гроші у
знайомих, у зв'язку з чим, до
теперішнього часу із-за купівлі
будинку, у який батьки вже 8 років не
можуть вселитися, він знаходиться в
боргах.

На підтвердження своїх показань свідок
ОСОБА_9 у судовому засіданні надав суду
оригінал листа банку «Фінанси та
Кредит», відповідно до якого у період з
вересня по грудень 2006 року на підставі
договору про відкриття кредитної лінії
йому були видані гроші на загальну суму
210 000 доларів США - еквівалент 1 060 500 грн.
Також, свідок ОСОБА_9 надав суду
документи, що підтверджують його
показання в тій частині, що ОСОБА_11 і
ОСОБА_14 є його батьками; у 2006 році він
працював заступником головного
бухгалтера ЗАО «Хлібозавод
«Салтівський» та є кандидатом
економічних наук, а саме: копію
свідоцтва про народження, довідку з ПАТ
«Хлібозавод «Салтівський» про те, що з
01.05.2004 року по 01.07.2011 року ОСОБА_9
працював заступником головного
бухгалтера, та копію диплома кандидата
наук. Вказані документи досліджені
судом і долучені до матеріалів справи.

Приватний нотаріус ОСОБА_13, допитаний у
судовому засіданні у якості свідка,
пояснив суду, що з 1998 року він працює
приватним нотаріусом. Правочин
купівлі-продажу домоволодіння між
ОСОБА_4 і ОСОБА_1 нічим суттєвим від
інших таких правочинів не відрізнявся.
Продавець та покупець показали йому
документи, запитали, чи достатньо їх.
Він вивчив документи: дублікат
договору купівлі-продажу, витяг, згоду
чоловіка, паспорти, коди. У подальшому
був укладений договір купівлі-продажу
будинку від 28 грудня 2006 року. Пам'ятає,
що коли він підготував договір, виникло
питання, коли потрібно звільнити
будинок і передати ключі і це було
відображено у договорі. Це є звичайний
порядок, коли продавці звільняють
будинок та виписуються після укладення
договору. Коли усі пункти договору були
погоджені, він запитав сторони, чи
проведені розрахунки. Вони відповіли,
що так. Потім сторони підписали
договір. Подані документи, а також
поведінка продавця і покупців, які були
право- і дієздатні, ніяких сумнівів в
законності правочину не викликали.
Дублікат договору купівлі-продажу має
силу оригіналу. Зареєстрований хтось у
будинку, який продається, чи ні,
нотаріус у той час перевіряти не
повинен був. У 2006 році при посвідченні
правочину сплачувався тільки
пенсійний збір та послуги нотаріуса.
Податок на фізичних осіб він
контролювати не повинен був. Зі ОСОБА_9
до цього знайомий не був. ОСОБА_9 і
продавець з приводу укладання
правочину приходили до нього 27.12.2006 р.,
привозили документи. 28.12.2006 року
приїхали до обіду, потім виходили,
могли були відсутніми і час, і два, поки
він готовив договір. Підготовка таких
договорів займає приблизно 3 години,
скільки зайняла у цьому разі, не
пам'ятає. ОСОБА_13 за клопотанням
представника відповідача за первісним
позовом надав суду ксерокопії
документів архівної справи по
правочину від 28.12.2006 р. між ОСОБА_4 і
ОСОБА_1, які були досліджені судом і
додані до матеріалів справи.

У судовому засіданні представником
позивача за первісним позовом ОСОБА_1
суду були надані оригінали договору
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1 від 28.12.2006 р., Витягів з
Державного реєстру правочинів від
28.12.2006 року і від 15.04.2010 р. та технічного
паспорту на зазначений будинок,
складеного станом на 12.09.2006 року.

Дослідженням договору купівлі-продажу
житлових приміщень, укладеному 28.12.2006 р.
між ОСОБА_4 и ОСОБА_1, встановлено, що
остання в цей день придбала у ОСОБА_4
житловий будинок з надвірними
будівлями АДРЕСА_1, сплативши продавцю
808 000 грн. Вказаний договір посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_13

З витягів з Державного реєстру
правочинів від 28.12.2006 р. і від 15.04.2010 р.
вбачається, що 28.12.2006 року о 15 год. 27 хв.
договір купівлі-продажу житлового
будинку з надвірними будівлями за
адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4
і ОСОБА_1, приватним нотаріусом ОСОБА_13
був зареєстрований у Державного
реєстрі правочинів.

Відповідно до технічного
паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1,
виготовленому КП «ХМБТІ» станом на
12.09.2006 р., власником зазначеного будинку
на момент складання технічного
паспорту був ОСОБА_3, а потім став
ОСОБА_4

Згідно зі статтею 657 Цивільного
кодексу України договір
купівлі-продажу житлового будинку
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Відповідно до частини першої
статті 210 та частини третьої статті 640
Цивільного кодексу України, договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню і державній реєстрації,
вважається укладеним з моменту
державної реєстрації.

Державна реєстрація правочинів у
грудні 2006 року здійснювалася у
відповідності з Тимчасовим порядком
державної реєстрації правочинів,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 26.05.2004 р. № 671.

Пунктом 6 вказаного Тимчасового
порядку передбачено, що державна
реєстрація правочинів проводиться
шляхом внесення нотаріусом запису до
Державного реєстру правочинів
одночасно з його нотаріальним
посвідченням.

Відповідно до п. 9 Тимчасового
порядку державної реєстрації
правочинів, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 р.
№ 671, дата та час внесення відповідного
запису до Реєстру вважаються датою
державної реєстрації правочину, тобто
моментом, з якого договір
купівлі-продажу визнається укладеним
(ч. 1 ст. 210, ст. 657 ЦК України).

На підставі ч. 4 ст. 334 ЦК України
право власності на майно, придбане по
договору про відчуження майна, який
підлягає державній реєстрації, виникає
з моменту такої реєстрації.

За таких обставин, суд вважає, що 28.12.2006
року, з моменту реєстрації правочину
купівлі-продажу житлового будинку з
надвірними будівлями, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, в Державному реєстрі
правочинів, ОСОБА_1 стала власником
зазначеного житлового будинку.

У подальшому, заочним рішенням
Жовтневого районного суду м. Харкова
від 28.06.2008 р., було визнано недійсним
договір купівлі-продажу домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
укладеного 28.09.2006 року між ОСОБА_4 і
ОСОБА_3, і цим же рішенням суд зобов'язав
поновити реєстрацію права власності на
домоволодіння за ОСОБА_7 07.10.2008 року суд
постановив додаткове рішення, яким
зобов'язав КП «Харківське міське БТІ»
скасувати реєстрацію права власності
на вказане домоволодіння за ОСОБА_17

Як вбачається з листа КП «Харківське
міське БТІ» № 24-09154 від 24.03.2010 р.,
доданого ОСОБА_1 до позовної заяви,
зазначені рішення Жовтневого
районного суду м. Харкова у подальшому
були підставою для того, що житловий
будинок з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1 був зареєстрований за ОСОБА_7,
тобто вибув з власності ОСОБА_1

З договору довічного утримання
від 29 жовтня 2008 року, вбачається, що у
цей день між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 було
укладено договір довічного утримання,
згідно якому ОСОБА_7 передала у
власність ОСОБА_2 житловий будинок з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1,
зареєстрований за нею у КП «Харківське
міське БТІ» 14.10.2008 року. ОСОБА_2,
відповідно до договору, зобов'язався
забезпечувати догляд та
обслуговування ОСОБА_7 різними видами
матеріального забезпечення, грошова
оцінка яких на місяць визнана
сторонами у розмірі 3 500 грн.

Відповідно до Витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 20758688, 30 жовтня 2008 року, на
підставі договору довічного утримання
від 29 жовтня 2008 року, житловий будинок
з надвірними будівлями за адресою:
АДРЕСА_1, було зареєстровано на ОСОБА_2

Згідно свідоцтву про смерть
НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

Ухвалою судової колегії судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
від 26.05.2010 року задоволено апеляційну
скаргу ОСОБА_1 і вищезазначені рішення
Жовтневого районного суду м. Харкова
від 17.06.2008 року та додаткове рішення від
07.10.2008 року, постановлені за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, треті особи:
КП «Харківське міське БТІ», приватний
нотаріус ХМНО ОСОБА_5 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
скасовані, і справа направлена на новий
розгляд до суду першої інстанції.

У подальшому, ухвалою
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 19.01.2012 року, позовну заяву
ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, треті особи КП
«ХМБТІ», приватний нотаріус ХМНО
ОСОБА_5 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, поновлення
реєстрації права власності, подану у
листопаді 2007 р. до Жовтневого районного
суду м. Харкова, залишено без розгляду
у зв'язку з неявкою в суд особи, яка
бажала замінити позивача ОСОБА_7, і її
представника.

Таким чином, фактичні обставини
справи свідчать про те, що спірне майно
вибуло з власності ОСОБА_1 не з її волі
іншим шляхом, а саме, шляхом
ініціювання ОСОБА_7 відповідного
позову до суду і подальшого прийняття
по цьому позову Жовтневим районним
судом м. Харкова рішень від 17.06.2008 р. і
від 07.10.2008 р., на підставі яких право
власності було зареєстровано за нею, і
які у подальшому апеляційним судом
Харківської області були скасовані.
Відповідно, вказане майно було
придбано набувачем - ОСОБА_2 у особи, яка
не мала права його відчужувати.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК, якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно: 1) було
загублене власником або особою, якій
він передав майно у володіння; 2) було
викрадене у власника або особи, якій
він передав майно у володіння; 3) вибуло
з володіння власника або особи, яків
він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

За змістом цієї норми закону
майно, яке вибуло з володіння власника
на підставі рішення суду, ухваленого
щодо цього майна, але в подальшому
скасованого, вважається таким, що
вибуло з володіння власника поза його
волею (ВССУ 2014 р. № 7 стор. 22; по справі,
яка розглядалася судовою палатою у
цивільних справах ВСУ від 16.04.2014 р. у
справі № 6-146цс13).

За таких обставин суд приходить
до висновку про те, що ОСОБА_1 як власник
майна - житлового будинку з
прибудовами, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, на підставі посвідченого
нотаріусом договору купівлі-продажу,
відносно якого здійснена державна
реєстрація, має право витребувати це
майно у набувача - ОСОБА_2, який придбав
майно у ОСОБА_7 на підставі договору
довічного утримання.

Відповідно п. 37 Постанови Пленуму
вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав» від 07.02.2014 р. з
урахуванням частини першої статті 15 та
статті 392 ЦК України власник майна має
право пред'явити позов про визнання
його права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою.

З матеріалів справи вбачається, що
право власності ОСОБА_1 на житловий
будинок з прибудовами, розташований за
адресою: АДРЕСА_1, оспорюється і не
визнається іншою особою - ОСОБА_2, про що
свідчать пояснення ОСОБА_2 і його
представника, а також подання ОСОБА_2
зустрічного позову про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
домоволодіння, укладеного 28.12.2006 р. між
ОСОБА_1 і ОСОБА_4

Таким чином, ОСОБА_1, як власник
вказаного житлового будинку з
прибудовами має право пред'явити позов
до ОСОБА_2 про визнання її права
власності і ці її позовні вимоги
відлягають задоволенню.

При цьому суд вважає, що, з
урахуванням наявних у справі доказів, а
також роз'яснень, наданих у п. 37
Постанови Пленуму ВСС України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав» від 07.02.2014 р., права
власності у даному випадку повинно
визнаватися на підставі ч. 1 ст. 15 і ст. 392
ЦК України, а не на підставі ст. 1212 ЦК
України на яку робиться посилання в
позовній заяві ОСОБА_1 Разом з цим,
вказана обставина не є підставою для
відмови в задоволенні пред'явленого
позову у цій частині, оскільки при
вирішенні справи суд враховує підставу
(обґрунтування) та зміст позовних вимог
(ст. 119 ЦПК України та роз'яснення надані
у п. 3 вищезазначеної постанови Пленуму
№ 5 від 07.02.2014 р.).

За таких обставин, суд вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування
з незаконного володіння ОСОБА_2 та
передачу їй нерухомого майна:
житлового будинку з прибудовами за
адресою: АДРЕСА_1, а також про визнання
за нею права власності на вказане
нерухоме майно, є обґрунтованими і
підлягають задоволенню.

При цьому, суд не згоден з думкою
представника відповідача за первісним
позовом про те, що спосіб захисту,
обраний позивачем за первісним позовом
ОСОБА_1, щодо витребування майна у
ОСОБА_2 і визнання права власності за
нею, є невірним.

Згідно до висновків Верховного
Суду України, викладених у рішеннях по
спорам про право власності та іншим
речовим правам, у речово-правових
відносинах захист прав особи, яка
вважає себе власником майна, можливий
лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені ст. 388 ЦК України, що дають
право витребувати майно у
добросовісного набувача. У разі якщо
право власності оспорюється або не
визнається іншою особою, власник майна
може пред'явити також позов про
визнання його права власності
(постанова Верховного Суду України від
7 листопада 2012 р. у справі № 6-107цс12,
Висновки Верховного Суду України,
викладені у рішеннях, прийнятих за
результатами розгляду заяв про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України
за ІІ півріччя 2012 р., Вісник Верховного
Суду України 2013 рік, № 4, стор. 7).

Відповідно, ОСОБА_1, яка вважає
себе власником житлового будинку з
прибудовами, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, обґрунтовано подала саме
віндикаційний позов до ОСОБА_2,
враховуючи те, що для цього існують
підстави, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК
України, а також позов про визнання за
нею права власності, у зв'язку з тим, що
це право власності оспорюється і не
визнається ОСОБА_2

Не є підставою для відмови в
задоволенні позову ОСОБА_1 і та
обставина, що право власності на
житловий будинок по АДРЕСА_1, на
підставі договору довічного утримання
було зареєстровано за ОСОБА_2 у КП
«Харківське міське БТІ», на що він
посилався в уточненнях позовних вимог
і його представник у поясненнях.

Відповідно до діючого
законодавства сам по собі факт
реєстрації речового права не
підтверджує абсолютність і цілковиту
непорушність зареєстрованого права.
Запис про проведену реєстрацію можна
визнати дією, похідною від підстави
виникнення в особи речового права і
тому юридична чинність реєстрації не
може вважатися безумовною, оскільки
залежить від законності підстави, за
якою в особи виникло право власності на
зареєстроване майною

Реєстрація права власності за
ОСОБА_2 була здійснена на підставі
договору довічного утримання з ОСОБА_7,
за якою, у свою чергу, право власності
було зареєстровано на підставі рішення
суду, у подальшому скасованого.

Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього у
випадку, якщо відповідно до ст. 388 цього
Кодексу майно не може бути витребуване
у нього.

У п. 26 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»
роз'яснено, що відповідно до положень
частини першої статті 388 ЦК власник має
право витребувати своє майно із чужого
незаконного володіння незалежно від
заперечення відповідача про те, що він
є добросовісним набувачем, якщо доведе
факт вибуття майна з його володіння чи
володіння особи, якій він передав
майно, не з їхньої волі.

У даному випадку суд вважає
доведеним той факт, що нерухоме майно
вибуло з володіння ОСОБА_1 на підставі
рішення суду, яке у подальшому було
скасовано, тобто не з її волі.

Суперечать законодавству, що
діяло у період придбання ОСОБА_1
нерухомого майна, тобто у грудні 2006
року, і доводи представника
відповідача за первісним позовом про
те, що право власності на житловий
будинок у ОСОБА_1 не виникло у зв'язку з
тим, що воно своєчасно не було
зареєстровано в КП «Харківське міське
БТІ». Реєстрація права власності на
нерухоме майно в КП «Харківське міське
БТІ», яка здійснювалася до вступу в
силу з 01.01 2013 року змін до Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» від 01.07.2004 року, по суті була
формальним підтвердженням наявності в
особи права власності на нерухоме
майно. Документи про реєстрацію не
установлювали права власності, а лише
визнавали і підтверджували існування
того факту, що вже відбувся раніше -
факту виникнення права власності на
нерухоме майно.

Відповідно, суд вважає, що не
реєстрація права власності у КП
«Харківське міське БТІ» не позбавляла
особу права власності на таке майно,
яке виникало з моменту державної
реєстрації правочину. ОСОБА_1 як
власник житлового будинку має право на
витребування його з чужого володіння,
а факт відсутності запису про
реєстрацію в КП «Харківське міське
БТІ» за нею права власності на житловий
будинок, сам по собі не є підставою для
відмови в задоволенні такої вимоги.

Крім того, представник
відповідача пояснив суду, що первинний
позов є необґрунтованим і тому, що
ОСОБА_1 з 2006 року по 2011 рік не
здійснювала жодних витрат та утримання
будинку и тільки після порушення
провадження по справі нею було
сплачено одноразово земельний податок
за три роки і були сплачені ще якісь
платежі за енергію і воду, щоб створити
видимість утримання цього майна.
ОСОБА_2 же несе витрати на утримання
майна і сплачує відповідні платежі
весь час, а не тільки після того, як було
порушено провадження у справі. Це, на
погляд представника відповідача, є
підтвердженням тому, що саме ОСОБА_2 є
власником домоволодіння. На
підтвердження цьому представник
ОСОБА_2 при розгляді справи перший раз
надав суду наступні документи,
досліджені у цьому судовому засіданні:

- ксерокопію типового договору про
надання населенню послуг з
газопостачання від 06.04.2010 р., укладеного
між ОСОБА_2 і ВАТ по газопостачанню та
газифікації «Харківміськгаз»,
відповідно до якого ОСОБА_2
зобов'язався сплачувати послуги
газопостачання:

- ксерокопію акту від 26.08.2011 р.
обстеження домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1, представником ВАТ
«Харківміськгаз», в якому відображено,
що споживач ОСОБА_2 постійно мешкає за
іншою адресою, у будинку йдуть ремонтні
роботи; а також рахунок про начислення
за послуги газопостачання станом на
серпень 2011 року 46 грн. 54 коп. і квитанцію
про сплату за газопостачання цієї суми;

- ксерокопію картки абонента за період
з 2001 року по 2011 рік, адреса: АДРЕСА_1, в
якій відображено, суми оплат за
газопостачання за ці року, та вказано,
що абонент тимчасово за цією адресою не
проживає;

- ксерокопію договору про користування
електричною енергією без дати,
укладеного між АК «Харківобленерго» та
ОСОБА_18, відповідно до якого ОСОБА_18
зобов'язався сплачувати послуги
електропостачання;

- ксерокопію рахунку про начислення за
послуги енергопостачання за вересень
2011 р., в якому відображено, що борг
станом на 1 вересня 2011 року становить 148
грн. 85 коп., та квитанцію про сплату
послуг за енергопостачання цієї суми;

- ксерокопію довідки 25.08.2011 р. про те, що
ОСОБА_2 станом на 01.09.2011 р. не має
заборгованості за послуги
водопостачання та дві квитанції
відповідно до яких за послуги
водопостачання 24.06.2011 р. сплачено 28 грн.
56 коп., а 25.06.2011 р. - 120 грн.;

- ксерокопію рахунку від 01.09.2011 р. на
суму 21 грн. 65 коп. за холодну воду та
квитанцію про сплату цієї суми за
холодну воду.

Разом з тим, вказані документи
про те, що ОСОБА_2 у 2010 році уклав
договір на по газопостачанню, а в 2011
році здійснював платежі за газ, воду і
енергопостачання, не містять
інформацію, яка б могла стати підставою
для визнання недійсним договору між
ОСОБА_1 і ОСОБА_4, укладеному у 2006 році і,
відповідно, ставити під сумнів той
факт, що ОСОБА_1 є власником спірного
житлового будинку.

Крім того, як пояснила позивач
ОСОБА_1, допитана у якості свідка, та
свідок ОСОБА_9, оплата за світло, газ та
воду ними та батьками ОСОБА_9 не
здійснювалася, оскільки вони вказаними
послугами не користувалися, так як не
могли потрапити до будинку.

Показань про сплату якихось
платежів за енергію і воду, як це
стверджував представник відповідача
за первісним позовом, ні ОСОБА_1, ні
ОСОБА_9 суду не давали.

Також ОСОБА_1 пояснила, що вони з
чоловіком завжди своєчасно кожен рік
сплачують земельний податок за
земельну ділянку, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1. На підтвердження
цьому, ОСОБА_1 та її представник у
першому судовому засіданні надали суду
ксерокопії довідки з Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова, відповідно до яких
ОСОБА_1 станом на 01.10.2011 р. не має
заборгованості по податку за землю за
земельну ділянку, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, та ксерокопію
квитанцію від 21.02.2011 р. про сплату
земельного податку у сумі 2 128,88 грн. У
цьому судовому засіданні ОСОБА_1
надала суду оригінали податкового
повідомлення-рішення ДПІ у
Дзержинському районі м. Харкова від
30.04.2013 р. на адресу ОСОБА_1 про
необхідність сплатити земельний
податок у розмірі 241 грн. 34 грн.,
податкового повідомлення-рішення ДПІ у
Дзержинському районі м. Харкова від
15.06.2014 р. на адресу ОСОБА_1 про
необхідність сплатити земельний
податок у розмірі 194 грн. 88 грн., та
квитанцій про сплату ОСОБА_1 вказаних
сум, а також лист ДПІ у Дзержинському
районі м. Харкова ГУ Міндоходів в
Харківській області від 30.10.2014 р. про те,
що вона як платник земельного податку
за земельну ділянку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, станом на 29.10.2014 року
заборгованості по сплаті земельного
податку не має. Вказані документи були
досліджені в судовому засіданні та
долучені до матеріалів справи.

Довід представника відповідача
за первісним позовом про те, що ОСОБА_1
не мала достатніх фінансових ресурсів,
необхідних щоб сплатити власнику цього
будинку, і що у матеріалах справи немає
жодних об'єктивних свідчень про те, що
сплата за будинок мала місце взагалі,
суперечить дійсним обставинам справи.

Факт наявності у чоловіка ОСОБА_1 -
ОСОБА_9 суми грошей, достатньої для
сплати 28.12.2006 р. вартості будівлі у
розмірі 808 000 грн., підтверджується
дослідженими судом наступними
письмовими доказами:

- даними оригіналу довідки банку
«Фінанси і кредит» від 27.09.2010 р., наданої
суду ОСОБА_9, відповідно до якої у
період вересня-грудня 2006 р. на підставі
Договору про відкриття кредитної лінії
№ 284/11 від 29.11.2005 р. ОСОБА_9 шістьома
траншами були видані гроші на загальну
суму 210 000 доларів США - еквівалент 1 060 500
грн.;

- даними оригіналу довідки банку
«Фінанси і кредит» від 20.03.2012 р., наданої
банком представнику ОСОБА_1 і долученої
до матеріалів справи за його
клопотанням, з якої вбачається, що
видані ОСОБА_9 у вересні-грудні 2006 року
грошові кошті в сумі 1 060 500,00 грн.
повернуті ним банку у повному обсязі;

- даними оригіналу виписки філії
«Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та
Кредит» по особовому рахунку ОСОБА_9Б
від 24.12.2012 р., наданої представнику
ОСОБА_1 і долученої до матеріалів
справи за його клопотанням, відповідно
до якої ОСОБА_9 у період з 01.09.2006 р. по
31.12.2006 р. видавались гроші на загальну
суму 210 000 доларів США (що складає 1 060 500,00
грн. по курсу НБУ 505 грн. за 100 доларів,
вказаного у виписці).

Той факт, що оплата за
домоволодіння проводилась за кредитні
гроші, отримані ОСОБА_9 у банку,
підтверджується вищенаведеними
показаннями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_14 та
ОСОБА_1, допитаних у якості свідків.

Нотаріус ОСОБА_13, допитаний в суді
у якості свідка, пояснив, що перед тим,
як посвідчити договір купівлі-продажу
домоволодіння по АДРЕСА_1, від 28.12.2006 р.,
укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_19, він
спитав у сторін, чи розрахувались вони.
ОСОБА_1 і ОСОБА_4 відповіли, що
розрахувались.

У п. п. 2.1 п. 2 вищевказаного
договору відображено, що продаж
вчинено за 808 000 грн., котрі продавець
отримав до підписання договору.

З урахуванням вказаних обставин
вищеперелічені доводи відповідача за
первісним доводом суд не приймає до
уваги.

Суд вважає, що зустрічний позов ОСОБА_2
про визнання недійсними договорів
купівлі-продажу житлового будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_1,
укладених 28.09.2006 р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 і
28.12.2006 р. між ОСОБА_4 і ОСОБА_1,
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Визнання правочину недійсним як спосіб
захисту цивільних прав і цивільних
інтересів застосовується у випадках,
коли необхідно відновити становище, що
існувало до укладення правочину з
порушенням умов, необхідних для
чинності правочину (ст. 203 ЦК України).

Основною метою звернення до суду з
таким позовом є застосування наслідків
його недійсності (реституції).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203
цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі
визнання недійсності правочину кожна
із сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

При цьому, відповідно до закону,
суд не вправі визнати недійсним
договір купівлі-продажу житлового
будинку з передачею цього будинку,
третій особі.

Відповідно, права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захисту шляхом задоволення позову про
визнання недійсним правочину, стороною
в якій така особа не є, тобто із
застосуванням правового механізму,
встановленого ч. 1 ст. 216 ЦК України,
незалежно від того, відповідає чи не
відповідає спірний правочин закону,
оскільки фактичним результатом
задоволення такого позову є
застосуванням судом наслідків
недійсності правочину, які стосуються
сторін правочину і не поширюються на
права позивача, який вважає себе
власником спірного майна, не будучи
стороною правочину.

У даному випадку ОСОБА_2, у якого
відсутні зобов'язальні правовідносини
з ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_1, подав позов
про визнання недійними правочинів,
стороною в яких він не є, з посиланням
на ст. 216 ЦК України, вказавши в
уточненнях позовних вимог, що до
договору між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повинні
застосовуватися наслідки, пов'язані з
недійсністю правочинів: кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину. Таким
чином, позивач, який не є стороною
договору, вважає, що суд має
постановити рішення, яким зобов'язати
ОСОБА_4 повернути домоволодіння по
АДРЕСА_1, ОСОБА_3, а ОСОБА_3 - повернути
гроші за домоволодіння ОСОБА_4

Захист прав такої особи можливий
шляхом пред'явлення позову про
витребування майна від добросовісного
набувача, якщо є підстави, встановлені
ст. 388 ЦК України, а не шляхом
пред'явлення позову про визнання
правочинів недійсними.

За таких обставин, суд вважає, що захист
прав позивача за зустрічним позовом
ОСОБА_2 шляхом пред'явлення позову про
визнання недійсними договорів,
укладених між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та між
ОСОБА_4 і ОСОБА_1 не є належним способом
судового захисту.

Вимогу про витребування майна з чужого
незаконного володіння або вимогу про
визнання права власності на житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2 не
заявляв.

Крім того, згідно до ч. 4 ст. 64 ЦПК
України, письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі. Якщо подано
копію письмового доказу, суд за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, має право вимагати подання
оригіналу.

Предметом позову про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
житлового будинку з надвірними
будівлями АДРЕСА_1, укладеного 28.09.2006
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, є
безпосередньо цей договір.

Відповідно, у такому випадку,
належним і допустимим доказом може
бути тільки оригінал цього договору
або належним чином посвідчена його
копія.

У матеріалах справи є лише
незасвідчена ксерокопія дублікату
цього договору, надана суду нотаріусом
ОСОБА_13 разом з іншими матеріалами
архівної справи по посвідченню ним
договору від 28.12.2006 р. між ОСОБА_4 і
ОСОБА_1 При цьому, ОСОБА_13 стороною
договору від 28.09.2006 року, укладеного між
ОСОБА_3 и ОСОБА_4 не був, і як нотаріус
його не посвідчував. Як вбачається з
ксерокопії дублікату вказаного
договору, договір був складений в 2-х
примірниках, один з яких залишився на
зберіганні у приватного нотаріуса
ОСОБА_5, а другий - видан ОСОБА_4 (п. 9
дублікату договору від 28.09.2006 року).

За таких обставин, суд вважає, що
не посвідчена ксерокопія дублікату
договору купівлі-продажу житлового
будинку з надвірними будівлями
АДРЕСА_1, укладеного 28.09.2006 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, при вирішення питання
про визнання недійсності цього
правочину є неналежним доказом у
справі.

До початку розгляду справи по
суті і під час судового розгляду справи
ОСОБА_2 та його представник клопотання
до суду про витребування у нотаріуса
ОСОБА_5 оригіналу зазначеного договору
від 28.09.2006 року, дослідження його судом
та про залучення до матеріалів справи
оригіналу або належним чином
засвідченої копії договору не
подавали.

Після з'ясування всіх обставин справи
та перевірки їх доказами, суд,
відповідно до ст. 10 ЦПК України,
роз'яснив сторонам право надати
додаткові пояснення та докази.

Своїми процесуальними правами сторони
розпорядилися на власний розсуд,
зокрема, представник позивача за
зустрічним позовом клопотання до суду
про витребування договору від 28.09.2006
року не подавав.

На підставі принципу диспозитивністі у
суду відсутні підстави для вирішення
цього питання з власної ініціативи.

Доводи ОСОБА_2 та його
представника у зустрічній позовній
заяві, уточненнях позовних вимог і у
поясненнях про те, що ОСОБА_7 у період з
04.01.2006 р. по 28.09.2006 р. ніяких договорів не
укладала та довіреностей на продаж не
давала; що будинок є вкраденим ОСОБА_3 і
ОСОБА_4, про що ОСОБА_1 було відомо; що
ОСОБА_4 і ОСОБА_1 права власності на
спірне домоволодіння не набули,
оскільки придбали його внаслідок
злочинних дій; що ОСОБА_1 була в змові з
ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а також довід про те,
що документи ОСОБА_1 не
підтверджується матеріалами справи, а
тому суд не бере їх до уваги у зв'язку з
наступним.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень. Частиною 3
статті 60 ЦПК встановлено, що докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі; відповідно
до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 59 ЦПК України
обставини, які за законом можуть бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть бути
підтверджені іншими засобами
доказування.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування
(ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

У випадках, коли щодо отримання доказів
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, є складнощі, суд
зобов'язаний витребувати такі докази
за їх клопотанням (ч. 1 ст. 137 ЦПК
України).

На підтвердження вищезазначених
доводів, позивачем за зустрічним
позовом належних та допустимих доказів
суду не надано.

Так, на підтвердження тому, що
ОСОБА_7 у період з 04.01.2006 р. по 28.09.2006 р.
ніяких договорів не укладала та
довіреностей на продаж не давала,
будь-які докази позивачем та його
представниками не надані, клопотання
до суду про витребування таких доказів
у відповідності зі статтею 137 ЦПК
України, суду не подавались.

Крім того, відповідно до
відповіді КП «Харківське міське БТІ»
від 29.03.2012 р. № 2881, наданої на запит
представника ОСОБА_1 і долученої до
матеріалів справи за її клопотанням,
12.09.2006 р. працівником КП «Харківське
міське БТІ» ОСОБА_20 проводилось
обстеження житлового будинку з
надвірними будівлями за адресою: вул.
АДРЕСА_1, по замовленню ОСОБА_21 за
дорученням від ОСОБА_3

Допитана за клопотанням
представника ОСОБА_1 у якості свідка
ОСОБА_20, показання якої, надані суду
при розгляді справи іншим складом суду,
були оголошені у цьому судовому
засіданні у зв'язку з її заявою про
неможливість явитись до суду і
проханням оголосити раніше дані
показання, пояснила, що у вересні 2006
року вона працювала у КП «Харківське
міське БТІ» інженером-інспектором і як
технік проводила обстеження будівель.
12 вересня 2006 року вона виїжджала на
обстеження домоволодіння по АДРЕСА_1,
куди її підвозив молодий чоловік, який
власником будинку не був. Коли вони
приїхали за вказаною адресою, у дворі
була жінка похилого віку, з якою
розмовляв цей чоловік. Вона як технік
оглядала двір и будинок. При огляді
будинку, туди заходила і вказана жінка,
яка огляду не перешкоджала. Нічого
незвичайного при обстеженні будинку не
було. По результатам обстеження вона
склала технічний паспорт. Заказ був від
ОСОБА_21, який діяв за довіреністю від
ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 122, 123, 124-127, звукозапис
від 21.06.2012 року).

При пред'явлені ОСОБА_20 наданого
суду технічного паспорту на житловий
будинок АДРЕСА_1, виготовленого станом
на 12.09.2006 р. по результатам обстеження
будинку в цей день, в якому первісним
власником значиться ОСОБА_3, ОСОБА_20
підтвердила, що складала саме цей
паспорт.

Вказані обставини ставлять під сумнів
доводи позивача за зустрічним позовом
про те, що ОСОБА_7 нічого не було відомо
про правочин купівлі-продажу
домоволодіння, укладений у вересні 2006
року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4

На підтвердження пояснень ОСОБА_2
про те, що його документи тричі
перевірялися експертами, а документи
ОСОБА_1 не є справжніми, також ніякі
докази надані не були.

Твердження представника ОСОБА_2
про те, що ОСОБА_1 була в змові з ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 базується на не підтверджених
будь-якими доказами припущеннях.

Більш того, у матеріалах справи
відсутні будь-які дані, які б свідчили
про те, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_1
взагалі були знайомі між собою до
укладення договорів купівлі-продажу
спірного житлового будинку.

На підтвердження доводу про те, що
будинок був вкрадений ОСОБА_22 і ОСОБА_4
позивач за зустрічним позовом
посилається тільки на лист
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 21.01.2008 року.

Дослідженням судом ксерокопії
вказаного листа, доданого позивачем до
зустрічної позовної заяви від 07.10.2010 р.,
встановлено, що це є ксерокопія листа
за підписом голови Дзержинського
районного суду м. Харкова на ім'я
ОСОБА_7, датованого 21.01.2008 року. В листі
вказано, що він надається на заяву
ОСОБА_7 від 11.01.2008 р. і повідомляється, що
Дзержинський районний суд м. Харкова не
може надати копію рішення по цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про
визнання договору недійсним, так як
згідно алфавітного показника в період
2005-2006 роки дану позовну заяву не
зареєстровано. Також повідомляється,
що під вказаним ОСОБА_7 номером 2-1498 за
2005 р. і за 2006 р. зареєстрована інша
позовна заява.

При цьому, ксерокопія заяви ОСОБА_7, на
яку дана вказана відповідь, суду не
надана. У зв'язку з чим ОСОБА_7
направляла таку заяву до Дзержинського
районного суду м. Харкова у січні 2008
року, чому ОСОБА_7 посилалася у заяві на
справу саме за № 2-1498, кому надавався
оригінал відповіді на заяву, коли, за
яких обставин і у зв'язку з чим ОСОБА_7
надала ксерокопію зазначеної
відповіді ОСОБА_2, ні він, ні його
представники суду не пояснили.

Будь-які достовірні докази на
підтвердження тому, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4
«вкрали будинок» у ОСОБА_7 позивачем за
зустрічним позовом і його
представниками суду не надано.

За таких обставин самі по собі
дані, відображені у зазначеній
ксерокопії відповіді Дзержинського
районного суду м. Харкова від 21.01.2008
року, суд не може розцінити як
достовірний і достатній доказ тому, що
житловий будинок по АДРЕСА_1 вкрадений
ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а також тому, що про це
було відомо ОСОБА_1

Відповідно, нічим не підтвердженим є
довід і про те, що ОСОБА_4 і ОСОБА_1
придбали домоволодіння внаслідок
злочинних дій.

Довід позивача за зустрічним
позовом в уточненнях позовних вимог
про те, що ОСОБА_1 на момент укладення
правочину з ОСОБА_4 було відомо, що
спірне домоволодіння було вкрадено
ОСОБА_3 і ОСОБА_4, суд також не бере до
уваги, так як цей довід робиться з
посиланням на доказ, який суд не може
вважати належним та допустимим доказом
на підтвердження цієї обставини, а
також базується на припущеннях, на
підтвердження яких належних та
допустимих доказів не надано.

Так, у уточненнях позовних вимог
позивач за зустрічним позовом послався
на те, що 29.12.2009 р., тобто через три роки
після укладання правочину з ОСОБА_4,
ОСОБА_1 подала до Дзержинського РВ ГУ
МВС України в Харківській області
заяву щодо притягнення до
відповідальності осіб, які скоїли
відносно неї шахрайські дії, в якій
визнавала, що правочин між ОСОБА_10 та
ОСОБА_4 є недійсним, оскільки був
вчинений за підробленими документами.
У зв'язку з цим, як вказано в уточненнях
позовних вимог, до зазначеного
правочину повинні застосовуватися
наслідки, пов'язані з недійсністю
правочинів: кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину.

На підтвердження цьому позивач за
зустрічним позовом вказав, що до
уточнень позовних вимог від 11.07.2011 р.
додається документ, названий копією
заяви ОСОБА_1 про порушення
кримінальної справи від 29.12.2009 року.

Судом досліджено відповідь за
підписом начальника Дзержинського РВ
ХМУ ГУМВД України у Харківській
області від 20.06.2012 р., надана на запит
суду, з якої вбачається, що у
провадженні СВ є кримінальна справа №
60091965, порушена за заявою ОСОБА_1 по ст. 190
ч. 2 КК України. Надати копію заяви
ОСОБА_1 не є можливим, так як зміст заяви
є предметом слідчої тайни.

З відповіді слідчого СВ
Дзержинського РВ ХМУ ГУМВД України у
Харківській області від 09.09.2011 р. на
запит представника ОСОБА_1 вбачається,
що ксерокопія заяви ОСОБА_1 громадянам
ОСОБА_2, ОСОБА_23 або комусь іншому не
видалась і видаватись не могла. Згоди
на розповсюдження ОСОБА_2 або ОСОБА_24
даних кримінальної справи не
надавалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК
України, суд не бере до уваги докази,
які одержані з порушенням порядку,
встановленого законом.

За вказаних обставин дані, що
містяться у ксерокопії документу,
наданого суду представником ОСОБА_2 як
заяву ОСОБА_1 про порушення
кримінальної справи, суд вважає
недопустимими доказами і не бере до
уваги.

Свідок ОСОБА_9 пояснив суду з
цього питання, що після купівлі
дружиною домоволодіння по АДРЕСА_1, він
неодноразово ходив туди. Один раз
калитку у двір йому відчинив якийсь
чоловік. Він пояснив цьому чоловіку, що
його дружина є власником цього будинку
і показав договір купівлі-продажу.
Чоловік попросив його зачекати і потім
повернувся і показав документи з
Жовтневого районного суду м. Харкова і
надав копію рішення цього суду, яким
було визнано недійсним договір між
ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а також запропонував
звернутися до міліції, пояснивши, що в
даному випадку мало місце якесь
шахрайство. Було це наприкінці 2009 року.
У цьому рішенні, у числі іншого була
викладена думка ОСОБА_7 про те, що
рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова, на підставі якого власником
будинку став ОСОБА_3, є підробним. З
урахуванням цього, а також поради
чоловіка, який надав йому копію
вказаного рішення, звернутися до
міліції, вони з дружиною вирішили
написати заяву до міліції, щоб було
встановлено, чи дійсно були підроблені
якійсь документи, і чи не мали місце у
даному випадку шахрайські дії з боку
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 або інших осіб. З
цією метою дружина зверталася до
міліції.

ОСОБА_1, допитана за клопотанням
свого представника у судовому
засіданні у якості свідка, пояснила з
цього питання наступне. Наприкінці 2009
року ОСОБА_9 розповів їй, що чоловік,
який проживав в той час в будинку по
АДРЕСА_1, з яким йому вдалося
переговорити, переконував його, що було
підроблено якесь рішення суду та
пропонував звернутися до міліції. У
зв'язку з цим, для перевірки
повідомлення цього чоловіка про
підробку рішення, а також для
проведення перевірки, чи не є люди, які
проживають у будинку, шахраями, вона як
власник домоволодіння наприкінці 2009
року зверталася з цього приводу до
міліції, де було порушено кримінальну
справу по частині другій статті 190 КК
України.

Також ОСОБА_1 надала суду оригінал
письмової відповіді слідчого СВ
Дзержинського РВ ХМУ УМВС України у
Харківській області від 26.10.2014 року,
наданої на її клопотання. Відповідно до
вказаної відповіді, дослідженої судом,
жодну особу по кримінальній справі №
60091965 від 29.12.2009 р., порушеній по ч. 2 ст. 190
КК України, до кримінальної
відповідальності притягнено не було. У
2012 році кримінальну справу було
призупинено у зв'язку з відсутністю
даних про особу, яка скоїла злочин.

За таких обставин суд вважає, що
доводи позивача за зустрічним позовом
про те, що ОСОБА_1 було відомо, що вона
придбає вкрадений будинок,
підтвердження не знайшли.

Не може бути підставою для
визнання у даному випадку договору
купівлі-продажу житлового будинку
недійсним, і той факт, що ОСОБА_1
своєчасно не зареєструвала право
власності на придбаний житловий
будинок в КП «Харківське міське БТІ».

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недотримання стороною (сторонами)
відповідних вимог в момент укладення
правочину. Відповідно, не реєстрація у
подальшому однією із сторін правочину
в КП «ХМБТІ», не може вважатися
обставиною для визнання такого
правочину недійсним із підстав, які
передбачені ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК
України.

З огляду на наведене, суд вважає, що
зустрічній позов ОСОБА_2 задоволенню не
підлягає.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з
відповідача за первинним позовом на
користь позивача повинно бути стягнуто
судові витрати по справі.

У зв'язку з розглядом справи по суті,
підлягають скасування ухвали суду про
накладання арешту на житловий будинок
з надвірними будівлями, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 19
липня 2010 року та 18 січня 2012 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 137, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, ст. ст. 15, 16, 182, 203, 204, 210, 330, 334, 388,
392, 640, 657 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння
ОСОБА_2 та передати ОСОБА_1 нерухоме
майно: житловий будинок з прибудовами
АДРЕСА_1.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на
нерухоме майно: житловий будинок з
прибудовами АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 700
грн. судових витрат та 120 грн. витрат на
інформаційне-технічне забезпечення
розгляду справи, а всього 1 820 грн.

Скасувати арешт на житловий будинок з
надвірними будівлями, що розташований
за адресою: АДРЕСА_1, який належить на
праві власності ОСОБА_1, та заборону
іншим особам вчиняти будь-які дії щодо
цього майна до вирішення справи по
суті, накладений ухвалою Дзержинського
районного суду м. Харкова від 19 липня 2010
року.

Скасувати арешт на житловий
будинок з надвірними будівлями, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1, який
належить на праві власності ОСОБА_1, та
заборону будь-яким особам вчиняти
будь-які дії щодо зазначеного майна до
вирішення справи по суті, накладений
ухвалою Дзержинського районного суду
м. Харкова від 18 січня 2012 року.

Рішення суду може бути оскаржено
до апеляційного суду Харківської
області через Дзержинський районний
суд м. Харкова шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення складено і віддруковано
суддею в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя