Справа № 460/72/14
Головуючий у 1 інстанції: Тесля Б.І.
Провадження № 22-ц/783/3919/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я. , Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

позивача -ОСОБА_2 та його представника
ОСОБА_3

відповідачки ОСОБА_4 та її
представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Яворівського районного суду
Львівської області від 2 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про визнання недійсним
свідоцтва про право власності на
житловий будинок та договору довічного
утримання,-

В С Т А Н О
В И Л А:

В липні 2012 року ОСОБА_2 звернувся
з позовом до ОСОБА_4 з вимогами про
визнання недійсним договору довічного
утримання укладеного 29.06.1984 року між
відповідачем та громадянкою ОСОБА_6,
визнання недійсним свідоцтва про
право власності на будинок, видане на
ім»я відповідача на підставі
оскаржуваного договору та скасування
реєстрації права власності за
відповідачем, поновлення строк
звернення до суду, як пропущений з
поважних причин.

Рішенням суду в позові
відмовлено.

Рішення оскаржив позивач. Вважає
його незаконним та необгрунтованим і
таким, що ухвалене без врахування
обставин, що мають значення для справи.
Суд не врахував, що по причині
наявності у ОСОБА_6 важкого
захворювання та необхідності коштів на
лікування, яке не могла забезпечити
собі по причині незначної пенсії, в
силу нелегкого становища вимушено
уклала в 1984 році оспорюваний договір,
зобов»язання за яким відповідач не
виконувала. Суд не надав належної
оцінки доказам надання такої допомоги
позивачем з 1986 року та членами його
родини. Надавалась інша допомога як по
господарству так і по забезпеченню
особи, понесення витрат на її
поховання виключно родиною позивача.
За таких обставин, суд не врахував
послідовними дії ОСОБА_6 по складанню в
квітні 2000 року заповіту на користь
позивача на все належне майно та вступ
в його управління позивача по смерті
спадкодавця в 2001 році та звернення з
заявою про прийняття спадщини за
заповітом в межах встановленого
законом строку. Суд необгрунтовано
дійшов висновку про відсутність у
позивача правових підстав для
звернення до суду з вимогами про
визнання договору довічного утримання
недійсним. Такі висновки суду не
узгоджуються з роз»ясненнями, що у п.
«е» п. 16 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 28.04.1978 року. Строк
звернення до суду пропущено з поважної
причини, оскільки при зверненні в
лютому 2011 року про реєстрацію права
власності на будинок згідно заповіту,
дізнався про наявність такої
реєстрації на ім»я відповідача на
підставі договору довічного
утримання.

Просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову .

В запереченнях на апеляційну
скаргу відповідач просить рішення суду
першої інстанції залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.
Врахувати, що позивач оспорює договір
довічного утримання з кількох підстав
не будучи стороною договору. Про
наявність такого договору позивач знав
і був повідомлений відповідачем
одразу по смерті ОСОБА_6 За умовами
договору останній надавали допомогу,
в тому числі особа проживала кілька
років у квартирі відповідачки в
подальшому виявила бажання проживати в
селі, тому була перевезена в село у
відчужуваний за договором будинок, де
відповідач постійно відвідувала її та
надавала необхідну допомогу. Лише
протягом року перед смертю ОСОБА_6 була
мало активна, а до цього вела звичний
спосіб життя, відповідний її віку і не
оспорювала цей договір та не ставила
питання про його розірвання .

Заслухавши суддю-доповідача,
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов»язана довести ті обставини на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з"ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким
вимогам відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що 29
червня 1984 року державним нотаріусом
Яворівської державної нотаріальної
контори Бриндас В.І. посвідчено
договір довічного утримання, за яким
громадянка ОСОБА_6 передала у власність
відповідачці ОСОБА_4 житловий будинок
АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 взяла на себе
зобов»язання забезпечувати ОСОБА_6 та
надавати допомогу у відповідній сумі 30
крб. з правом проживання відчужувача у
будинку. За умов цього договору
накладено заборону на відчуження
будинку до припинення зобов»язання,
яке припиняється смертю відчужувача.
/а.с. 7/. За умовами цього договору
відповідач набула право власності на
вказаний будинок, яке зареєструвала у
встановленому законом порядку в 1984
році.

Згідно свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_1 від 18.06.2001 року, ОСОБА_6 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.м.т. Краковець
Яворівського району Львівської
області.

Заповітом, посвідченим секретарем
Краковецької селищної ради
Яворівського району Львівської
області, ОСОБА_6 на випадок своєї смерті
усе своє майно, яке буде їй належати,
заповіла ОСОБА_2 Заповіт не містить
конкретно даних про будинок АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що вказаний
житловий будинок не входив до складу
спадкового майна ОСОБА_6, оскільки на
день смерті їй не належав і за умовами
не оспорюваного сторонами договору та
не розірваного договору довічного
утримання від 1984 року та виданого на
його підставі в 1984 році реєстраційного
посвідчення - перейшов у власність
відповідача./а.с. 29/

За таких обставин мотиви позову про
вступ позивача у фактичне володіння
спадковим майном ОСОБА_6 - конкретно
зазначеним будинком у спосіб
використання такого під певні потреби -
не свідчать про наявність у позивача
прав на це майно на підставі положень
п.1 ч.1 ст. 549 ЦК 1963 року.

При вирішенні спору судом першої
інстанції оглянуто матеріали
спадкової справи № 242/2001, заведеної по
смерті ОСОБА_6 З долученої до справи
копії заяви про прийняття спадщини від
22.06.2011 року підписаної позивачем
встановлено, що ОСОБА_2 звертався в
нотаріальну контору з метою
спадкування майна, яке належало ОСОБА_6
на праві власності на час її смерті.
Будинок АДРЕСА_1 на цей час не належав
спадкодавцю, тому і на підставі п.2 ч.1
ст. 549 ЦК 1963 року позивач не набув на
такий прав.

Згідно 425 ЦК 1963 року, за договором
довічного утримання одна сторона, що є
непрацездатною особою за віком або
станом здоров»я (відчужувач), передає у
власність другій стороні (набувачеві
майна) будинок або частину його, взамін
чого набувач майна зобов'язується
надавати відчужувачеві довічно
матеріальне забезпечення в натурі у
вигляді житла, харчування, догляду і
необхідної допомоги.

Оспорюючи зазначений вище
договір довічного утримання, позивач
просив визнати такий недійсним з
посиланням на ст. 57 ЦК 1963 року та
зазначив, що договір укладено ОСОБА_6
внаслідок обману, оскільки відповідач
з 1986 року перестала виконувати
зобов»язання за договором та внаслідок
збігу тяжких обставин на вкрай
невигідних умовах, оскільки в цей
період ОСОБА_6 захворіла на
онкологічне захворювання, лікування
якого вимагало значних коштів, які
самостійно не могла нести особа при
пенсії в сумі 55 рублів.

Суд першої інстанції правильно
застосував вимоги частини 1 статті 57 ЦК
1963 року, якою передбачено, що угода,
укладена внаслідок обману, насильства,
погрози, зловмисної угоди представника
однієї сторони з другою стороною, а
також угода, яку громадянин був
змушений укласти на вкрай невигідних
для себе умовах внаслідок збігу тяжких
обставин, може бути визнана недійсною
за позовом потерпілого або за позовом
державної чи громадської організації.

Врахував роз»яснення Постанови
Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978
року «Про судову практику про визнання
угод недійсними», за якою -
невиконання або неналежне виконання
угоди (в тому числі договору довічного
утримання) не може бути підставою для
визнання її недійсною. У цьому разі
сторона вправі вимагати розірвання
договору або застосування інших
встановлених наслідків, а не визнання
угоди недійсною.

З такими вимогами ОСОБА_6 не
зверталась, хоча таке право
регламентовано ст. 428 ЦК 1963 року, тому
мотиви позову позивача про невиконання
чи неналежне виконання відповідачем
умов оспорюваного договору є
голослівні і базуються виключно на
припущеннях.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що позивачем не надано
доказів укладення угоди про довічне
утримання на вкрай невигідних для
ОСОБА_6 умовах. За умовами договору
сторони погодили вартість харчування,
одягу та іншого догляду - 30 крб.
щомісячно. З врахуванням існуючий на
1984 рік середньомісячних доходів
непрацездатних осіб - немає підстав для
висновку про доведеність вимог в цій
частині. Такий розмір допомоги
погодила ОСОБА_6, отже визначилась у
розмірі щомісячних витрат, які повинна
нести відповідач.

Судом першої інстанції встановлені
обставини, які не спростовані
позивачем, що відповідач з сім"єю
проживали з ОСОБА_6 в її будинку, а коли
отримали квартиру в м. Новояворівську,
то забрали її з собою, де надавали
допомогу. Ці обставини не спростовані
позивачем. Не доведеними є мотиви
позову про необхідність значних
затрат на лікування ОСОБА_6, оскільки
розміру таких затрат, періоду, в який
необхідно було понести такі затрати
позивач не вказав.

Надання певної допомоги особі
позивачем та членами його сім»ї, про що
намагався довести суду - не породжувало
будь-яких прав позивача на майно яким
добровільно у встановленому порядку
розпорядилась власник - уклавши з
відповідачем в 1984 році договір
довічного утримання, діючий аж до
смерті відчужувача.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції надано відповідну оцінку
доказам по справі та зроблено вірний
висновок, що позовні вимоги є
безпідставними та відмовив у позові.

Керуючись ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307,
ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 314, ст.315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Яворівського
районного суду Львівської області від
2 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий

Судді