Ухвала

іменем україни

27 серпня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В., Мазур
Л.М.,

Писаної Т.О.,
Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в
особі законного представника ОСОБА_3,
ОСОБА_5 в особі законного представника
ОСОБА_3, про звернення стягнення
кредитором спадкодавця за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 3 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Волинської області
від 31 березня 2014 року,

встановила:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» (далі - Банк) звернулося
до суду з позовом до

ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі законного
представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі
законного представника ОСОБА_3, про
звернення стягнення кредитором
спадкодавця.

Позов мотивовано тим, що за умовами
кредитно-заставного договору від 6
березня 2008 року, укладеного між Банком
та ОСОБА_6 останній отримав кредит у
розмірі 57 259 грн зі сплатою

відповідних відсотків за користування
на суму залишку за кредитом з кінцевим
терміном повернення 5 березня 2015 року.

У рахунок забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним договором
позичальник надав в заставу належний
йому на праві власності автомобіль
марки Chery, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Вказував, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_4 в
установлений законом строк прийняли
спадщину, до складу якої входять, крім
іншого, предмет застави - автомобіль та
кредитні зобов'язання померлого ОСОБА_6

Зазначав, що в липні 2013 року до
спадкоємців було направлено
лист-претензію, згідно якого Банк
пред'явив свої вимоги, але останні
вимоги не виконали.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від

3 лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 31 березня 2014 року, позов
задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитно-заставним договором від 6
березня 2008 року в сумі 31 167,29 грн
вилучено у ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4, та
передано публічному акціонерному
товариству комерційний банк
«ПриватБанк» предмет застави -
автомобіль марки Chery, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, що
належить на праві власності ОСОБА_6;
комплект ключів, свідоцтво про
реєстрацію вказаного транспортного
засобу (технічний паспорт).

Звернуто стягнення на предмет застави -
автомобіль марки Chery, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, що
належить на праві власності ОСОБА_6,
шляхом продажу вказаного автомобіля
публічним акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк» з
укладанням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, із
наданням повноважень на отримання
дублікату свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу замість
втраченого, зі зняттям автомобіля з
обліку в органах ДАІ України. Вирішено
питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Задовольняючи позов суди виходили з
того, що на момент смерті позичальник
мав заборгованість за укладеним
договором, а відповідачі прийняли
спадщину в установленому законом
порядку та не задовольнили вимог
кредитора щодо повернення
заборгованості в межах спадкового
майна.

Проте повністю з таким висновком
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Установлено, що 6 березня 2008 року між
ЗАТ КБ «ПриватБанк» (у подальшому назву
змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк») та
ОСОБА_6 укладено кредитно-заставний
договір, за умовами якого останньому
надано кредит у розмірі 57 259 грн зі
сплатою відповідних відсотків з
кінцевим терміном повернення 5 березня
2015 року.

У рахунок забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним договором
ОСОБА_6 надав в заставу належний йому
автомобіль марки Chery, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

З матеріалів справи вбачається, що 14
серпня 2010 року Банк повідомив ОСОБА_3
про наявну заборгованість ОСОБА_6 по
кредиту та в зв'язку зі смертю
останнього нарахування відсотків за
кредитом зупинено (а.с. 63).

З позовом про звернення стягнення на
автомобіль позивач звернувся

31 жовтня 2013 року, тобто більш, ніж три
роки (а.с.2-3).

За положеннями ст. 1281 ЦК України
спадкоємці зобов'язані повідомити
кредитора спадкодавця про відкриття
спадщини, якщо їм відомо про його борги.
Кредиторові спадкодавця належить
протягом шести місяців від дня, коли
він дізнався або міг дізнатися про
відкриття спадщини, пред'явити свої
вимоги до спадкоємців, які прийняли
спадщину, незалежно від настання
строку вимоги. Якщо кредитор
спадкодавця не знав і не міг знати про
відкриття спадщини, він має право
пред'явити свої вимоги до спадкоємців,
які прийняли спадщину, протягом одного
року від настання строку вимоги.
Кредитор спадкодавця, який не пред'явив
вимоги до спадкоємців, що прийняли
спадщину, у строки, встановлені
частинами другою і третьою цієї статті,
позбавляється права вимоги.

Аналіз указаної норми дає підстави для
висновку, що строки пред'явлення
кредиторами спадкодавця вимог до
спадкоємців є обмежувальними
(присічними), тобто їх пропущення
припиняє права кредиторів. А тому ці
строки не призупиняються, не
перериваються й не поновлюються.

Так, виходячи з аналізу змісту норм ст.
ст. 1216, 1218, ч. 2

ст. 1220, ч. 3 ст. 1223 ЦК України, відповідно
до яких з моменту смерті особи до
спадкоємців переходять права та
обов'язки спадкодавця, які належали
йому на час відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті, а
тому зобов'язання правонаступників
спадкодавця-боржника перед кредитором
виникають з моменту смерті
спадкодавця-боржника, а не з часу
отримання спадкоємцями свідоцтва про
право на спадщину (ст. ст. 1296,

1298 ЦК України).

На порушення вимог ст. ст. 214, 316 ЦПК
України суд не встановив дату настання
строку вимоги у зобов'язальних
правовідносинах сторін, у зв'язку із
чим дійшов до передчасного висновку
про задоволення позову.

Оскільки при вирішенні спору судом
порушені норми процесуального права,
судом не повно з'ясовані фактичні
обставини справи, що призвело до
неправильного вирішення справи, тому в
силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені в
справі судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від

3 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Волинської області від

31 березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька Судді:О.В.
Кафідова Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В.
Умнова