Справа № 344/261/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1838/2014
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І.П.
Суддя-доповідач Пнівчук О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Горблянського
Я.Д., Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2,
третя особа на стороні позивача без
самостійних вимог щодо предмета спору -
ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі
Івано-Франківської філії ПАТ КБ
«ПриватБанк» про визнання правочину
неукладеним, за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
11 березня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 11 березня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2, третя особа
на стороні позивача без самостійних
вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 до
ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі
Івано-Франківської філії ПАТ КБ
«ПриватБанк» про визнання правочину
неукладеним - відмовлено.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на дане
рішення подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

Представник апелянта вказав, що у
рішенні суду не надано правової оцінки
доводам позивача та не зазначено
мотивів, з яких суд прийшов до висновку
щодо відповідності оспорюваного
кредитного договору вимогам ст.203 ЦК
України.

Також суд неправильно визначив предмет
доказування, не визначився з
характером спірних правовідносин та не
з'ясував суттєвих обставин справи.

Так, в позовній заяві позивач
стверджує, що він не набув права
власності на 30 000 доларів США за
кредитним договором від 06.09.2007,
оскільки в нього відсутній будь-який
документ, який би вказував на отримання
готівки від банку. При цьому, суд
безпідставно не розглянув клопотання
позивача щодо витребування у
відповідача первинних бухгалтерських
документів.

Крім того, 17 жовтня 2011 року ОСОБА_2
зверталась до банку із заявою про
надання інформації щодо отримання
кредиту та розшифровки заборгованості.
Однак, відповідь банку мала формальний
зміст із посиланням на банківську
таємницю. Таким чином, на думку
представника апелянта, відповідач не
представив суду доказів щодо виконання
умов п.7.1 договору щодо передачі ОСОБА_2
кредитних коштів. Проте, дана обставина
судом також не досліджувалась.

ОСОБА_4 вважає, що відповідач в
порушення Закону України «Про захист
прав споживачів» не надав позичальнику
вичерпної інформації про кредитні
умови, тим самим ввівши ОСОБА_2 в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення.

Посилаючись на вказані обставини,
ОСОБА_4 вважає рішення суду
необґрунтованим, просить його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким визнати неукладеним кредитний
договір від 06.09.2007 року №IFWGA00000027 та
застосувати наслідки визнання
правочину неукладеним.

Сторони в судове зсідання апеляційного
суду не з'явилися, про час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином.

Вислухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.09.2007 року між
ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір №IFWGA00000027, за яким
банк зобов'язується надати останній
кредиті кошти шляхом: надання готівкою
через касу на строк з 05 вересня 2007 року
по 05 вересня 2017 року включно у вигляді
не поновлюваної кредитної лінії у
розмірі 30 000 доларів США на ремонт
будинку, а також у розмірі 3 375 доларів
США на сплату страхових платежів (п.7.1
договору, а.с.15). Виконання даного
договору забезпечено договором
іпотеки від 06.09.2007 року, за яким
іпотекодавцем виступає ОСОБА_3 (а.с.31).

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що під
час підписання договору сторонами було
досягнуто згоди з усіх істотних умов
кредитного договору (що
підтверджується підписами обох
сторін), а зміст договору відповідає
вимогам ст.203 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду щодо відсутності
підстав для задоволення позову, з
огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Як вбачається із змісту прохальної
частини позовної заяви ОСОБА_2, остання
просила суд: «визнати кредитний
договір №IFWGA00000027 від 06.09.2007 року
укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_2 неукладеним та застосувати
наслідки визнання правочину
неукладеним» (а.с.1-13).

У п.8 постанови «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 6 листопада
2009 року N 9 Пленуму ВСУ роз'яснив, що
вимога про визнання правочину
(договору) неукладеним не відповідає
можливим способам захисту цивільних
прав та інтересів, передбачених
законом. Суди мають відмовляти в позові
з такою вимогою. У цьому разі можуть
заявлятися лише вимоги, передбачені
главою 83 книги п'ятої ЦК.

Аналогічну правову позицію висловив
Верховний Суд України в ухвалі колегії
суддів Верховного Суду України від 6
липня 2011 року у справі № 6-28595св09,
вказавши на те, що відповідно до ст. 3
ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутись до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Як правило,
особа, право якої порушено, може
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права. Спосіб
захисту порушеного права частіше за
все визначається спеціальним законом,
який регламентує конкретні
правовідносини. Одним із таких
способів відповідно до ст. 16 ЦК України
є визнання правочину недійсним, вимога
про визнання правочину неукладеним не
відповідає можливим способам захисту
цивільних прав та інтересів,
передбачених законом, тому суди
повинні відмовляти в позові з такою
вимогою.

В силу дії ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Згідно п.3 постанови Пленуму ВСУ «Про
судове рішення у цивільній справі» від
18 грудня 2009 року N 14, відповідно до
положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
позивачем вимог та зазначених і
доведених ним обставин. Відповідно до
статті 19 Конституції України, статті 1
ЦПК та з урахуванням положення частини
четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі
заявлених вимог (вирішити незаявлену
вимогу, задовольнити вимогу позивача у
більшому розмірі, ніж було заявлено)
суд має право лише у випадках, прямо
передбачених законом.

З огляду на зміст позовних вимог
ОСОБА_2, такі не відповідають можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів, передбачених законом, а тому
задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції, а тому підстав
для скасування рішення суду, колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307,308, 313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 11 березня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча:
Пнівчук О.В.

Судді:
Горблянський Я.Д.

Соколовський В.М.