АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №-22-ц/790/5512/14
Головуючий 1 інстанції - Божко
Категорія - договірні.
14 серпня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
Головуючої судді -
Суддів - Костенко Т.М.,
Секретар - Галушко Т.С.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
Публічного акціонерного товариства
Акціонерний банк «Південний» на
рішення Київського районного суду м.
Харкова від 17 червня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Приватного
підприємства фірма «Альтаир»,
Публічного акціонерного товариства
Акціонерний Банк «Південний»,
Приватного нотаріуса Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
треті особи - Київський відділ
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Омбілік - Трейд» про
визнання недійсним договору іпотеки,
поруки та визнання виконавчих написів
нотаріуса недійсними та такими, що не
підлягають виконанню,

за зустрічним позовом Публічного
акціонерного товариства Акціонерний
банк «Південний» до ОСОБА_2, Треті особи
- ОСОБА_3, товариство з обмеженою
відповідальністю «Омбілік - Трейд» про
стягнення заборгованості за договором
поруки, -

в с т а н о
в и л а:

в грудні 2013 року у суд звернулась
позивачка з вищезазначеними позовними
вимогами. В обґрунтування посилалась
на те, що вона знаходиться у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 25
червня 1994 року. Чоловік є власником та
директором Приватного підприємства
фірма «Альтаир». Привавтним
підприємством набувалося у власність
нерухоме майно; квартира №-4 та частина
нежитлових приміщень третього поверху,
що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

В серпні 2013 року їй стало відомо
про наявність двох виконавчих написів
№№ 4733 і 4734 від 04.07.2013 року, які
знаходились в матеріалах справи про
банкрутство ТОВ «Омбілік - Трейд». За
виконавчими написами було звернено
стягнення на майно, що було передано у
заставу АК «Південний» на підставі
договору іпотеки №-28-12/09-42 від 28.12.2009
року у забезпечення виконання
забов'язань Товариства за кредитним
договором №-В-12/2 від 28.12. 2009 року, другий
виконавчий напис на забезпечення
виконання кредитного договору 01-02/10-46
від 01.02.2010 року. Звернено стягнення
саме на майно яке належить фірмі
«Альтаир» на підставі цивільно -
правових договорів.

Вважає, що договори іпотеки, поруки
укладені на забезпечення виконання
кредитного договору і позичальника за
договорами ТОВ «Омбалак Трейд» є
такими що укладенні з порушенням
законів. Було встановлено, що фірма
«Альтаир», яка виступала за вказаними
кредитними договорами, що були
укладені між ПАТ АБ «Південний»
іпотекодавцем та поручителем
забов'язань перед банком ТОВ «Омбілік
Трейд». Предметом іпотеки були
вищевказані нежитлові будівлі. На
забезпечення договірних забов'язань
був укладений з ОСОБА_3 також договір
поруки від 01.03. 2010 року. Усі вище вказані
договори іпотеки і договори поруки
були укладенні без її згоди, так як
державна реєстрація фірми «Альтаир»
так і придбання спірного майна було
здійснено в період шлюбу з ОСОБА_3
Посилалась на рішення Конституційного
суду України від 19 вересня по справі
1-8/2012 №-17-рп/2012 року по якій суд прийшов
до висновку, що положення частини
першої статті 61 Сімейного Кодексу
треба розуміти так, що статутний
капітал та майно приватного
підприємства є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Вважає, що
договір поруки укладений незаконно.

Крім того, вважала, що незаконно
було вчинено виконавчі написи з
наступних підстав:

нотаріус не перевірив наявність
спору про розмір заборгованості;

для вчинення нотаріального
напису необхідно щоб виникло право
вимоги та подані документи, які
підтверджують безспірність
заборгованості. При вчиненні
виконавчого напису нотаріус не
перевірила факт наявності або
відсутності спору про розмір
заборгованості. Крім того, вчинення
нотаріальних дій можливе після спливу
тридцяти днів з моменту одержання
боржником письмової вимоги Таких вимог
боржник не отримував. Нотаріус
запропонував стягнути заборгованість
за період більше ніж чотири роки і не
завернув уваги на порушення строків
позовної давності.

Представник ПАТ Акціонерний банк
«Південний» проти позову заперечував,
посилаючись на те, що позивач уклала
шлюб з ОСОБА_3 в 1994 році, а підприємство
«Альтаир» засновано у 1996 році, а тому
повинні застосовуватися положення
КпрШС, який діяв на той час. До
правовідносин щодо встановлення факту
знаходження майна у спільній власності
не можна керуватися нормами Сімейного
Кодексу. Вважав також безпідставними
вимоги про визнання договору поруки
недійсним, а також визнання
виконавчих написів такими, що не
підлягають виконанню, так як
заборгованість за кредитним договором
обчислювалась відповідно до його умов.

Банком пред'явлений зустрічний
позов про стягнення суми за договором
поруки, посилаючись на те, що за
рішенням суду, яке набрало законної
сили з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість
за договором поруки, вважають, що ці
забов'язання також лежать на іншому
подружжі, ОСОБА_2

Рішенням Київського районного
суду м. Харкова від 17 червня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені у
повному обсязі. В задоволенні
зустрічного позову відмовлено.

Не погодився з рішенням в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_3
апелянт ПАТ банк «Південний» й у
апеляційній скарзі просить рішення в
цій частині скасувати. В частині
відмови в позові про стягнення за
договором поруки заборгованості з
ОСОБА_2 рішення не оскажується.

Перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вислухавши сторони та їх представників
судова колегія вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з
того, що укладення договорів іпотеки і
поруки мало місце у 2009 році. На цей час
діяв Сімейний кодекс України, в якому
було закріплено право спільної
сумісної власності подружжя на майно
придбане під час шлюбу, а тому суд
зазначив, що доводи про застосування до
даних правовідносин норм КпрШС, який
діяв на час придбання майна
безпідставні. Судом першої інстанції
було застосовано рішення
Конституційного Суду України від 19
вересня 2012 року, в якому дано
роз'яснення щодо застосування ст. 61
Сімейного Кодексу щодо статутного
капіталу та майна приватного
підприємства та вказано, що це майно є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Суд першої інстанції визнав
недійсними договори іпотеки , укладені
між ПП фірма «Альтаир» в особі власника
та директора підприємства ОСОБА_3 та
ПАТ АБ «Південний», як такі що
укладення в порушення вимог закону,
визнав недійсним договір поруки, так як
майно яке забезпечувала порука було
віднесено до спільної власності
подружжя.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання недійсними виконавчих
написів суд першої інстанції виходив з
того, що на час їх вчинення були
відсутні докази безспірності вимог
ПАТ АБ «Південний» за кредитними
договорами.

Судова колегія не може погодитись
з висновками суду першої інстанції з
наступних підстав.

Аналіз положень ст.ст. 63,65
Сімейного кодексу, ст.66,67
Господарського кодексу дає підстави
для висновку про те, що у разі передання
подружжям свого спільного сумісного
майна до статутного фонду приватного
підприємства, учасником якого є один із
подружжя, майно переходить у приватну
власність цього підприємства, а в
другого із подружжя право власності на
майно трасформується в право вимоги,
сутність якого полягає у праві вимоги
виплати половини вартості внесеного
майна або право вимоги половини
отриманого доходу від діяльності
підприємства чи половини майна, що
залишилось після ліквідації
підприємства( постанова Судової палати
у цивільних справах ВС від 19.02.2014 року
№-6-5цс14).

Судовим розглядом було
встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 25
червня 1994 року зареєстрували шлюб.
08.087.1996 року ОСОБА_3 заснував приватне
підприємство фірма «Альтаир», є
директором цього підприємства.

На підставі договору купівлі -
продажу, укладеного між фірмою
«Альтаир» та ЧП «Аура-С» 07.12.2000 року
фірма «Альтаир» придбала у власність
п'ятикімнатну квартиру №-4 по вул.
Чернишевського,65, ( а.с.171т.1) згідно
договору був складений акт приймання -
передачі 08.12.2000 року, який був
підписаний директором ОСОБА_3

На підставі договору №-4234-В-С
купівлі -продажу нежитлових приміщень,
орендованих приватним підприємством
фірмою «Альтаир» від 22 листопада 2008
року фірма «Альтаир» придбала у
територіальної громади м. Харкова в
особі Харківської міської ради
Харківської області нежитлові
приміщення 3-го поверху №-7 - 11 житлового
будинку літ А-3 загальною площею 72,4
кв.м., розташовані по вул.
Чернишевського,65( а.с.172 т.1).

Відповідно до Статуту Приватного
підприємства фірма «Альтаир»
власниками ПП фірми «Альтаир» є ОСОБА_3
та ОСОБА_5 За п.4 Статуту власником
майна, переданого йому власниками у
власність як внесок до статутного
капіталу, продукції, виробленої
підприємством у результаті
господарської діяльності, одержаних
доходів, іншого майна, набутого на
підставах, що не заборонені чинним
законодавством є підприємство. В п.4.2.
зазначені джерела формування майна
підприємства.( а.с.14-17 т.1).

Як було зазначено вище спірні
житлове та нежитлові приміщення
придбавалися приватним підприємством
за рахунок визначених у п.4.2. Статуту
джерел. Доказів того, що ОСОБА_3
передавав спільне сумісне майно до
статутного фонду приватного
підприємства матеріали справи не
містять.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку, що майно, яке придбавалося ПП
фірма «Альтаир» є спільною сумісною
власністю подружжя. Між тим, суду не
були надані докази, що джерелом його
набуття є спільні сумісні кошти або
спільна праця подружжя, не надано
доказів джерела походження коштів,
використаних для утворення статутного
фонду фірми «Альтаир», та чи
сформований він за рахунок спільного
майна подружжя.

Матеріали справи свідчять, що ПП
фірма «Альтаир» набула у власність
об'єкти нерухомості у 2000 та 2008 роках в
процесі ведення господарської
діяльності. Підставами набуття спірних
об'єктів нерухомості були спільні
рішення засновників щодо їх придбання.
Дане майно особисто до статутного
фонду ОСОБА_3 не передавалося. Доказів,
що спростовували ці обставини суду
надані не були.

Судова колегія критично
відноситься до наданого в суді
апеляційної інстанції договору позики
від 15 грудня 2008 року, укладеного між
ОСОБА_2 і Приватним підприємством
фірма «Альтаир» на суму 380 000 грн., так як
даний договір в суд першої інстанції не
надавався, даних про те, що він існував
на час його складання суду не надано.
Крім того, судова колегія враховує і те,
що позивачка жодного разу на даний
договір не посилалась.

Судова колегія вважає
необгрунтованим застосування до даних
правовідносин рішення
Конституційного Суду України від 19
вересня 2012 року, так як в рішенні
проводиться тлумачення такого поняття
як вклад до статутного капіталу та
виділене із спільної сумісної
власності подружжя майно, які
передаються у власність приватного
підприємства, що по даній справі
встановлено не було.

Необхідно також враховувати, що
Конституційний Суд України прийшов до
висновку, що статутний капітал та майно
приватного підприємства, сформовані
саме за рахунок спільної сумісної
власності подружжя можуть бути
об'єктом права спільної сумісної
власності. Докази ж на підтвердження
того, що спірне майно придбавалось за
спільні сумісні кошти подружжя суду не
надані.

Крім того, відповідно до ст.150
Конституції,п.4ст.13,ст..42 Закону України
«Про Конституційний Суд України» до
повноважень КСУ належить прийняття
рішень щодо офіційного тлумачення
чинних законів України.

На час укладення шлюбу, утворення
приватного підприємства та придбання
спірного майна діяв Кодекс про шлюб і
сім'ю та Закон України «Про власність»
і вказані закони втратили чинність на
час прийняття рішення Конституційним
Судом України.

Не погоджується судова колегія з
висновком суду першої інстанції в
частині визнання недійсним договору
поруки, з посиланням на норму ст.ст. 65,66
СК України.

Порука є способом забезпечення
виконання забов'язань і не створює
обов'язків для інших осіб. Згідно з
договором поруки п.3.1 ОСОБА_3 несе
відповідальність за договором поруки
власним майном.

Не можна погодитися з висновком
суду щодо визнання такими що не
підлягають виконанню виконавчих
написів та визнання їх незаконними.

Суд першої інстанції
задовольняючи позовні вимоги виходив з
норми ч.1 ст. 88 Закону України «Про
нотаріат», в частині безспірності
вимог та порушення строку на вчинення
цих написів.

Судова колегія вважає, що
розрахунок заборгованості, проведений
Банком був здійснений в порядку
передбаченому кредитним договором,
умови якого були погодженні між
сторонами.

З матеріалів справи вбачається,
що на виконання вимог ст. 35 Закону
України «Про іпотеку» Банк 04 квітня 2013
року направив рекомендовані листи на
адресу боржника і поручителя, в яких
був зазначений розрахунок
заборгованості за Кредитним договором,
запропоновано протягом 30 днів
здійснити погашення. Зауважень щодо
розрахунку зроблено не було. Зазначені
вимоги були отримані як позичальником
так і іпотекодавцем. Розрахунок
заборгованості був проведений станом
на 04.04. 2013 року.

Судова колегія вважає, що строк
позовної давності для вчинення
виконавчого напису( один рік) пропущено
не було, так як строк встановлюється з
дня виникнення права вимоги. Таке право
у Банку за умовами Кредитного договору
виникло 28.12.2012 року. Виконавчі написи
вчинено 04.07. 2013 року.

Заборгованість або інша
відповідальність боржника визнається
безспірною та не потребує додаткового
доказування у випадках, якщо подані для
вчинення виконавчого напису документи
передбачені переліком документів, за
яким стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку.

Позивачем не доведено в суді те, що
виконавчі написи були вчиненні з
порушенням діючого на час їх вчинення
Порядку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженого
Наказом Мінюсту від 22.02.2012 року. Даним
Положення встановлено, що нотаріус при
вчиненні виконавчого напису про
звернення стягнення на предмет іпотеки
не перевіряє безспірності
заборгованості, не встановлює прав та
обов'язків учасників правовідносин, а
лише перевіряє наявність документів з
урахуванням положень переліку , за яким
стягнення заборгованості провадиться
безспірному порядку.

У разі незгоди з розрахунком
кредитора боржник у силу норм
процесуального права має довести
певними первинними документами, що має
іншу заборгованість перед кредитором(
зокрема надати докази погашення
заборгованості за кредитним договором,
зробити власний конррозрахунок,
належних до сплати сум( постанова ВГС
від 10.06.2013 року у справі №-5019/1843/12).

При таких обставинах, судова
колегія вважає, що в задоволенні
позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 303,304,307,309,313,314,319
ЦПК України судова колегія,

В И Р І Ш И Л
А:

апеляційну скаргу представника
Публічного акціонерного товариства
Акціонерний банк «Південний»
задовольнити.

Рішення Київського районного
суду м. Харкова від 17 червня 2014 року
скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні
позовних вимог.

Рішення набирає законної сили
після його проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

Головуючий суддя -

Судді -.