Справа № 353/1830/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1991/2014
Головуючий у 1 інстанції Гавриш Я.М. Я.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Ковалюка Я.Ю., Шалаути Г.І.,

секретаря
Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя після розірвання шлюбу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Тлумацького районного суду від 07
серпня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тлумацького районного суду
від 07 серпня 2014 року задоволено
частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
поділ майна подружжя після розірвання
шлюбу.

Визнано спільною сумісною власністю
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будинковолодіння по
АДРЕСА_1 вартістю 253014 грн. 44 коп. та
квартиру АДРЕСА_2, вартістю 241620 грн. 71
коп.

Виділено ОСОБА_2 на ? частину
спільнонажитого майна під час шлюбу:
квартиру АДРЕСА_2, вартістю 241620 грн. 71
коп. в цілому.

Виділено ОСОБА_3 на ? частину
спільнонажитого майна під час шлюбу:
будинковолодіння, що знаходиться по
АДРЕСА_1, вартістю 253014 грн. 44 коп. в
цілому.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 5696
грн. 86 коп. компенсації вартості ?
частки спільнонажитого майна -
будинковолодіння, який виділено у
власність ОСОБА_3

У задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_2 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави
недоплачену суму судового збору в
розмірі 1645 грн. 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави
судовий збір в розмірі 2473 грн. 18 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2500
грн., як ? частину понесених витрат за
проведену судову будівельно-технічну
експертизу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилається на незаконність та
необґрунтованість судового рішення, що
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
при неповному з'ясуванні судом
обставин, що мають значення для справи,
невідповідності висновків суду
обставинам справи. У зв'язку з цим,
апелянт просить рішення суду першої
інстанції скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує тим, що
за час спільного проживання в шлюбі
ніякого майна, що підлягає поділу, як
цього вимагає позивач, не було, не має
та бути не може. Будинок АДРЕСА_1
придбаний за рахунок його батьків у
рідної сестри матері ОСОБА_4, яка у 1991
році вже проживала в Росії.
Вищевказаний факт підтверджується
поштовим переказом на ім'я ОСОБА_4 та
квитанцією Минсвязи СССР "А" Тлумач-Рус
Ив-Франк. О від 27.06.1991 року на суму 3379
рублів 20 копійок. Тобто, спірний
будинок був подарований його батьками,
оскільки вони самі, як молоде подружжя,
не могли його придбати.

У 2000 році він виїхав до Португалії на
роботу і до 2013 року офіційно працював
по контракту та сплачував податки.
Через 3 роки до нього з дітьми переїхала
ОСОБА_2 У 2004 році він особисто згідно
заяви про видачу готівки №20 із вкладу
НОМЕР_1 та згідно квитанції №015/76 -7 від
31.12.2004 року вислав матері позивача
ОСОБА_5 10580 євро, що в еквіваленті
становило 76360 грн. 79 коп. За ці кошти
ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_2. В
подальшому в квартирі за його кошти був
зроблений ремонт на загальну суму 18015
грн. 60 коп., що підтверджується
рахунками магазину "Комфорт" ПП ОСОБА_6
Факт того, що позивач до 2010 року в
Португалії не була працевлаштована
підтверджується дозволом на
проживання серії Р00573146.

Таким чином, за час спільного
проживання (1991-2012 роки) ніякого майна,
що підлягає поділу, набуто не було.
ОСОБА_2 не дбала про матеріальне
забезпечення сім'ї, свій заробіток не
вносила до сімейного бюджету, не тому
що не хотіла, а тому, що не мала нічого, а
свої маленькі кишенькові заробітки в
Португалії просто витрачала у своїх
власних інтересах.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
апелянта та його представника,
заперечення представника позивача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
відповідає цим вимогам процесуального
права.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2 та провівши розподіл
спільнонажитого майна подружжя, суд
першої інстанції виходив із того, що
спірна квартира та будинковолодіння
слід вважати такими, що придбані
подружжям за час шлюбу, а тому
являються їх спільною сумісною
власністю і підлягають поділу в рівних
частках. При цьому, враховуючи
обставини справи та висновок судової
будівельно-технічної експертизи, суд
вирішив провести розподіл майна шляхом
виділення позивачу квартири, а
відповідачу будинковолодіння зі
стягненням з нього компенсації за
перевищення частки у спільно нажитому
майні.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Як встановив суд першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 16.02.1991 року по
12.10.2013 року, коли набрало законної сили
рішення Тлумацького районного суду від
02.10.2013 року , яким шлюб між сторонами
було розірвано. У шлюбі в них
народилось двоє дітей: дочка ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час спільного проживання та
ведення господарства сторони у 1991 році
набули права власності на
будинковолодіння по АДРЕСА_1, а 29.12.2004
року - на квартиру АДРЕСА_2. Те що дане
нерухоме майно набуте за час
зареєстрованого шлюбу підтверджується
матеріалами справи та сторонами не
заперечується, а тому згідно ч.1 ст.61 ЦПК
України доказуванню не підлягає.

Однак, провести розподіл даного
майна в добровільному порядку сторони
по справі не змогли, оскільки у них
виник спір з приводу того за які саме
кошти воно придбано та в який період.
При цьому, позивач наполягала, що
спірна квартира придбана за її власні
кошти, зароблені в Португалії, вже
після фактичного припинення
проживання та ведення спільного
господарства з ОСОБА_3 В той же час,
ОСОБА_3 стверджував, що квартира
придбана за його кошти, ним же
проведений ремонт в квартирі, а спірне
будинковолодіння було подаровано йому
батьками після одруження.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України
та ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно ст.70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. При цьому суд бере до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інших осіб, що мають істотне
значення.

Відповідно до п.23 постанови
Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

На думку колегії суддів, суд
першої інстанції належним чином
встановив обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовував джерело і час його
придбання.

Як вбачається з матеріалів
справи, спірне нерухоме майно набуте
сторонами за час шлюбу і сторони не
надали доказів того, що дане майно ними
було придбано за власні кошти або було
їм подаровано, як і того, що воно могло
бути придбано в час, коли сторони разом
не проживали та не вели спільного
господарства.

Докази, які надали обидві сторони
свідчать про переказ грошових коштів з
Португалії в України, однак достовірно
встановити, що саме ці грошові кошти
були направлені на купівлю квартири не
можливо, як і того, що ці кошти являлись
особистою власністю сторін. Одночасно,
позивач не довела, що на час купівлі
квартири вона з відповідачем вже не
проживали однією сім'єю, оскільки
єдиним доказом на підтвердження цього
слугує рішення Тлумацького районного
суду від 02.10.2013 року про розірвання
шлюбу. Однак, в даному рішенні не
зазначено, що суд встановив факт
непроживання сторін однією сім'єю
понад 10 років. Про такий факт зазначила
позивач у своїх доводах, подаючи позов,
в той же час суд таких обставин справи
не встановив.

Аналогічно не можливо встановити,
що спірне будинковолодіння було
придбано за кошти батьків ОСОБА_3 та в
подальшому йому подароване, а поштовий
переказ на певну суму не можна вважати
належним доказом.

Таким чином, спірне майно
належить сторонам на праві спільної
сумісної власності подружжя та
підлягає розподілу в рівних частках
між ними.

Колегія суддів вважає, що
провівши розподіл спільного майна
подружжя, шляхом виділення ОСОБА_2
спірної квартири, а ОСОБА_3 -
будинковолодіння зі стягненням
різниці за перевищення ідеальної
частки, суд прийняв законне та
обґрунтоване рішення.

Сутність поділу полягає в тому, що
кожному з подружжя присуджуються в
особисту власність конкретні речі, а
також здійснюється розподіл майнових
прав та обов'язків. При здійсненні
поділу в судовому порядку суд має
виходити з презумпції рівності часток.
При винесенні рішення суд має
керуватися "обставинами, що мають
істотне значення", якими можуть бути,
насамперед, ступінь трудової та (або)
фінансової участі кожного з подружжя в
утриманні спільного майна, зроблених
поліпшеннях, доцільність та
обґрунтованість укладених правочинів,
спрямованих на розпорядження спільним
майном, наявність або відсутність
вчинення одним з подружжя дій, що
порушують права другого з подружжя,
суперечать інтересам сім'ї,
матеріальне становище співвласників
тощо. Поділ спільного сумісного майна
подружжя здійснюється з визначення
кола об'єктів спільної сумісної
власності подружжя і встановлення
їхньої вартості. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи
(абзац перший пункту 22 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" від 21 грудня
2007 р. №11). Поділу підлягає усе майно, що
є у спільній сумісній власності. При
здійсненні поділу речей, неподільних
за своєю природою, слід враховувати
положення, викладені у пункті 14
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок"
від 4 жовтня 1991 р. №7, якими встановлено,
що квартира (будинок), яка перебуває у
спільній сумісній власності, на вимогу
учасника цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення із самостійними виходами,
які можуть використовуватися як окремі
квартири або які можна переобладнати в
такі квартири.

Як вбачається з висновку судової
будівельно-технічної експертизи №11/07/14
від 03.07.2014 року реальний розподіл ні
квартири АДРЕСА_2, ні будинковолодіння
по АДРЕСА_1, являється неможливим, як і
їх переобладнання чи перепланування.
При цьому, судовим експертом була
визначена вартість об'єктів нерухомого
майна на час проведення експертизи, які
знаходяться у власності подружжя:
квартира - 241620 грн. 71 коп.;
будинковолодіння - 253014 грн. 44 коп. Тобто,
два об'єкти нерухомості мають
приблизно однакову вартість.

Враховуючи, що в квартирі АДРЕСА_2
зареєстрована позивач та діти сторін, а
постійно там проживає саме дочка
ОСОБА_7, яка перебуває в неприязних
стосунках з батьком ОСОБА_3, який
натомість постійно сам проживає в
будинковолодінні по АДРЕСА_1 і
правовстановлюючі документи оформлені
саме на нього, то рішення суду про
проведення розподілу спільного
сумісного майна подружжя саме таким
чином виглядає як найбільш справедливе
і обґрунтоване та таке, що буде
відповідати інтересам сторін та їх
дітей, а в майбутньому виключить спори
між сторонами щодо користування
нерухомим майном.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції обставини справи з'ясовано
всесторонньо і повно та ухвалено
додаткове рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
обґрунтованості якого доводи
апеляційної скарги не спростовують.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тлумацького районного
суду від 07 серпня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає чинності з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Я.Ю. Ковалюк

Г.І. Шалаута