Справа № 307/1035/14-ц
Провадження № 2/307/709/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2014 року Тячівський районний
суд Закарпатської області в особі
головуючого

судді
Гримут
В.І.

при секретарі

Тиводар В.І.

з участю: позивачки
ОСОБА_1

представника позивачки
ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_4

третьої особи
ОСОБА_5

розглянувши відкритому судовому
засіданні у залі суду в м. Тячів
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та
зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_5 про поділ
спільного сумісного майна та
зарахування вимог,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною
заявою про визнання договору
купівлі-продажу автомобіля недійсним.
Посилається на те, що 06.06.2008 р. вона
зареєструвала шлюб з відповідачем
ОСОБА_3 Після одруження вони почали
проживати у його батьків, але з червня
2013 року припинили спільне проживання і
вона разом з сином була змушена
переїхати до своїх батьків у м. Самбір
Львівської області. 09.10.2013 р. рішенням
Самбірського міськрайонного суду шлюб
між нею та відповідачем було розірвано.
За час спільного подружнього життя з
відповідачем, 29.02.2012 р. вони придбали
автомобіль марки "Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI", 2002
року випуску, н/з НОМЕР_1, який був
зареєстрований в Тячівському МРЕО
Закарпатської області на ім'я ОСОБА_3,
за 96000 грв. Відповідно до ст. 60 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності,
отже їй належить ? частина цього майна.
Даний автомобіль був придбаний за їхні
спільні кошти і є їхньою спільною
сумісною власністю, розпорядження якою
відповідно до ст. 369 ЦК України та ст. 65
СК України повинно здійснюватися за їх
взаємною згодою. Але з рекламного
оголошення їй стало відомо, що ОСОБА_3
зняв даний автомобіль з реєстраційного
обліку у ВДАІ Тячівського РВ УМВС і
продав його за 120664 грв. Після
припинення сімейно-шлюбних відносин
вона передбачала можливість продажу
відповідачем автомобіля і категорично
заперечувала проти цього, тому 19.07.2013 р.
звернулася у ВДАІ з заявою у якій
вказала, що проти зняття автомобіля з
реєстраційного обліку і його продажу
заперечує. Однак, на даний час їй стало
відомо, що автомобіль був знятий з
реєстраційного обліку та проданий
ОСОБА_6 і 10.10.2013 р. зареєстрований за ним,
як такий що був придбаний в
торгівельній організації, з номерним
знаком НОМЕР_1. Змістом права спільної
сумісної власності, як і будь-якого
права власності, є право володіння,
користування та розпорядження
спільною річчю. Розпорядження майном,
що є у спільній сумісній власності,
здійснюється за згодою всіх
співвласників (ст. 369 ЦК України, ст.ст. 63
і 65 СК України). Згідно ст. 369 ч.4 ЦК
України правочин щодо розпорядження
спільним майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень. Відповідно до
ст. 65 ч.ч. 2, 3 СК України при укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. При цьому дружина,
чоловік має право звернутися до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її згоди, якщо
цей договір виходить за межі дрібного
побутового. Договір купівлі-продажу
автомобіля, з оголошеною ціною продажу
120664 грв. стосується предмета, що має
високу вартість, виходить за межі
задоволення побутових потреб. Отже,
кожен із подружжя, при здійсненні права
спільної сумісної власності щодо
розпорядження спільним майном, що
виходить за межі дрібного побутового
правочину, зобов'язаний узгоджувати
свою поведінку з другим із подружжя,
шляхом отримання згоди на
розпорядження майном. Вона як
рівноправний співвласник спільного
майна подружжя, у будь-якій формі своєї
згоди, тим більше письмової, на продаж
автомобіля не надавала. Продаж
транспортного засобу відповідачу
ОСОБА_6, було вчинено самостійно її
колишнім чоловіком, на власний розсуд,
навіть без повідомлення її про факт
його укладення. Кошти від продажу
автомобіля ОСОБА_3 звернув у свою
користь. За змістом ст.215 ЦК України у
разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину. До
початку розгляду справи по суті
позивачка збільшила свої позовні
вимоги і просила скасувати державну
реєстрацію автомобіля та застосувати
наслідки недійсності правочину і
повернути автомобіль НОМЕР_1 у спільну
сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Під час розгляду справи позивачка свої
позовні вимоги підтримала. Зустрічний
у позов до ОСОБА_3 до себе не визнала.
Пояснила, що жодних коштів на купівлю
та переобладнання автомобіля у сумах
5000 і 3000 доларів США відповідач ОСОБА_3
від свого батька не позичав та не
отримував. Відповідно до розписок від
10.12.2011 р. та 10.03.2012 р. позичальником
виступає ОСОБА_3, яким вони і були
підписані. Про існування боргових
зобов'язань їй нічого не було відомо до
моменту отримання копії зустрічної
позовної заяви та доданих до неї
документів. Згідно ст. 1049 ч.1 ЦК України
зобов'язання щодо повернення позики
лежить на позичальникові. Спірний
автомобіль було придбано на їхні
спільні кошти.

Відповідач ОСОБА_3 26.03.2014 р. подав
зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1,
третіх осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про поділ
спільного сумісного майна та
зарахування вимог. Посилається на те,
що до нього з позовом звернулася його
колишня дружина ОСОБА_1 про визнання
договору купівлі-продажу автомобіля
марки "Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI", №? НОМЕР_1,
укладеного 10.10.2013 р. між ним та ОСОБА_6,
недійсним та про скасування державної
реєстрації цього автомобіля. Правовою
підставою для такої позовної вимоги
відповідачка ОСОБА_1 вказує положення
ст. 65 ч.ч. 2, 3 СК України, тому що
вищевказаний автомобіль був набутий у
шлюбі та договір його купівлі був
здійснений в інтересах їхньої сім'ї,
через що автомобіль є спільним
сумісним майном і він не вправі був
його відчужувати без її згоди. Разом з
тим, відповідачка не вказала про інші
договори укладені ним в інтересах
сім'ї, а саме про договір позики грошей,
за яким він отримав кошти в інтересах
сім'ї та використав їх на придбання
вказаного автомобіля, його реєстрацію,
згодом переобладнання та повторну
реєстрацію переобладнаного
автомобіля. 10.12.2011 р. під час шлюбу з
ОСОБА_1 він позичив у свого батька
ОСОБА_5 5000 доларів США на придбання
мікроавтобуса та зобов'язався
повернути ці кошти до кінця 2013 року.
10.03.2012 р. він додатково позичив у батька
ще 3000 доларів США, які теж пообіцяв
повернути до кінця 2013 р. Всі
вищевказані кошти він витратив на
придбання спірного автомобіля, його
реєстрацію, переобладнання, зміну в
технічній документації та реєстрацію
переобладнаного автомобіля. Отже ці
кошти, відповідно до ст. 61 ч. 1 СК
України, теж були ним отримані в
інтересах сім'ї, а тому зобов'язання їх
повернути є спільним з відповідачкою. У
кінці 2013 року настав термін виконання
зобов'язань за договорами позики у сумі
8000 доларів США, що в гривневому
еквіваленті становило 64800 грв., тобто по
32400 грв. з кожного. Ціна автомобіля
визначена у соцмережі є бажаною, а не
реальною, так як за вказану суму
автомобіль не був проданий. Спірний
автомобіль був ним відчужений за 73000
грв., тобто в той час за 9000 доларів США.
Після продажу автомобіля і отримання
коштів він виконав зобов'язання перед
своїм батьком, повернувши йому 64800 грв.
(суму, еквівалентну 8000 доларів США),
фактично виконав не лише своє
зобов'язання, а й відповідачки за
договором позики. Вважає, що є підстави
для визнання обов'язку відповідачки
щодо повернення частини боргу за
договором позики, укладеного ним в
інтересах сім'ї, зарахування цього
боргу в рахунок вартості її частки у
спільному сумісному майні.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання
не з'явився. Надіслав заперечення на
позовну заяву. Пояснив, що йому нічого
не було відомо про спір між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 щодо автомобіля, тому він вважає
себе добросовісним набувачем.
Автомобіль є неподільною річчю, через
що позивачка вправі просити
компенсацію вартості своєї частки у
цьому майні від свого колишнього
чоловіка ОСОБА_3, який отримав від нього
гроші, що підтверджується його
розпискою. Просить справу розглянути у
його відсутності.

Третя особа ОСОБА_5 вирішення
зустрічного позову залишив на розгляд
суду. Підтвердив факт позичання ним
грошей ОСОБА_3 та факт повернення йому
всієї суми позики.

Розглянувши матеріали справи суд
вважає, що у задоволенні і первісного і
зустрічного позовів слід відмовити
виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що з
06.06.2008 р. до 09.10.2013 р. ОСОБА_7 та ОСОБА_3
перебували в зареєстрованому шлюбі.
29.02.2012 р. на ім'я відповідача було
зареєстровано автомобіль марки
"Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI" №? НОМЕР_2. Тобто
автомобіль був придбаний під час шлюбу,
і відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України є
спільною сумісною власністю. 10.10.2013 р.
цей автомобіль був зареєстрований за
ОСОБА_6 на підставі довідки-рахунку.
Тобто ОСОБА_3 продав йому спірний
автомобіль за 63000 грв. Позивачка
просить визнати договір за яким ОСОБА_3
продав автомобіль Майору недійсним
через те, що вона не давала згоди на
продажу автомобіля який є спільною
сумісною власністю її та відповідача.

Згідно статті 369 ЦК України
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників. У разі
вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити
одного з них на вчинення правочинів
щодо розпорядження спільним майном.
Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Отже, виходячи з того, що договір
купівлі-продажу автомобіля, або
довідка-рахунок, яку видала
торгівельна організація, не підлягають
ні нотаріальному посвідченню ні
державній реєстрації (державній
реєстрації підлягає лише сам
автомобіль), підстави вважати, що у
співвласника (ОСОБА_3) були відсутні
повноваження на продаж автомобіля
відсутні.

Посилання позивачки на ч. 3 статті 65 СК
України суд до уваги не приймає з таких
підстав. Згідно цієї норми для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово. Згода на
укладення договору, який потребує
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Але суд бере до уваги ту обставину, що у
сімейному кодексі відсутнє тлумачення
поняття цінне майно, і крім того з
документів наданих центром надання
послуг пов'язаних з використанням
транспортних засобів з обслуговування
Тячівського району вбачається, що про
придбанні автомобіля "Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI"
згода позивачки була відсутня. Отже суд
вважає, що майно, яке було придбане
одним членом сім'ї без згоди другого
подружжя, могло бути і відчужене без
згоди цього подружжя. У такому випадку,
на думку суду, за подружжям, без згоди
якого було відчужене майно, що являє
собою спільну сумісну власність
залишається право на відшкодування
іншим подружжям половини вартості
майна.

У зустрічному позові ОСОБА_3 просить
визнати суму коштів отриманих ним у
ОСОБА_5 10.12.2011 р. та 10.03.2012 р. за
договорами позики в сумі 8000 доларів США
об'єктом спільної сумісної власності.
Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач ОСОБА_3 10.12.2011 р. позичив у
ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 5000 доларів
США для придбання мікроавтобуса, які
зобов'язався повернути до кінця 2013 р.
про що написав розписку. 10.03.2012 р. він
позичив ще 3000 доларів США для
переобладнання мікроавтобуса
вантажного на пасажирський, які також
зобов'язався повернути до кінця 2013 р. Ці
розписки є доказом укладення між
сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договорів
позики на суму 8000 доларів США. 28.10.2013 р.
ОСОБА_3 борг повернув, про що ОСОБА_5
надав йому відповідну розписку.

Відповідно до ч. 3 ст.61 СК України якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя. Частиною 3 ст.65 СК України
встановлено, що для укладення одним із
подружжя договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, - а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Однак, в матеріалах справи відсутні
докази про те, що договори позики від
10.12.2011 р. та від 10.03.2012 року на суму 5000 та
3000 доларів США, укладені між ОСОБА_3 та
ОСОБА_5, які виходять за межі дрібних
побутових, були укладені з письмової
згоди на це дружини позичальника. За
відсутності доказів щодо згоди ОСОБА_1
на укладення її чоловіком ОСОБА_3 цих
договорів, суд вважає, що вказані
договори позики не створюють ніяких
обов'язків для ОСОБА_1 і тому вона не
повинна мати ніяких матеріальних
зобов'язань ні перед ОСОБА_3 ні перед
ОСОБА_5

Крім цього, ОСОБА_3 не довів, що гроші в
сумі 8000 доларів США, одержані за
договорами позики від ОСОБА_5 були
використані в інтересах сім'ї, зокрема
на придбання спірного автомобіля.
Розписки про отримання грошей на
купівлю та ремонт автомобіля можуть
бути тільки підтвердженням самого
факту отримання грошей, однак аж ніяк
не використання їх на тілі цілі, що
вказані у розписках.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. За ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Відповідно до статті 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.
Статтею 11 цього ж кодексу передбачено,
що суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. У
статті 27 ЦПК, поряд з іншими правами та
обов'язки осіб, які беруть участь у
справі вказано і право брати участь у
судових засіданнях, подавати докази,
брати участь у дослідженні доказів.
Згідно ст.ст. 57-59 доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів. Належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування. Суд не бере до уваги
докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Відповідно до ст.ст. 60, 61
ЦПК кожна сторона зобов'язана довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. У статті
64 ЦПК вказано, що письмовими доказами є
будь-які документи, акти, довідки,
листування службового або особистого
характеру або витяги з них, що містять
відомості про обставини, які мають
значення для справи. Письмові докази,
як правило, подаються в оригіналі. Якщо
подано копію письмового доказу, суд
за клопотанням осіб, які беруть
участь у справі, має право вимагати
подання оригіналу.

Тому, керуючись ст.ст. 209, 213, 215 ЦПК
України, ст.ст. 215, 216, 388 ЦК України суд,

Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_3 відмовити.

Судові витрати покласти на кожну з
сторін у межах сплаченого ними
судового збору.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Закарпатської
області через Тячівський районний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Головуючий:

Гримут В.І.