АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7838/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Маймур Ф. Ф. Доповідач - Козлов
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2014 року
м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого:
Козлова С.П.,

суддів:
Каратаєвої Л.О., Прозорової М.Л.,

при секретарі:
Савеленко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне
рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року позивач звернувся до
суду з таким позовом, посилаючись на те,
що 08 грудня 2012 року ним і відповідачкою
було укладено договір позики у сумі 49406
грн., в підтвердження чого
відповідачкою була дана розписка,
згідно якої остання зобов'язалася
повернути отримані гроші до 01.06.2013 року,
але в цей строк кошти не повернула, тому
позивач просив суд стягнути з неї на
його користь в рахунок повернення
боргу за договором позики 49406 грн. та
судові витрати по справі.

Заочним рішенням Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
16 квітня 2014 року позов задоволений.

В апеляційній скарзі посилаючись
на неповне дослідження всіх обставин
справи, порушення норм матеріального і
процесуального права ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду та постановити
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів
скарги колегія суддів вважає, що скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду -
скасуванню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд виходив того,
що 08.12.2012 року між сторонами було
укладено договір позики, відповідно до
якого позивач передав, а відповідач
отримав у борг 49406 грн. терміном до
01.06.2013 року, але його не повернув.

З таким висновком суду погодитися
не можна, оскільки вони не ґрунтуються
на матеріалах справи, нормах
матеріального і процесуального права,
суд належним чином не з'ясував характер
і суть заявлених позивачем вимог та
норми права, якими вони регулюються.

За змістом ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.
Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як видно з матеріалів справи, на
підтвердження своїх позовних вимог про
стягнення з відповідача в рахунок
повернення боргу за договором позики
позивач надав суду розписку від імені
ОСОБА_2 за 08.12.2012 року, за якою в
результаті сумісного бізнесу проекту з
ОСОБА_3 виник борг у сумі 26000 доларів
США, що складає 208000 грн., з яких частину
в розмірі 49406 грн. ОСОБА_2 визнала як
свій борг перед ОСОБА_3 і зобов'язалася
повернути 01.06.2013 року.

Між тим, з цієї розписки не
вбачається, що відповідачка отримувала
спірну суму у борг від позивача і
останній передавав їй таку суму на
умовах повернення, як передбачено ст.
1046 ЦК України, а свідчить про
виникнення між сторонами інших
правовідносин, які склалися у них від
сумісної підприємницької або іншої
діяльності, при цьому безспірних
письмових доказів укладання між ними
08.12.2012 року саме договору позики на
зазначену суму суду не надано і в
рішенні не наведено.

За таких обставин та виходячи з
положень ст. 1046 ЦК України у суда не
було законних підстав для задоволення
позову про стягнення з відповідача в
рахунок повернення боргу за договором
позики зазначеної суми згідно цієї
норми закону.

З урахуванням наведеного рішення
суду, як постановлене з неправильним
застосуванням норм матеріального
права і порушення норм процесуального
права, підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення на підставі
ст. 309 ЦПК України про відмову в
задоволенні позову за безпідставністю
заявлених вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Заочне рішення Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
16 квітня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржене у касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:
С.П.
Козлов

Судді:
Л.О.
Каратаєва

М.Л.
Прозорова