Виноградівський районний суд
Закарпатської області
_____________________________________________________________________
Справа № 299/2990/14-ц
Номер рядка звіту 26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.08.2014
м. Виноградів

Суддя Виноградівського районного суду
Надопта А.А., розглянувши заяву ПАТ
«ВіЕс Банк» про забезпечення позову,
по цивільній справі за позовною заявою
ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про
стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

ПАТ «ВіЕс Банк» звернулось до суду з
позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про
стягнення боргу.

Одночасно із позовною заявою позивач
подав до суду клопотання про
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на грошові кошти, рухоме та
нерухоме майно, що належить
відповідачам та обмежити відповідачів
у праві виїзду за кордон.

Клопотання мотивує тим, що невжиття
заходів забезпечення може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
суду, оскільки сума позовних вимог є
значною, та відповідачі ухиляються від
виконання взятих на себе зобов’язань.

Розглянувши клопотання, дослідивши
матеріали позовної заяви, суддя
прийшов до висновку, що заява є такою,
що не відповідає вимогам ст.151 ЦПК
України і підлягає поверненню позивачу
з наступних міркувань.

Згідно ч.1 ст.151, п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України,
суд за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може вжити заходи забезпечення
позову. Одним із видів забезпечення
позову є накладення арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб. Частиною другою ст.151
ЦПК України встановлено вимоги до
заяви про забезпечення позову, зокрема,
така має містити, крім причини
звернення, виду забезпечення та
обґрунтування його необхідності, також
і інші відомості, що потрібні для
забезпечення позову.

Позивач просить в якості забезпечення
позову постановити ухвалу, якою
накласти арешт на грошові кошти, рухоме
та нерухоме майно, що належить
відповідачам та обмежити відповідачів
у праві виїзду за кордон.

Відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення позову
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Разом з тим, у заяві про забезпечення
позову повинно бути зазначено: причини,
у зв'язку з якими потрібно забезпечити
позов; вид забезпечення позову, який
належить застосовувати з
обґрунтуванням його необхідності; інші
відомості, необхідні для забезпечення
позову (ч.2 ст.151 ЦПК України).

У поданій до суду заяві заявник не
надає доказів на підтвердження про те,
що неприйняття заходів забезпечення
позову може зробити неможливим
виконання рішення суду та не
обґрунтовує необхідність забезпечення
позову, не вказує на яке майно (грошові
кошти) необхідно накласти арешт.

Згідно з ч.3 ст.152 ЦПК України види
забезпечення позову мають бути
співмірними із заявленими позивачем
вимогами. Заява представника позивача
не містить даних про вартість майна на
яке необхідно накласти арешт, що
унеможливлює визначити співмірність
виду забезпечення позову із заявленими
позивачем вимоги.

За рекомендаціями Постанови Пленуму
ВСУ “Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову” від 22.12.2006 року
№9, вирішуючи питання про забезпечення
позову, суд має брати до уваги інтереси
не тільки позивача, а й інших осіб,
права яких можуть бути порушені у
зв’язку із застосуванням відповідних
заходів. Зокрема, при обранні як виду
забезпечення позову арешту майна
відповідача слід переконатися, що при
цьому не буде порушено конституційно
гарантоване право власності інших осіб
(наприклад, право спільної сумісної
власності).

Однак, ні заява про забезпечення
позову, ні матеріали позовної заяви не
містять достатніх відомостей про особу
боржника, зокрема про його сімейний
стан, які є необхідними для врахування
можливих інтересів інших осіб, права
яких можуть бути порушені у зв’язку із
накладенням арешту на майно
відповідача.

Відсутність зазначених відомостей у
заяві позбавляє суд дійти висновку про
наявність достатньо обґрунтованого
припущення, що невжиття заходів
забезпечення позову може у майбутньому
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Крім того, ст.6 п.8 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» передбачено,
що громадянинові України може бути
тимчасово відмовлено у видачі паспорта
у випадках, якщо щодо нього подано
цивільний позов до суду до закінчення
провадження у справі. Громадянинові
України, який має паспорт, може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон за тих же підстав. Відповідно до
ст. 2 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» громадянам
України, а також іноземцям та особам
без громадянства, які на законних
підставах перебувають в Україні,
гарантуються свобода пересування та
вільний вибір місця проживання на її
території, за винятком обмежень, які
встановлені законом. Обмеження свободи
пересування визначені статтею 12 цього
Закону, а саме: у прикордонній смузі; на
територіях військових об'єктів; у
зонах, які згідно із законом належать
до зон з обмеженим доступом; на
приватних земельних ділянках; на
територіях, щодо яких введено воєнний
або надзвичайний стан; на окремих
територіях і в населених пунктах, де у
разі небезпеки поширення інфекційних
захворювань і отруєнь людей введені
особливі умови і режим проживання
населення та господарської діяльності.
Свобода пересування обмежується щодо:
осіб, відповідно до процесуального
законодавства застосовано запобіжні
заходи, пов'язані з обмеженням або
позбавленням волі; осіб, які за вироком
суду відбувають покарання у вигляді
позбавлення або обмеження волі; осіб,
які згідно із законодавством
перебувають під адміністративним
наглядом; осіб, які згідно із
законодавством про інфекційні
захворювання та психіатричну допомогу
підлягають примусовій госпіталізації
та лікуванню; шукачів притулку та осіб,
які звернулися за наданням їм статусу
біженця до прийняття відповідного
рішення компетентним органом (про
надання цим особам притулку чи статусу
біженця); іноземців та осіб без
громадянства, які не мають законних
підстав для перебування на території
України; осіб, яких призвано на дійсну
строкову службу до Збройних Сил
України та інших, утворених відповідно
до законів України, військових
формувань; іноземців, які перебувають у
складі військових підрозділів і які
мають статус військового. Свобода
пересування може бути обмежена і в
інших випадках, передбачених законом.

Преамбулою Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» встановлено,
що він регулює порядок здійснення
права громадян України на виїзд з
України і в'їзд в Україну, порядок
оформлення документів для зарубіжних
поїздок, визначає випадки тимчасового
обмеження права громадян на виїзд з
України і встановлює порядок
розв'язання спорів у цій сфері. Статтею
6 цього Закону зазначено, що тимчасовим
обмеженням у праві виїзду громадян
України за кордон є саме відмова у
видачі паспорта, а не заборона свободи
пересування, а тому підстави для
забезпечення позову шляхом
тимчасового обмеження у праві виїзду
за кордон відповідачів відсутні,
оскільки подання цивільного позову не
є підставою для обмеження свободи
пересування, які визначаються Законом
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні».

Таким чином, оскільки в заяві та
матеріалах справи відсутні достатні
відомості, які необхідні для вирішення
питання про можливість вжиття заходів
забезпечення позову у видах, які
просить обрати позивач, така заява,
згідно з вимогами п.3 ч.2 ст.151 ЦПК
України та в порядку, встановленому ч.8
ст.153 ЦПК України, підлягає поверненню
заявнику.

Заявник не позбавлений можливості,
усунувши вказані недоліки заяви про
забезпечення позову, повторно
звернутись до суду.

Керуючись ст.ст.151-153 ЦПК України,
Постановою Пленуму ВСУ “Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення
позову” від 22.12.2006 року №9, суддя –

У Х В А Л И В:

Заяву ПАТ «ВіЕс Банк» про забезпечення
позову, по цивільній справі за позовною
заявою ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 про стягнення боргу, –
повернути заявнику.

Копію ухвали направити позивачу.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_3