АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7960/2014
Головуючий в суді 1 інстанції
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана її представником ОСОБА_3, на
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 08 травня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів,

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому з
урахуванням заяви про збільшення
розміру позовних вимог просив стягнути
з ОСОБА_2 578 900 грн. безпідставно
набутих грошових коштів.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 08 травня 2014 року позов
задоволено : стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 578 900 грн. в рахунок
повернення безпідставно набутих
коштів та 3441 грн. сплаченого судового
збору.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
через свого представника - ОСОБА_3
звернулась з апеляційною скаргою, в
якій просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи.

Апелянт зазначає, що вона грошові
кошти, зазначені в розписках від 28 та 30
вересня 2010 року, не отримувала, що
підтверджують свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
які були допитані в процесі розгляду
справи про стягнення грошових коштів, а
також встановлено ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 25.10.2012
року.

В межах розгляду попередньої цивільної
справи про стягнення грошових коштів
було фактично встановлено, що ОСОБА_2
грошові кошти не набувала, а лише
написала відповідні розписки, що не
було взято до уваги судом першої
інстанції. Крім того, Апеляційний суд м.
Києва та Вищий спеціалізований суд
України встановили, що ніяких
договорів між сторонами не укладалося,
а розписки не є будь-яким договором.

Судом першої інстанції було
проігноровано той факт, що зобов'язання
із набуття або збереження майна без
достатньої правової підстави має місце
за наявності трьох обов'язкових умов,
які в даному випадку були відсутні, а
саме: набуття або збереження майна,
набуття або збереження майна за
рахунок іншої особи, відсутність
правової підстави для набуття або
збереження майна за рахунок іншої
особи.

Апелянт стверджує, що вона грошові
цінності не набувала, майно не
зберігала, його кількість не
збільшувалася, за рахунок іншої людини
остання також майно не набувала, а тому
відсутня правова підстава для набуття
або збереження майна за рахунок іншої
особи, що підтверджується показами
свідків.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримала апеляційну скаргу
та просила задовольнити; представник
позивача вважав доводи апеляційної
скарги безпідставними та просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_4 свої вимоги
обґрунтовував тим, що у вересні 2010 року
він передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі
111 500 грн. та 41 000 доларів США, на
підтвердження чого остання
власноручно написала розписки від
28.09.2010 року та 30.09.2010 року.

Судовими рішеннями у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів у позові відмовлено і
вказано про те, що ОСОБА_2 не є ні
боржником, ні продавцем, оскільки зміст
вказаних розписок по своїй формі і
змісту не відповідають ні договору
завдатку, ні договору позики, ні
будь-якому іншому договору. Вказував,
що оскільки грошові кошти позивач
фактично передав відповідачу, але
будь-яких договорів між сторонами
укладено не було, ці кошти є такими, що
набуті ОСОБА_2 без достатньої правової
підстави, тобто єбезпідставно набутим
майном, що підлягає поверненню в
порядку ст.ст. 1212, 1213 ЦК України.

При вирішенні даного спору судом
першої інстанції встановлено, що 28.09.2010
року ОСОБА_2 власноручно оформила
розписку про те, що вона отримала від
ОСОБА_4 завдаткову суму для оформлення
квартири за адресою АДРЕСА_1, у розмірі
111 500 грн., які зобов'язувалась повернути
у разі невиконання вищевказаних
зобов'язань у повному обсязі.

30.09.2010 року ОСОБА_2 склала ще одну
розписку про те, що отримала від ОСОБА_4
завдаткову суму для оформлення купівлі
квартири за адресою АДРЕСА_1, у розмірі
41 000 доларів США, які зобов'язувалась
повернути у повному обсязі у разі
невиконання зобов'язань.

Факт власноручного виготовлення
ОСОБА_2 розписок вищевказаного змісту
та передачу їх ОСОБА_4 підтверджено та
не заперечується сторонами у справі.

Задовольняючи позовні вимоги у повному
обсязі, суд першої інстанції виходив з
положень ст. 1212 ЦК України та тих
обставин, що зі змісту розписок від
28.09.2010 року та від 30.09.2010 року, факт
власноручного написання яких ОСОБА_2
підтверджено її представником в
судовому засіданні, вбачається, що саме
відповідач отримала грошові кошти у
вищевказаному розмірі, які належать
позивачу.

Належність ОСОБА_4 грошових коштів у
розмірі 111 500 грн. та 41 000 доларів США, які
передавались за розписками від 28.09.2010
року та 30.09.2010 року, не спростовано
жодними доказами у справі. Також суд
першої інстанції дійшов висновку, що
факт належності ОСОБА_4 зазначених
коштів підтверджується показами
свідків ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відсутність правової підстави для
набуття або збереження цих коштів
встановлена ухвалами Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 23.05.2012 року та Апеляційного
суду м. Києва від 25.10.2012 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів, за якими ОСОБА_2 згідно
вказаних розписок не є ні боржником, ні
продавцем, оскільки вказані розписки
по своїй формі і змісту не відповідають
ні договору завдатку, ні договору
позики, ні будь-якому іншому договору,
який би міг бути укладений між
сторонами.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов висновку про обґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
стягнення безпідставно набутих коштів.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх законними, обґрунтованими і
такими, що відповідають обставинам
справи. Виходячи з наявних у матеріалах
справи та досліджених судом першої
інстанції доказів, колегія суддів
дійшла висновку, що обставини, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими при вирішенні справи,
доведені.

Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи апеляційної скарги відповідача
ОСОБА_2 є аналогічними її запереченням
на позовну заяву, вони були предметом
перевірки суду першої інстанції та
отримали належну правову оцінку.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи (
потерпілого) без достатньої правової
підстави ( безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно набуте, згодом відпала.

Верховний Суд України у постанові від
02.10.2013 року по справі № 6-68цс13 висловив
правову позицію щодо підстав
застосування положень ст. 1212 ЦК України
та вказав, що зобов'язання з
безпідставного набуття, збереження
майна виникають за наявності трьох
умов: а) набуття або збереження майна, б)
набуття або збереження за рахунок iншої
особи, в) вiдсутнiсть правової підстави
для набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адмiнiстративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК
України безпідставно набутим майном є
майно, набуте особою або збережене нею
у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що факт отримання ОСОБА_2
грошових коштів підтверджується
власноручно написаними нею розписками
від 28.09.2010 року та від 30.09.2010 року.
Доказів тих обставин, що розписки були
написані відповідачем без фактичного
отримання грошових коштів, матеріали
справи не містять.

Доводи апеляційної скарги відповідача
ОСОБА_2 зводяться до того, що суд першої
інстанції належним чином не прийняв до
уваги покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
які пояснили, що кошти, зазначені у
розписках, отримували особисто кожен з
них, відповідно 41 000 доларів США та 111 500
грн., а ОСОБА_2 написала розписки про їх
отримання. Зазначені кошти ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 були передані ОСОБА_8 для
укладання попереднього договору та
придбання квартири для ОСОБА_4

Однак зазначені покази свідків ОСОБА_5
та ОСОБА_6 правильно не були прийняті до
уваги судом першої інстанції, оскільки
жодних доказів зазначених ними
обставин матеріали справи не містять.
Як встановлено судом в ухвалі
Апеляційного суду м. Києва від 25.10.2012
року, у кримінальній справі відносно
ОСОБА_8, якій пред'явлено обвинувачення
за ч. 4 ст. 190 КК України, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст.
190 КК України, обвинувачення у
здійсненні шахрайських дій відносно
ОСОБА_4 вказаній особі не пред'являлось,
потерпілим позивач визнаний не був, а
ОСОБА_2 була залучена до справи у якості
свідка.

Посилання апелянта про неналежну
оцінку судом першої інстанції показів
цих свідків, які заперечили факт
отримання грошових коштів ОСОБА_2 та
підтвердили, що відповідач лише
написала розписки про отримання
коштів, але не отримувала їх, колегія
суддів вважає безпідставними, оскільки
розписки відповідача викладені нею
чітко та послідовно, із зазначенням
своїх паспортних даних, вказівкою на
особисте отримання коштів, мету
отримання та зобов'язання повернути
кошти у випадку неоформлення квартири.
При цьому в розписках не зазначено, що
кошти отримані для передачі іншим
особам.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дав
належну оцінку показам цих свідків,
правильно звернувши увагу на те, що
свідки не змогли пояснити суду
доцільність та логічність свідомого
оформлення письмових розписок ОСОБА_2
про особисте отримання від ОСОБА_4
грошових коштів, у разі їх отримання
іншими особами.

Частиною 5 ст. 12 ЦК України передбачено,
що якщо законом встановлені правові
наслідки недобросовісного або
нерозумного здійснення особою свого
права, вважається, що поведінка особи є
добросовісною та розумною, якщо інше не
встановлено судом.

В матеріалах справи також відсутні
докази тих обставин, що розписки були
написані відповідачем під
психологічним тиском позивача, на що
посилається відповідач.

Крім того, з матеріалів справи
встановлено, що ОСОБА_2 працювала на
посаді спеціаліста агентства
нерухомості «Альянс Брок», її
представник у даному судовому
засіданні підтвердила, що відповідач
має вищу освіту, працювала брокером
агентства нерухомості, відтак
заперечення відповідача з посиланням
на власну юридичну неграмотність та
покази свідків, які є відповідно
директором агентства та його
співробітником, щодо написання
розписок без фактичного отримання
грошових коштів, є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 25.10.2012 року підтверджено той
факт, що відповідач не отримувала
грошових коштів від позивача, колегія
суддів вважає необґрунтованими,
оскільки зі змісту зазначеної ухвали
вбачається, що такий факт судом не
встановлювався, а у позові було
відмовлено з інших підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
25.10.2012 року було залишено без змін
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 13.12.2011 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів. При цьому апеляційний
суд в ухвалі зазначив, що відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції посилався на те, що підстав
для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на
користь позивача ОСОБА_4 41 000 доларів
США та 111 500 грн. з урахуванням індексу
інфляції та трьох відсотків річних
немає у зв'язку з тим, що положення
статей 526, 527, 533, 536 ЦК України є
загальними нормами, що стосуються
виконання зобов'язань, в той час як
позивач суду не обґрунтував, які
конкретно відносини виникли між ним та
відповідачем, якими нормами чинного
законодавства вони регулюються, а суд
позбавлений можливості вийти за межі
позовних вимог.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог у попередній справі про
стягнення грошових коштів, суди
виходили з необґрунтованості позовних
вимог ОСОБА_4, який посилався на
невиконання зобов'язань ОСОБА_2 та
наявності між сторонами зобов'язальних
правовідносин, тоді як розписки ОСОБА_2
від 28 та 30 вересня 2010 року за своєю
правовою природою не є ні договором
позики, ні попереднім договором, ні
договором купівлі-продажу, ні
договором завдатку.

За таких обставин, суд першої інстанції
в оскаржуваному рішенні від 08.05.2014 року
правильно встановив, що належні ОСОБА_4
грошові кошти були отримані ОСОБА_2 без
достатньої правової підстави, а тому
підлягає застосуванню норма ст. 1212 ЦК
України.

Інші доводи апеляційної скарги
відповідача не можуть бути прийняті в
якості підстав для скасування
оскаржуваного рішення, оскільки
висновків суду не спростовують та на їх
правильність не впливають.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, перевірено їх
доказами, правильно застосовано норми
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, доводи,
викладені в апеляційній скарзі,
висновків суду не спростовують, а тому
рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 08 травня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: