Справа № 640/5349/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2014 року
м.
Харків

Київський районний суд
м. Харкова у складі:

головуючого - судді - Якуші Н.В.

при секретарі - Шабановій С.О.

за участі:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Київського районного
суду м. Харкова цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за
участі третьої особи - ОСОБА_3, про
визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
недійсним договір купівлі - продажу
квартири, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 15 січня 2014 року та зобов'язати
державного реєстратора, приватного
нотаріуса Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 скасувати
в Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно запис про реєстрацію
права власності ОСОБА_2 на квартиру
АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_1 посилався на фіктивність та
удаваність укладеного між ним та
відповідачем правочину від 15.01.2014 року,
оскільки він приховував в собі іншу
угоду, а саме договір позики, який в той
же день було укладено між ним та ОСОБА_2
та на те, що сторони вчинили даний
правочин для виду, знаючі заздалегідь,
що він не буде виконаний, оскільки мали
інші цілі, ніж ті, що передбачені
договором купівлі - продажу. Вказував,
що за договором позики він отримав від
відповідача 456100 грн. займу строком
повернення до 01 квітня 2014 року, в
забезпечення чого передав останній у
власність квартиру, що належала йому на
праві власності за адресою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 на
задоволенні позовних вимог наполягав,
в обґрунтуваннях посилався на
обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні позовні вимоги визнала в
повному обсязі та засвідчила, що
укладений між нею та позивачем договір
купівлі - продажу квартири є фіктивний,
оскільки вона з позивачем не мали на
меті його виконання, а квартира була
передана їй у власність тільки в
порядку забезпечення зобов'язання.
Крім того, засвідчила, що ніколи не була
та не мешкала в квартирі АДРЕСА_1,
рахунки за комунальні послуги не
сплачувала. На теперішній час позивач
повернув позичені у неї кошти, а тому
підстав для того, щоб квартира
залишалась у її власності відсутні.
Зазначала, що вони з

позивачем намагались вирішити це
питання в досудовому порядку, проте
нотаріус ОСОБА_3 під час надання усної
консультації, порадила звернутися до
суду, оскільки у зв'язку зі змінами в
законодавстві самостійно повернути
сторони договору у попередній стан
вона не в змозі.

Третя особа - приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 в судове засідання не
з'явилась, через канцелярію суду надала
письмову заяву про розгляд справи за її
відсутності.

Суд, вислухавши пояснення позивача,
доводи відповідача, дослідивши
матеріали справи та об'єктивно
оцінивши докази, які містяться в
справі, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає справу в межах позовних
вимог та на підставі доказів, наданих
сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК
України позивач може відмовитися від
позову, а відповідачі - визнати позов
протягом усього часу судового
розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч.
4 ЦПК України у разі визнання
відповідачем позову суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
12.06.2009 року №2 «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» у разі визнання
відповідачем позову ,яке має бути
безумовним, і якщо таке визнання не
суперечить закону й порушує права,
свободи та інтереси інших осіб, суд
ухвалює рішення про задоволення
позову, обмежившись у мотивувальній
частині рішення посиланням на визнання
позову без з'ясування і дослідження
інших обставин справи.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку позовної давності
тощо) і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі» від
18 грудня 2012 року обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають
доказуванню, а також якщо рішення
містить вичерпні висновки суду, що
відповідають встановленим на підставі
достовірних доказів обставинам, які
мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що 15 січня 2014
року між позивачем та відповідачем був
укладений договір купівлі продажу
квартири АДРЕСА_1 (а.с.4).

Відповідно до вимог ст. 655 ЦК
України, за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Відповідно до умов вказаного
договору, позивач передав відповідачу
у власність вищевказану квартиру, а
відповідач сплатила позивачу грошову
суму у розмірі 456100 грн.

При цьому, виходячи з роз'яснень,
викладених у п.5 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності і інших
речових прав» від 07.02.2014 року №5 (далі
Постанова), право власності на майно за
договором, який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Проте, якщо права на нерухоме майно
підлягають державній реєстрації, то
право власності у набувача виникає з
дня такої реєстрації відповідно до
закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням
положення про дію закону в часі на
момент виникнення спірних
правовідносин (стаття 5 ЦК).

Відповідно до Витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності, 15.01.2014
року приватний нотаріус ОСОБА_3 внесла
до реєстру запис про нового власника
квартири АДРЕСА_1, а саме зазначила
власником квартири ОСОБА_2.

Щодо вимоги позивача про визнання
недійсним договір купівлі - продажу
квартири, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 15 січня 2014 року, то суд приходить
до наступного.

Правочином (різновидом яких є договори)
є дії особи, безпосередньо спрямовані
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Правочин являє собою вольові дії,
спрямовані на досягнення певного
результату, тобто є обставиною, з
настанням якої закон пов'язує
виникнення, зміну або припинення
цивільних правовідносин.

Згідно до ст. 13 ЦК України при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб. Не
допускаються дії особи, які вчиняються
з наміром завдати шкоду іншій особі, а
також зловживання правом в інших
формах.

Право на захист є складовою частиною
самого суб'єктивного права поряд із
правом на власні дії, а також правом
вимагати певної поведінки від
зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту,
якщо він не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства (ч. 2
ст. 15 ЦК України).

З пояснень позивача вбачається, що
ним були заявлені позовні вимоги про
визнання договору купівлі-продаж,
укладеного 15 січня 2014 року між ним та
відповідачем недійсним з підстав,
передбачених ст.ст. 234, 235 ЦК України.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
встановлено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Отже, за положеннями зазначеної норми
фіктивним може бути визнаний будь який
правочин, якщо він не має на меті
встановлення правових наслідків і
характеризується такими рисами:
сторони вчиняють правочин для виду,
знаючі заздалегідь, що він не буде
виконаний, сторони мають інші цілі, ніж
ті, що передбачені правочином.

За фіктивним правочином сторони не
вчиняють жодних дій на виконання
фіктивного правочину, оскільки ознака
вчинення правочину для вигляду має
бути властива діям усіх сторін
правочину.

Само по собі невиконання правочину не
робить його фіктивним, а тому позивач,
який звертається з вимогою має довести
відсутність у обох учасників правочину
наміру створити юридичні наслідки
цього правочину.

П. 24 постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 6 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання право чинів
недійсними» роз'яснено, що для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Відсутність у сторін договору на
момент укладення спірного договору
купівлі-продажу наміру на реальне
настання правових наслідків,
обумовлених договором, а саме
передача майна у власність
відповідачам по справі,
підтверджується наступними доказами.

Так, з аналіз у матеріалів справи
вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
15.01.2014 року виникли боргові
зобов'язання, а спірна квартира
передавалась кредитору в якості
забезпечення виконання грошового
зобов'язання, оскільки як вбачається з
матеріалів справи, так і з усних
пояснень сторін, які вони надали в залі
суду, 15.01.2014 року ОСОБА_1 взяв у борг у
ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 456100 грн.
строком повернення до 01 квітня 2014 року.
Крім того, з власноруч написаної
розписки ОСОБА_1 вбачається, що для
забезпечення позики він передав у
власність ОСОБА_2 належну йому
квартиру, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідно до наявної в матеріалах
справи копії розписки ОСОБА_2 від 31.03.2014
року вбачається, що ОСОБА_1 свої
зобов'язання перед ОСОБА_2 виконав у
повному обсязі та повернув грошову
суму, яку брав у неї у борг у повному
обсязі (а.с.7).

Крім того, як вбачається з пояснень
сторін, останні дійсно не мали намір
створити правові наслідки, обумовлені
договором купівлі-продажу, оскільки
майно, яке є предметом договору
купівлі-продажу, відповідачу фактично
передане не було та продовжує на
теперішній час знаходитися у
користуванні позивача, наявність
перешкод з боку позивача у
користуванні та розпорядженні ОСОБА_2
спірним майном судом не встановлена.

Тобто, з боку позивача не були
здійсненні дії направленні на
передання належного йому майна у
власність відповідачу.

Щодо безгрошовості договору, а саме
нездійснення з боку відповідача дій,
які б були спрямовані на передання
грошових коштів за придбану квартиру у
власність позивачу, то суд зазначає, що
матеріалами справи є доведений факт
передання ОСОБА_2 ОСОБА_1 грошових
коштів в розмірі 456100 грн. у
користування (борг), які в подальшому
були повернуті останнім у повному
обсязі.

Будь - яких даних які б свідчили, що
грошові кошти у вищевказаному розмірі
були передані ОСОБА_2 ОСОБА_1 у
власність, а саме у рахунок вчинення
договору купівлі - продажу, матеріали
справи не містять та сторонами не
зазначались.

Таким чином, оскільки відповідно до ч.
1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним
елементом угоди (правочину) є вільне
волевиявлення та його відповідність
внутрішній волі сторін, які спрямовані
на настання певних наслідків, то
основним юридичним фактом, який
підлягає встановленню судом є дійсна
спрямованість волі сторін при
укладенні договору купівлі - продажу та
з'ясування питання про те, чи насправді
сторони мали бажання настання правових
наслідків від укладеного між ними
договору, а не навпаки їх дії
характеризується такими рисами:
сторони вчиняють правочин для виду,
знаючі заздалегідь, що він не буде
виконаний, сторони мають інші цілі, ніж
ті, що передбачені правочином.

Враховуючи, що при укладенні
фіктивного правочину волевиявлення
учасників правочину (як зовнішній
прояв волі) не відповідало їх
внутрішній волі, суд бере до уваги
юридичні факти, з якими закон пов'язує
певні правові наслідки, а саме:
укладення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору
позики на суму 456100 грн., про що свідчить
розписка, визнання ОСОБА_2 факту
укладення договору позики і
відсутності у сторін цілей на
укладення договору купівлі - продажу
нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню та вважаються
встановленими.

Тобто, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів в їх
сукупності приходить до висновку, що
обидві сторони по справі вчинили
активні дії, направлені на укладання та
виконання договору позики, проте під
час укладення договору купівлі -
продажу ці ж сторони не мали наміру
створення тих правових наслідків, які
вказаним договором обумовлювались та
не вчинили будь - які дії, які б свідчили
про виконання цього правочину.

Щодо посилання позивача на ст. 235 ЦК
України, як на підставу визнання
договору купівлі - продажу від 15 січня
2014 року недійсним, то суд зазначає
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України,
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Як роз'яснено у пункті 25 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
позивач, заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести: 1) факт
укладання правочину, що на його думку є
удаваним, 2) спрямованість волі сторін в
удаваному правочині на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин, 3) настання
між сторонами інших прав та обов'язків,
ніж ті, що передбачені удаваним
правочином.

Для визнання правочину удаваним
суду слід установити, що обидві сторони
договору діяли свідомо для досягнення
якоїсь особистої користі, їх дії
направлені на досягнення інших
правових наслідків і приховують іншу
волю учасників угоди. Наміру однієї
сторони на укладення удаваної угоди
недостатньо. Якщо буде встановлено, що
правочин вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили.

Разом з тим, в судовому засіданні
позивачем не було доведено належними
та допустимими доказами, а судом
встановлено, що сторони по справі під
час укладання між ними договору
купівлі - продажу майна від 15 січня 2014
року мали на меті приховати інший,
укладений між ними договір, а саме
договір позики, оскільки доказів цього
суду надано не було.

Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Дійсно, матеріали справи містять
підтвердження, які визнані сторонами,
щодо існування боргового зобов'язання
ОСОБА_1 перед ОСОБА_2, проте ці
правовідносини на думку суду існували
окремо, незалежно від договору купівлі
- продажу, є на теперішній час
виконаними і на сьогодні не створюють
для сторін інших прав та обов'язків, ніж
ті, що були передбачені договором
купівлі - продажу на час укладання
спірного договору.

У зв'язку з чим, аналізуючи положення
ст. 235 ЦК України, суд приходить до
висновку, що позивачем не доведено
удаваність правочину, який він просив
суд визнати недійсним, проте навпаки,
суд встановив його фіктивність, що в
свою чергу дає підстави для вирішення
справи по суті на користь позивача.

Таким чином, суд вважає позовні
вимоги позивача, які заявлені ним з
підстав ст. 234 ЦК України
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню, а визнання
позову відповідачем не суперечить
закону та не порушує права, свободи чи
інтереси інших осіб, оскільки
предметом позову є правовідносини, які
склалися виключно між сторонами.

Крім того, в судовому засіданні
сторони підтвердили той факт, що як при
укладанні договору купівлі - продажу
від 15.01.2014 року, так і на теперішній час
ними була отримана згода чоловіка
відповідача - ОСОБА_5, так і дружини
позивача - ОСОБА_6.

Щодо позовної вимоги позивача
відносно зобов'язання державного
реєстратора, приватного нотаріуса
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 скасувати в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
запис про реєстрацію права власності
ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, то суд
зазначає наступне.

Відповідно до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень»,
державна реєстрація речових прав
скасовується в разі припинення дії
договору, укладення іншого договору
або винесення судом відповідного
рішення, про що вносяться дані до
Державного реєстру прав, у зв'язку з чим
позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині
задоволенню не підлягають.

Крім того, приватний нотаріус ОСОБА_3 у
цьому провадженні був заявлений
позивачем як третя особа, що в свою
чергу унеможливлює покладання на неї
будь-яких обов'язків, які до неї висуває
позивач.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 235, 236, 651 ЦК України, ст.
ст. 10, 11, 27-30, 57- 60, 88, 20, 212-215, 224-226,228 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за
участі третьої особи - ОСОБА_3, про
визнання договору недійсним -
задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі -
продажу квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1
та ОСОБА_7 від 15 січня 2014 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, реєстраційний номер 51.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Харківської області, через
Київський районний суд м. Харкова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів після його
проголошення.

Повний текст рішення складений 12
травня 2014 року.

Суддя
Н.В. Якуша